Brigádautó
Amióta nincs autóm, megkönnyebbültem. Tihanyban kényelmesen sétálgatva vásárolok, közben beszélgetek az ismerősökkel, ha pedig valami másra még szükségem lenne, tíz pernyi buszozás Füred. Kedvenc járatom 06:51-kor indul, éppen nyitásra érkezik a bevásárlóközponthoz, 07:31-kor már úton vagyok hazafelé. Egy férfinak, aki nem bámészkodik, fél óra mindenre elég.
Minden utast ismerek: a Veszprémbe induló diákokat, a Füreden dolgozó gimnáziumi földrajztanárt, aki felszállás után azonnal kibontja a reggelijét, a kormányhivatal piperkőc könyvelőjét, az álmos, szolgálatból hazafelé tartó szállodaportást, a társkereső oldalakat böngésző magányos varrónőt, a kislányt a hegedűtokjával, aki mindenkinek név szerint köszön - jó reggelt, Gyuri bácsi -, a két nyugdíjas barátnőt, akik megbeszélik az utca híreit, és mindig fáj valamijük. Ma velünk utazik Géza, a postás is, továbbképzésre rendelték Veszprémbe, egy füzetet gyűröget a tenyerében, kíváncsi leszek azokra a nagyokosokra, mondja nekem, akik mindent jobban tudnak, de még egy bélyeget se nyaltak életükben. Mást, bezzeg, azt dalolva.
Aznap azonban beszorul a szalag a pénztárgépbe, a kisasszony nehezen boldogul vele. Félek, lekésem. - Előre engedne? – kérdezem az előttem álló erős felépítésű, borostás, álmos férfitól, aki kenyeret vett, kolbászt és néhány négycentes önindítót. - Lekésem a buszomat. - Hol lakik? - Tihanyban. - Ne izguljon, főnök, elvisszük – és hozzá még egy barátságos mosoly.
Tiltakozom, de leint. A többiek kint várják a parkolóban, elnyomják a csikkeket, hatan bezsúfolódunk a brigádautóba, én hátul, középen, vendégülés, jót nevetnek rajtam, mindenki megkapja a négycentesét, újabb cigaretta, szinte vágni lehet a füstöt. Régi autó, mondják, de munkára meg a göröngyös utakra jó, nem kell ide márkás cucc, a múltkor is mi segítettünk betolni egy béemvét, a pasas akart adni egy ötöst, mondtuk, mi egy vízcsaphoz sem nyúlunk ennyiért. Sofőrünk válófélben, ez a legrosszabb, mondja, már nincs feleség, de senki új a látóhatáron, a mellette ülő bólogat, bizony, így van ez. Harmadik utasunk göndör fiú, homlokán napszemüveg, ő a divatos csávó a csapatban, őt nyomjuk előre tárgyalni, ha feszült helyzet van. Ezen mindnyájan nevetnek.
A borostás azt meséli, beteg az édesanyja, otthon ápolják, mert egy kórház sem fogadja, dolgoztunk egy faszinál, aki magánklinikát vezet Budapesten, kértem, hogy egy hónapra fogadják be anyut, legyen valami jó az élete végén is, cserébe nem kérünk pénzt a munkáért, barterbe, így mondják, de azt felelte, hogy egy ilyen asszony nem illene a klinika betegei közé. Na, akkor rájöttünk, hogy kik is vagyunk.
Egy kis csend az autóban, és meg is érkezünk Tihanyba. A ház előtt mindenki kiszáll, a borostás felírja a telefonszámát egy noteszlapra, ha bármire szüksége van, főnök, csak hívjon, mindent vállalunk.
A lányaimnak el sem meséltem, mert őket arra tanítottam, hogy soha ne szálljanak be idegen férfiak autójába.
Most még csak alig-alig szólalt meg az Orbán Viktor vezényelte zenekar – KESMA -, feltehetően a karmester hibájából. Nem vette komolyan az előadást, a vetélytársak produkcióját, ezért aztán csak későn eszmélt, hogy itt azért történik valami. Hogy a budapestiek igenis megmozdultak, a szereplők érdekesek, a verseny izgalmas, és igen, a tét Tarlós István leváltása. Amikor már rádöbbent, hogy tenni kellene valamit, már nem volt elegendő idő az ellentámadást elindítani; a zenekara is felkészületlen volt, ezért aztán csak a rutin működött. A régi panelek, a karaktergyilkosság ósdi elemei, no meg egy nyílt levél Tarlóstól.
