Szondi György és serege a végsõkig harcolt a hazáért és a kereszténységért
1552. július 9-én a több napig tartó intenzív ágyúzás miatt összeomlott drégelyi vár romjai között az életben maradt védõk, kapitányuk, Szondi György vezényletével a végsõ összecsapásra készültek. Hadim Ali budai pasa több mint tízezer muszlim harcosból álló seregével szemben Szondi várkapitány és alig hatvan embere esély nélkül vette fel a harcot. Pedig a pasa kétszer is szabad elvonulást ígért; ám a hõs várkapitány és életben maradt vitézei megfogadták, hogy mindhalálig védeni fogják a rájuk bízott erõsséget. Esküjüket megtartva, a július 9-i végsõ nagy rohamban utolsó leheletükig küzdve valamennyien elestek. Hadim Alit annyira megindította ez a példátlan hõsiesség, hogy harcban elesett ellenfelének, Szondi várkapitánynak katonai tiszteletadás mellett díszes temetéssel adta meg a végtisztességet.
„Történelmünk tele van hõsökkel, hazafiakkal, vértanúkkal, kik, mint õ, nemzetünknek áldozták életüket... De a legnagyobbak, a legkiválóbbak közt is kevesen vannak, kik egyéniségük bájával, férfias jellemük varázsával, egész életük kristálytisztaságával, önfeláldozásuk nagyszerûségével oly igaz rokonszenvet élesztenének, mint Szondi György."
(Acsády Ignác Szondi Györgyrõl)

Újabb nagy hadjáratról dönt Szulejmán Magyarország ellen

1552 kora nyarán újabb sötét viharfelhõk gyülekeztek a három részre szakadt Magyar Királyság egén. Miután Szulejmán oszmán szultán napra pontosan a mohácsi csata tizenötödik évfordulóján,

1541. augusztus 29-én csellel megszállta Budát,

és János király özvegyét, Izabella királynét a csecsemõ János Zsigmonddal együtt Erdélybe számûzte, végleg három részre szakadt az ország.

1541 után „Tündérország" ugyan megtarthatta a formális függetlenségét, de a Porta kényszerû vazalluásává vált. János király egykori bizalmasa, az erdélyi helytartói tisztséget betöltõ Fráter (Martinuzzi) György barát belátta, hogy a török megszállás romba dönti az országot.

Ezért 1549-ben a Porta háta mögött titkos megállapodást kötött I. (Habsburg) Ferdinánddal,

amiben vállalta, hogy Erdélyt Ferdinánd birtokába adja, hogy ismét egyetlen korona alatt egyesülhessen az ország.

I. Ferdinánd, hogy érvényt szerezzen a nyírbátori szerzõdésnek, 1551-ben Battista Castaldo császári hadvezér parancsnoksága alatt csapatokat küldött Erdély, valamint a Tiszántúli területek megszállására. Szulejmán, amikor tudomást szerzett Fráter György „cselszövésérõl",

éktelen haragra gerjedt, és büntetõexpedíciót indított az „árulás" felszámolására.

 

György barát azonban nemcsak kitûnõ diplomatának, hanem kiváló hadvezérnek is számított,

aki Lippa és Temesvár között tönkreverte az Erdély megszállására készülõ török sereget.

A sokoldalú tehetséggel megáldott pálos szerzetest, aki talán képes lett volna a további török terjeszkedés feltartóztatására is, I. Ferdinánd 1551. decemberében orvul meggyilkoltatta, mivel túl veszélyes személynek tartotta saját hatalmi ambícióira.

I. (Kanúni) Szulejmánt, az Oszmán Birodalom fejét és az iszlám világ kalifáját módfelett bosszantotta az 1551-ben elszenvedett katonai kudarc, valamint komolyan aggasztotta az a lehetõség, hogy a Porta vazallusa, Erdély Ferdinánd birtokába kerüljön.

Az 1520. szeptember 30-án történt trónra lépése óta következetesen Habsburg-ellenes külpolitikát folytató padisah ezért elhatározta, hogy 1552-ben újabb nagy hadjáratot indít Magyarország ellen, hogy megakadályozza Ferdinánd országegyesítõ törekvéseit.

