Tudták, hogy az iraki háború oka hazugság
Új minõséget értek el az amerikaiak 2003-as iraki inváziója körüli csúsztatások. Most kiderült, hogy volt, aki számított arra, hogy egyetlen tömegpusztító fegyvert sem találnak Szaddám Huszein raktáraiban. De nem szólt errõl annak, aki a fõ döntéseket hozta.
A legtöbb elemzés, amely a közel-keleti káosszal és az Iszlám Állam-jelenséggel foglalkozik, egyvalamiben általában egyetért: ha régebbre nem is, az amerikaiak iraki inváziójáig legalább vissza kell nyúlni,  hogy feltárjuk az okokat. Washington beavatkozása ugyanis olyannyira felborította az erõviszonyokat, hogy a régió ezt azóta sem volt képes kiheverni. 

Hazugságra építettek

Az iraki háborúról tudjuk: Washington azzal az ürüggyel vágott bele 2003 tavaszán – ENSZ-felhatalmazás nélkül –, hogy megsemmisítse Szaddám Huszein vélelmezett tömegpusztító fegyverkészletét (WMD). Késõbb kiderült, ilyenek nincsenek: a tömegpusztító fegyvereket keresõ csoport 2004-es zárójelentésében megállapította, hogy az iraki diktátor hosszú évekkel az invázió elõtt felhagyott atom- és biológiaifegyver-programjával. 

2011-ben az is kiderült, hogy a WMD-k létezésére apelláló titkosszolgálati jelentés téves volt, mert az informátor hazugságaira alapozták. Ez azonban nem akadályozta meg 2002 októberében George Bush amerikai elnököt, 2003 februárjában pedig külügyminiszterét, Colin Powellt, hogy arról gyõzködjék a világ közvéleményét: Szaddám Huszeint meg kell dönteni, mert biológiai fegyverei vannak,  ilyeneket fejleszt, támogatja a nemzetközi terrorizmust, és atomfegyverprogramon dolgozik. Mindezt a vezetõ amerikai napilapok szekundálása mellett. 

Akik tudták az igazságot

De hogyan csaphatja be egy informátor a világ legfejlettebb hírszerzésével és hadseregével bíró Egyesült Államokat? A jelek szerint sehogy, ugyanis a háttéremberek pontosan tudták, hogy finoman szólva is nehezen igazolható a háború megindítására felállított érvrendszer. 

A Politico hozzájutott egy nyolcoldalas jelentéshez, amely még 2002 szeptemberébõl való: a vezérkari fõnökök egyesített bizottságának (JCS) hírszerzése készítette, Donald Rumsfeld akkori védelmi miniszter pedig azzal az ajánlással küldte el az eredményeit a JCS-t vezetõ Richard Myersnek, a légierõ tábornokának, hogy vessen rá egy pillantást, mert „nagy dolog”. 

És valóban az volt, a kiábrándító végkövetkeztetése ugyanis könnyedén ellenérvként szolgálhatott volna a háború szükségességét igazoló narratívában: „Nehezünkre esik megbecsülni, mi az, amit nem tudunk. (...) Az iraki atomprogramról szerzett tudásunk – akár 90 százalékban is – pontatlan titkosszolgálati jelentésekre épített elemzéseken alapul.” 

Hallgatott a Pentagon

A gond csak az, hogy bárki, aki akkor illetékes volt a külügynél és a hírszerzésnél (CIA), most pedig névtelenül megszólalt a Politicónak, azt állítja: nem találkoztak a jelentéssel, vagyis Rumsfeld egyszerûen úgy döntött, hogy a titkok a Pentagonon belül maradnak  – ezekrõl Myers tábornok már korábban tudott, de õ sem terjesztette, lévén, neki Rumsfeld volt a fõnöke. Még az sem biztos, hogy Bush elnök vagy Dick Cheney alelnök tudott róluk. Ahogy az egyik megszólaló fogalmazott: a jelentést a Fehér Házba küldték volna utoljára. 

Gombafelhõ, tudás nélkül

A közvélemény végül egy olyan titkosszolgálati anyagot ismert meg, amely jobbára iraki dezertõrök elmondásain alapul, mert a sajtónak ezt szivárogtatták ki. A The New York Times címlapján 2002. szeptember 8-án „Az Egyesült Államok szerint Huszein felgyorsította az atombomba-kutatásokat” címmel virított az az értesülés (itt könnyedén visszakeresheti), amelyet késõbb Cheney, Powell, Rumsfeld és az akkor nemzetbiztonsági tanácsadóként dolgozó Condoleezza Rice késõbbi külügyminiszter is ismételgetett; Rice például úgy utalt rá, hogy ez az elsõ jele a füstölgõ fegyvernek, de lehet, hogy a gombafelhõnek”.  A gombafelhõ Rice és Cheney beszédeiben ezután toposzként tért vissza. 

Mindezt úgy, hogy Rumsfeld íróasztalfiókjában ott volt a JCS-jelentés, amelyben ez is szerepelt: „Azt gyanítjuk, életképes (atom)fegyvereket terveznek, de nincs tudomásunk az (urán)dúsítási képességeikrõl. Nincs biztos tudásunk bármilyen, atomfegyvergyártásra képes létesítmény helyérõl.”  Sõt, a vezérkar értesülése azt is vitatta, hogy Irak olyan hosszú hatótávolságú ballisztikus rakétát fejlesztene, amellyel elérheti Izraelt – merthogy Bushék ezt is elõszeretettel emlegették, amikor a casus bellit keresték. 

A háborús kampány olyan jól sikerült, hogy 2002 õszén, az iraki invázióról döntõ kongresszusi szavazás elõtt a The Washington Post szerint mindössze hat szenátor és néhány képviselõ kért betekintést az Irakkal kapcsolatos titkosszolgálati jelentésekbe – amelyek nélkülözték a JCS helyzetképét. 

A címzettek nem ismeretlenek

És hogy mi köze ennek napjaink politikájához? A közel-keleti káoszon kívül az, hogy a JCS-jelentés szûk körû címzettlistáján szereplõk nem tûntek el, csak átalakultak.  Egyikük, Paul Wolfowitz volt védelmi miniszterhelyettes egyik tanácsadója ma a republikánus elnökjelölt-aspiráns, Jeb Bush egyik külpolitikai szakértõje. John Bolton volt amerikai ENSZ-nagykövet Bush egyik riválisának, Ted Cruznak ad tanácsot, egy másik republikánus jelölt, Marco Rubio munkáját pedig a korábban Dick Cheney-nek dolgozó Eric Edelman segíti. 

A demokratáknál az elnökjelöltségre legesélyesebb Hillary Clintont pedig a nagyvonalúan kezelt e-mail fiókján kívül azzal sorozza kihívója, Bernie Sanders, hogy 2002 õszén – ellenzékbõl – az iraki háború mellett szavazott. Nagy valószínûséggel nem Clinton volt a hat szenátor egyike.
vezérkari fõnök CIA Egyesült Államok Condoleezza Rice Hillary Clinton tömegpusztító fegyver Donald Rumsfeld George Bush Colin Powell iraki háború Dick Cheney Szaddám Huszein