Elviselik a szankciókat az oroszok
Ha fenntartásokkal kell is kezelni az orosz közvéleménykutató intézetek felméréseit, a tendenciákra akkor is érdemes odafigyelni. Ezek pedig azt tükrözik, hogy az Oroszország ellen bevezetett szankciós politika nem érte el a várt hatást. Mint oly sok mindenhez, az emberek ehhez is alkalmazkodtak, és nem várják el vezetőiktől, hogy a szankciók hatására megváltoztassák politikájukat.
A WCIOM összoroszországi közvéleménykutató intézet legutóbb közzétett felmérése arról tanúskodik, hogy 2015 eleje óta csökken az oroszok nyugtalansága a nyugati szankciók miatt. Míg két éve még az emberek 52 százaléka vélte úgy, hogy a szankciók súlyosbították az ország helyzetét, az idén márciusban már csak 27 százaléknak volt ez a véleménye. S, ami talán ennél is fontosabb, egyre többen beszélnek ezeknek a szankcióknak a pozitív hatásáról. 17 százalékról 35 százalékra emelkedett az így vélekedők aránya. Ami azt tükrözi, hogy sikeres a moszkvai propaganda.
A megkérdezettek 32 százaléka szerint a szankciós politika nem volt jelentős hatással a társadalom életére. Az emberek persze érzik a saját bőrükön, hogy drágább lett a megélhetés, kevesebb áruhoz jutnak, kevesebb jut utazásra, üdülésre, és általában is rosszabbul élnek, mint az ukrán konfliktus előtt. Csakhogy ezen a téren is van némi javulás. Legalább is erre utal, hogy a megkérdezetteknek csak a 17 százaléka vallotta, hogy érzékeli a szankciók közvetlen hatását. 2015-ben még a 45 százalékuk panaszkodott erre.
Néhány nyugati elemző már korábban is figyelmeztetett arra, hogy a szankciós politika egységbe kovácsolhatja az oroszokat, akik hazafias érzülettől vezérelve amúgy is hajlamosak a bajban felsorakozni vezetőik mögé. A megkérdezettek háromnegyede ezt támasztotta alá, amikor arra a megállapításra jutott, hogy nem szükséges harcolni a szankciós politikával, az magától is kimúlik, mivel kitalálóinak is kárt okoz. Az embereknek több mint a fele kifejezte készségét, tűri a gazdasági megpróbáltatásokat annak érdekében, hogy Oroszország folytassa eddigi ukrajnai politikáját.
Ukrajna kérdésében az oroszok egységesek, nagy többségük a Krím-félsziget elcsatolását jogos történelmi tettnek tartja. Meggyőződésük, hogy a hiba nem a félsziget visszaszerzése, hanem az volt, hogy a szovjet érában egyáltalán odaajándékozták az ukránoknak. Ezt Nyikita Hruscsov bűneként tartják számon.
A WCIOM vezető elemzője szerint az emberek hozzászoktak a szankcióktól terhes új helyzethez, a szankciók negatív következményei keveredtek a gazdasági válság következményeivel. E mellett az importot kiváltó széleskörű program meghozta első eredményeit.
A FOM közvélemény-kutató alapítvány hasonló eredményre jutott. A nyugati szankciók hatását a megkérdezettek 24 százaléka jelentősnek nevezte, 25 százalék nem jelentősnek, s ami érdekes: 46 százalék semmilyen hatást nem érzékel. Csak a kisebbség volt képes megnevezni a szankciók néhány érintett területét: a kereskedelmet és az utazási korlátozásokat. Az oroszok fele szerint a szankciók pozitívan hatottak az orosz gazdaságra. Ugyanakkor az emberek azt gondolják, hogy Oroszország válaszlépései érezhetően hatottak a nyugati országok gazdaságára. Az elsöprő többség, 80 százalék helyénvalónak tartja Moszkva szankcióellenes politikáját.