Elenyeléssel fenyegeti az oszmán félhold a Felvidéket 

Szulejmán a Magyarország ellen felvonuló török had élére Kara Ahmed pasát nevezte ki fõparancsnoknak, aki mint szerdár, e minõségében a szultán helyettesének számított. Szokollu Mehmed ruméliai beglerbég Drinápolynál (ma Edirne, Törökország) csatlakozott a török fõerõhöz, jelentõs létszámú hadtestével.

A hadjárat legfõbb célja Erdély, valamint a Ferdinánd koronája alá tartozó Felvidék egyesülésének megakadályozása, továbbá a hódoltsági pozíciók megerõsítése, illetve kiterjesztése volt. A haditerv szerint Kara Ahmed szerdár fõseregének a Temes vidékét,

Hadim Ali pasa budai beglerbégnek pedig az északi végvári vonal fontosabb erõsségeit,

Hontot, Hollókõt, Bujákot és Drégelyt kellett elfoglalnia.

Az 1552-es nagy nyári hadjárat „megkoronázása" pedig a Felvidék kulcsa és Észak-Magyarország legfontosabb stratégiai jelentõségû erõssége, Eger elfoglalása lett volna.

Szulejmán 1543-as hadjárata, Esztergom bevétele után, Drégely erõssége

az Észak-Magyarországot védõ elsõ végvári vonalba került.

A hegyek között fekvõ sasbércszerû erõsséget a mongol betörés után, a 13. század közepén, a IV. Béla király parancsára végrehajtott országos várépítések során emelték.

A 16. század derekára a drégelyi vár azonban már reménytelenül elavultnak számított; magas de vékony falai nem nyújtottak megfelelõ védelmet a kor ostromtüzérségével szemben. Ezzel Szondi György, az 1544-ben Váradi Pál esztergomi érsek által kinevezett várkapitány is maximálisan tisztában volt.

Vitézségének és hûségének köszönhetõen lett várkapitány

Az 1504-ben egy mezõvárosi polgárcsalád sarjaként megszületett Szondi Györgyöt gyermekkorában Révay Ferenc alnádor vette a pártfogásába. A nagyhatalmú Ferdinánd-párti fõúr taníttatta meg a betûvetésre, és a vitézi mesterségre is.

Szondi György rendkívül kötelességtudó, tehetséges fiatalember volt,

aki saját erejébõl és kiemelkedõ vitézségének köszönhetõen küzdötte fel magát várkapitánnyá. Katonai karrierjében az 1543-as török hadjárat számított fordulópontnak, ugyanis Esztergom valamint Nógrád bevétele után Váradi Pál érsek õt nevezte ki a felértékelõdött fontosságú Drégely várkapitányának.

Kinevezését példás szervezõkészségének, katonai tudásának és vitézi hírnevének köszönhette.

Drégely ekkor az esztergomi érsek tulajdonában állt, aki vadászkastélyként használta

a török hódítás miatt az 1540-es évektõl frontvonalba került régi várat. Váradi Pál, aki tisztán látta a további oszmán terjeszkedés veszélyét, mindent megtett annak érdekében, hogy az egykori lovagvárat a kor követelményeinek megfelelõ erõddé építsék át.

Az érsek 1549-ben bekövetkezett halála után a vár a király tulajdonába került, ezzel pedig a további építkezések és a várvédõ katonaság sorsa is bizonytalanná vált. Az udvartól csak rendszertelenül érkezett meg a katonák zsoldja,

de a vár megerõsítését célzó korábbi építkezések is félbeszakadtak.

Tovább növelte a gondokat, amikor a vártoronyban tárolt puskapor villámcsapás miatt felrobbant, súlyos károkat okozva a falakban.

Szondi György számos levelet írt I. Ferdinándnak, több katonát és anyagi segítséget kérve az uralkodótól a vár megerõsítéséhez. A szükségesnél azonban sokkal kevesebbet kapott, ennek ellenére is megtett mindent, hogy amennyire csak lehetséges, védhetõvé tegye a drégelyi erõsséget.

