Fáklyás menet
Az európai éves fogyasztás harmada megy veszendőbe a kőolajbányászat melléktermékeként felszabaduló földgáz elégetésével, ami ráadásul súlyos környezeti károkat is okoz.
Az éjszakai műholdfelvételeken könnyű megtalálni az olyan kivilágított nagyvárosokat, mint New York, Párizs vagy London. De lakott településektől távoli pontok is fényesen ragyognak, különösen Szibériában, a Kaszpi-tenger térségében, a Niger folyó deltájában vagy a Közel-Kelet számos részén – a világosság a kőolajjal a mélyből együtt feltörő földgáz elégetéséből ered. A kőolajtermelés 5 százalékos növekedése ellenére 2005–2008 között 22 milliárd köbméterrel csökkent az elfáklyázott gáz mennyisége, de ennek még mindig a hétszerese megy veszendőbe.

Az évente elégetett – vagy kisebb mértékben a légkörbe engedett – 150 milliárd köbméter földgáz az európai igények harmadát vagy az amerikaiak negyedét fedezné. Afrikában a kontinens energiafogyasztásának a felét pazarolják el így. Az anyagi kár – a szénhidrogén európai árát alapul véve – legalább évi 75 milliárd dollár, az elégetéssel keletkezett 400 millió tonna szén-dioxid pedig a világ kibocsátásának másfél százaléka.

A kőolaj felszínre pumpálásával együtt feltörő gázzal mindenképpen kezdeni kell valamit. A légkörbe eresztve veszélyesebb a környezetre, mert a benne lévő metánnak a szén-dioxidénál 23-szor nagyobb az üvegházhatása. Megfelelő körülmények között elképzelhető a visszapumpálás, amivel a kőolaj-felhozatalt növelhetik. Lehet gázüzemű generátorokat is telepíteni a fúrótornyok közelébe, és energiát előállítani az olajtermelés vagy a közeli települések számára. Ha a gáz mennyisége jelentős, és a fogyasztó nincs messze, megéri a kilométerenként egymillió dollárba kerülő csővezeték építése. Alternatíva lehet a gáz cseppfolyósítása is.

Csakhogy mindegyik megoldás tőkét és fejlett technológiát igényel, így évtizedeken át sokkal egyszerűbb volt a gáz elégetése. A kőolajnál tisztább földgáz azonban értékes energiaforrássá vált, így 2002-ben a termelő és a fogyasztó országok, valamint az olajmultik a Világbank égisze alatt létrehozták a Globális Gázégetést Csökkentő Partnerséget, amelynek célja a károk tudatosítása és a gyakorlat felszámolása. Azóta 16, főként latin-amerikai és afrikai országban mérséklődött is az égetés – másik 22-ben viszont nőtt.

A világon a legtöbb gázt értelmetlenül eltüzelő Oroszországban is csökkenést mértek. Az ésszerűsítést megnehezíti, hogy az olajkutak szétszórtan, lakott településektől távol találhatók. Az Európai Újjáépítési és Fejlesztési Bank (EBRD) az idén 90 millió euró hitelt adott az Irkutszkaja Nyeftjanaja Kompanyijának, hogy kelet-szibériai lelőhelyein jelentősen csökkentse a környezetszennyező gyakorlatot. Moszkva 2012-ig adott haladékot az olajcégeknek, hogy az elpazarolt gáz 95 százalékát hasznosítsák.

A határidők kijelölése nem segített a gázégetők listáján a második helyen szereplő Nigériában. Az 1984-ben kimondott tilalom érvényesítésének legújabb időpontja 2010 vége, ekkortól szabnák ki az olajcégekre büntetésként az elégetett gáz értékének a kétszeresét. Az afrikai ország falvainak egy részében a naplemente után lángoszlopok ontják a fényt és a hőt, 5–15 Celsius-fokkal növelve a 32 fokos hőséget a mocsaras, trópusi vidéken. Az óriásfáklyák süvítő hangja elűzte a vadállatokat az erdőkből, a halakat a folyókból. A bennszülöttek légúti betegségekre, a várható élettartam 70-ről 45 évre csökkenésére, savas esőkre panaszkodnak. Az olajtársaságok elleni fegyveres lázadások mögötti elégedetlenséget is szítja, hogy miközben Nigériában 1970–2006 között becslések szerint összesen 150 milliárd dollár értékű gázt égettek el, az ország üzemanyag-behozatalra szorul, és a földben rejlő olajkincs feletti falvak sokaságába nem jut el az áram.

Hasonlóan nagy pazarló az Oroszország után a világ második legnagyobb földgáztartalékával rendelkező Irán. Az elégetett mennyiség alig esett az utóbbi években, és Teherán azzal érvel, hogy a nemzetközi szankciók miatt nem tudja beszerezni a megfelelő technológiát. A lista negyedik helyén álló Irakban a 2003-as amerikai invázió után beindult kőolajtermelés révén az 1995-ös duplájára emelkedett az elfáklyázott gázmennyiség. A közel-keleti országok közül elsőként – az idei év elején – Katar vállalta a gázégetés teljes megszüntetését.

A fáklyázók első húsz helyezettje között van – fejlődő országok társaságában – a 15. helyen álló USA és a 19. Kanada. A pazarlás oka, hogy a tengerentúlon számos kisebb kút működik, és az égetést nem szövetségi szinten, hanem államonként szabályozzák. Jó példát mutat Észak-Dakota, ahol a kitermelt gáznak már csak 2–4 százalékát égetik el a két évtizeddel ezelőtti 20 százalékkal szemben. A szigorú szabályozás alól csak azok a termelők húzhatják ki magukat, amelyek bizonyítani tudják: nem érik el a 10 százalékos profitot, ha az égetés helyett a felhasználás mellett döntenek. Alátámasztva azt az iparági vélekedést, hogy a kőolajtermelés mellett megjelenő gáz megtartása és hasznosítása nem környezetvédelmi, hanem kőkemény üzleti kérdés.

KERESZTES IMRE