Ehhez képest, számos jele van annak, hogy Vlagyimir Putyin az ukrajnai rendezés néhány kérdésében kész kompromisszumra, ha ezzel javíthatók országa nemzetközi pozíciói. Azok a remények ugyanis elszálltak, hogy az új amerikai elnök engedmények is hajlandó lesz a szankciók feloldására.
Amikor a minap egy spanyol járőrhajó – az Infanta Cristina – betévedt Gibraltár vitatott területi vizeire, a brit haditengerészet egyik egysége szólította fel távozásra. Madrid nem ismeri el a Gibraltár körüli vizek feletti brit fennhatóságot, s előfordul, hogy spanyol hajók túl közel merészkednek a parthoz. Korábban nem csináltak túl nagy ügyet ebből, ám a Brexit-startpisztoly eldördülése utáni felfokozott hangulatban London tudatta: a királyi haditengerészet fellép minden „törvénytelen behatolás” ellen.
Meglepődtek a helyiek, amikor kiderült, hogy a Lisszaboni Szerződés 50. cikkelyét aktiváló levélben Theresa May brit kormányfő Skóciáról és Észak-Írországról külön említést tett, de Gibraltárt kihagyta. Az Európai Tanács elnöke, Donald Tusk viszont az uniós tárgyalási irányelveket felvázoló tervezetében kitért rá, mondván: az EU és Nagy-Britannia közötti kilépési megállapodás csak akkor vonatkozik Gibraltárra, ha arról a brit és a spanyol kormány külön megegyezik. Londonban ezt úgy értelmezik, Madrid gyakorlatilag vétójogot kaphat a Szikla jövőjét illetően.
Michael Howard, a brit Konzervatív Párt korábbi vezetője erre közölte, hogy May – akárcsak hajdan a Falkland-szigetek megvédéséért Margaret Thatcher – kész háborúba menni Gibraltárért. Pontosabban azt mondta, a brit kormányfő „ugyanolyan eltökéltséggel állna a gibraltáriak mellett”. Amikor jordániai látogatásán Mayt erről kérdezték, ő nem győzte cáfolni, hogy szándékában állna hadihajókat vezényelni Gibraltár partjaihoz, de azt is világossá tette, soha nem menne bele olyan megállapodásba, amelynek nyomán a gibraltáriak – akaratuk ellenére – egy másik állam fennhatósága alá kerülnének. Nyugtatni próbálta Gibraltár főminiszterét, Fabian Picardót, aki hangsúlyozta, nem szeretnék, ha aduként használnák őket a Brexit-tárgyalásokon.
Gibraltár mintegy 30 ezer lakosa a tavaly júniusi népszavazáson 95,9 százalékban ellenezte a kilépést az Európai Unióból. Másfelől ugyanakkor már többször, legutóbb a 2002-es referendumon kinyilvánították, hogy britek akarnak maradni, s 99 százalékos arányban elutasították a brit-spanyol közös fennhatóságot.

Madrid a Brexit-referendum után újra felmelegítette a vitát, így a Szikla lakói máris ostromlott várban érezhetik magukat. Egy helybeli, a 69 éves Monica Ritchie a brit The Timesnak úgy fogalmazott: „Ki tudja, mi fog történni, de átvészeljük, akár az előző ostromot”. Arra utalt, hogy amikor az 1967-es népszavazáson a brit fennhatóság mellett szavaztak, Franco tábornok annyira megdühödött, hogy lezáratta a Gibraltár és Spanyolország közti határt, amelyet csak 1985-ben nyitottak meg újra. Sok fiatal azonban a távozás gondolatával foglalkozik. A 18 éves Kieron Estella aggódik: „Nyugtalanok az emberek, nem tudjuk, jogunkban áll-e majd átmenni Spanyolországba, s az itt dolgozó spanyolok megtarthatják-e állásukat”. Mintegy 12 ezer ember jár át dolgozni Gibraltárra, s naponta 200 kamion lépi át a határt az El País spanyol lap szerint, útlevélellenőrzés esetén sok órás sorok alakulnának ki a határátkelőknél.