A regnáló főpolgármester rosszul viseli a kritikákat, többnyire rossz válaszokat is ad rá, de nem egy levélíró típus. Muszáj volt neki - vagy másnak - megírni, vélem, nehogy már szó nélkül maradjon mindaz, amitől napok óta hangos a sajtó (nem a KESMA). Az írás ugyan hozta a tarlósi – hogy fogalmazzak finoman – nem túl szofisztikált fordulatokat, de a kormányoldal és vele ő már lejtmenetben volt. A budapestiek körében témává vált az előválasztás, és persze az is, hogy októberben új ember kerülhet a város élére. Karácsony? Kálmán Olga? Vagy Kerpel-Fronius? Mindegy is – bármelyikük jobb a Fidesz emberénél. Ezt zengte az utca.
El tudom képzelni Orbán dühét. És ez akkor is így van, ha az előválasztás egyáltalán nem az ő ügye. De Orbán nem így gondolkodik, ő mindenütt győzni akar, és itt eleve kihirdette magát győztesnek. Azzal, hogy lebecsülte, nem is annyira az ellenzéket, mint inkább a budapestieket. Azokat a választókat, akiket szeret megbüntetni, és akikről azt hiszi, úgyis képtelenek egy irányba húzni. Vagy elérni azt, hogy az ellenzéki pártok egy irányba húzzanak (kiváltképp, ha ő beépül soraikba).
És azt is el tudom képzelni, hogy a Vezér már most összerántotta mindazokat, akik az őszi választásokért felelnek, meg a zenekarának vezetőit (KESMA, plusz állami tévék, rádiók). Belesuhintott pálcájával a levegőbe, és innen kezdve mindent el fog követni annak érdekében, hogy a kampány olyan fordulatot vegyen, amilyet ő elképzel. A KESMA és csatolt részei Karácsony Gergely nyomába erednek; nem lesz olyan mondata, mozdulata, amelyet ne érne támadás, minden eddigi zuglói intézkedését csalással fogják gyanúsítani. Hadba szállnak mindazok, akik a Fidesz számára elérhetők – és tudjuk, hogy ki mindenki érhető el számukra -, szórólapok, provokációk, jövőbe vetett vádak fogják ellepni Budapestet.
Szörnyű, mocskos kampány lesz, annyi pénzzel, amennyire csak szükség lehet az ilyen akciókhoz. Orbán nem akarja Budapestet elveszíteni, és nem csak azért, mert az esetleg a 2022-es bukás előszele lehet. Azért sem, mert ha elbukik a fővárosban, hiába uralja kétharmaddal a parlamentet, hiába van továbbra is kezében a kassza kulcsa, a budapestieket már nem tudja manipulálni. Minek következtében a vidéket, a nagyvárosokat sem. Élő fékek és ellensúlyok jelennek meg vele szemben.
Csak ezt a kampányt kell okosan túlélni.
Emmanuel Macron elnök biztosan nem gondolja meg magát, és nem hajlandó támogatni a néppárti csúcsjelölt, Manfred Weber kinevezését az Európai Bizottság élére. Ám a francia sajtóban nem arat osztatlan sikert Macron konoksága, a Le Point szerint bár Európa megújítójaként lépett fel, valójában az Európai Parlamentet gyengíti. Az Elysée-palota szerint azonban a Spitzenkandidatok rendszere attól még nem demokratikus, hogy erről két párt – az Európai Néppárt és a szociáldemokraták – egykor megállapodott. Valójában csak az egyik kérdés az, hogy a pártcsaládok listavezetőjét válasszák-e meg bizottsági elnöknek. A francia elnök a transznacionális listák bevezetését akarja, vagyis azt, hogy az európai parlamenti választás előtt az egyes országokban nemzetek feletti listákkal kampányolhassanak a pártcsaládok. Bár sokáig úgy látszott, az Európai Parlament is támogatja a felvetést, tavaly év elején leszavazta azt. Alapvetően Angela Merkel német kancellár sincs a javaslat ellen, de egy tavaly júniusi cikkében rámutatott: ez még inkább a jövő zenéje, egyelőre a Spitzenkandidat-rendszer van érvényben. Elképzelhető azonban, hogy ennek a bevezetésére nem is kell olyan sokat várni. Annegret Kramp-Karrenbauer, a CDU elnöke múlt héten Párizsban azt közölte, a transznacionális listák bevezetése egy „logikus fejlődési folyamat” újabb szakasza lenne. Ha a Macron által megálmodott szisztéma valósággá válna, az rémálommal érne fel a magyar kormány számára. Ez esetben ugyanis a Fidesz nem építhetne egy Brüsszelt ostorozó, saját magát dicsőítő kampányra, hanem kénytelen lenne tudatosítani az emberekben: egy európai pártcsalád része. Nem lehetne üzeneteket küldözgetni Brüsszelnek, feleslegessé válna a nemzeti konzultáció egy része. Hogy a transznacionális listák esetleges bevezetésével közelebb hozzák-e a választókhoz Európát, egyelőre nem tudhatjuk. Az azonban biztos: itthon legalábbis fontos szerepe lenne abban, hogy az emberek rádöbbenjenek arra, éveken át hazug propaganda áldozatai voltak.