Az Európai Parlamentben frissen elfogadott Brexit-irányelvek nem ejtenek szót a Szikláról, noha brit EP-képviselők több módosító javaslatot is be akartak venni a szövegbe. A brit konzervatívok emlékeztetni próbáltak arra: a gibraltáriak népszavazáson erősítették meg, hogy Nagy-Britanniához akarnak tartozni. A UKIP pedig Tusk tervezete miatti sajnálkozását akarta bevetetni a szövegbe. Nigel Farage, az euroszkeptikus párt EP-képviselője beszédében egyenesen azt jósolta: Gibraltár ügye lesz az, ami meghiúsítja a megállapodást az EU és London között.

A kétnapos amerikai-kínai csúcs napirendjén az észak-koreai nukleáris fenyegetés előkelő helyen szerepelt, akárcsak a dél-kínai tengeri feszültségek, s Tajvan helyzete. A lapzártánk után kezdődött megbeszélések előtt az amerikai média azt találgatta, mennyire kemény hangot üt meg Trump négyszemközt a kereskedelmi ellentétek ügyében. Golfpartit nem vettek tervbe, kínai részről jobban szerették volna, ha az igazi Fehér Házba szól a meghívás, de elfogadták Trump javaslatát, aki informális környezetben akarta oldani a hangulatot.
Washington nagy szenzációja eközben az volt, hogy a Fehér Ház bejelentette, Trump ellentmondásos tanácsadója, Steve Bannon, a szélsőjobboldali Breitbart portál volt főnöke a jövőben mégsem vehet részt a nemzetbiztonsági tanács megbeszélésein. A 45. elnök hivatalba lépése után megütközést keltett, hogy Trump úgy rendelkezett, Bannon jelen lehet, a vezérkari főnök, valamint a Nemzetbiztonsági Ügynökség (NSA) vezetője viszont nem. Ez a nemzetbiztonsági illetékesek körében kiverte a biztosítékot.
A Fehér Ház utólagos indoklása szerint Bannon részvételére azért volt szükség, hogy megfigyelhesse Mike Flynn nemzetbiztonsági tanácsadó ténykedését, s a testület „obamátlanítását”. Flynnt az elnök rövid úton, már februárban kénytelen volt meneszteni, mivel hazudott orosz kapcsolatairól, s így Bannon jelenlétére sincs a továbbiakban szükség. A volt Breitbart-főnök be akarta adni lemondását az elnöknek, erről egy nagy kampánytámogató beszélte le.
Bannon visszaminősítése nem egyszerű személyzeti döntés, hanem az amerikai média szerint azt mutatja, hogy megerősítette pozícióit H.R. McMaster, az új nemzetbiztonsági tanácsadó. A háromcsillagos volt tábornokot megbízható szakértőnek tartják, aki közelebb áll az amerikai külpolitikát hagyományos fővonalához. A Washington Post úgy értesült, McMaster ragaszkodott ahhoz, hogy a nemzetbiztonsági tanács szakmai, ne politikai intézményként működjön, s ennek része az is, hogy visszatérhet a vezérkari főnök, illetve az NSA vezetője. Bannon állítólag eddig sem nagyon vett részt az üléseken.
A New York Times jelentése szerint Jared Kushner, Trump veje volt az, aki meggyőzte Trumpot, hogy vonja vissza a legbizalmasabb tanácsadójának tartott Bannon nemzetbiztonsági megbízatását. A Huffington Post szerint az állami struktúrák lerombolását célul tűző Bannon és a technokrata Kushner között kezdettől összeütközések voltak. A CNN szerint ugyanakkor az amerikai elnöki stábon belül Jared Kushner portfóliójának kiterjesztését is gyanakvással szemlélik.

Steven Bannon Brexit Krím-félsziget Susan Rice orosz szankciók Donald Trump szikla Gibraltár