Nyomasztó túlerejû ostromló sereg érkezik Drégely alá 

1552 tavaszán, a fenyegetõ török felvonulás árnyékában Szondi György mindössze tizenhat lovas és hatvan gyalogos katona felett parancsnokolt, akiket még egy pattantyús (tüzér) és három várõr egészített ki.

A közvetlen török veszély miatt Szondi segélykérõ levelet írt a nyitrai püspöknek, Selmecbánya városának,

továbbá az udvari kamarának. I. Ferdinánd áprilisban jóvá is hagyta negyven hivatásos gyalogoskatona Drégelyre vezénylését, Selmecbánya pedig 26 zsoldost küldött Szondi megsegítésére.

Thurzó Ferenc nyitrai püspök – aki személyesen is megszemlélte a várat – pedig kõmûveseket és építõanyagot küldött az erõdítési munkálatok befejezésére, de ezt idõ híján már nem lehetett elvégezni. Június elején, amikor elesett Veszprém,

sejteni lehetett, hogy onnan Hadim Ali a felvidéki bányavárosok ellen vonul, így Drégely lesz a következõ célpont.

A török közeledésének hírére Bekefalvy György alkapitány faképnél hagyta Szondi Györgyöt, akinek ezért egyedül kellett megszerveznie a védelmet a nyomasztó oszmán túlerõvel szemben.

Hadim Ali pasa július elsõ napjaiban tízezer fõs serege élén, ostromágyúkkal felszerelkezve érkezett Drégely alá.

A budai beglerbég csapatai július 6.-ra fejezték be a vár körbekerítését.

A törökök lezárták a Ságra és Gyarmatra vezetõ utakat, hogy se a bányavárosoktól, se pedig nógrádi területrõl ne kaphasson segítséget a várkapitány.

A kétségbeejtõ erõviszonyokon pedig sokat lehetett volna javítani, ha a Léván tétlenül várakozó császári katonaság még idõben Drégelyhez vonul. A császári csapatok parancsnoka

Erasmus von Teuffel tábornok azonban nem adta ki a Drégely felmentésére vonatkozó parancsot,

bár megtehette volna. ( Von Teuffel nem sokkal késõbb a törökök fogságába került, akik Isztambulba hurcolták, és kivégezték.) Szondi várkapitánynak így alig 130 emberrel kellett szembenéznie Hadim Ali pasa tízezres seregével.

Kétszer is véres fejjel futottak vissza a falak alól Ali pasa harcosai

Szondi és vitézei, amennyire csak tehették, igyekeztek megnehezíteni a török ostromgyûrû kialakítását. Felgyújtották a vár elõtt felhalmozott szénabálákat, és pusztító puskatûzzel árasztották el a falak mentén felvonuló török katonaságot.

Július 6-án este megérkezett Ali pasa is a táborba,

aki azon nyomban beüzent a várba Szondinak, az erõsség harc nélküli átadására szólítva fel a várkapitányt. A pasa szabad elvonulást ajánlott fel a védõknek, cserébe a vár feladásáért.

A várkapitány visszautasította Hadim Ali ajánlatát, megüzenve a pasának, hogy a túlerõvel nem törõdve, ha kell, az életük árán is megvédik a várat. Szondi üzenete után a törökök felgyújtották a fából és földbõl épült elõvárat,

másnap reggel pedig hozzáfogtak az ostromárkok kiásásához, valamint tüzelõállásba vontatták a Budáról magukkal hozott ágyúkat.

A török faltörõ lövegek számára könnyû célpontnak minõsült a gyenge és vékony falakkal rendelkezõ egykori lovagvár.

A török tüzérek, a topcsik július 7-én és 8-án is egész nap ágyúzták a várat, amelynek több szakaszon leomlottak a falai. Ali pasa könnyû zsákmánynak gondolva a lerombolt erõsséget, kiadta a parancsot a rohamra.

A leomlott falréseken beözönlõ törököket azonban nem várt erõs ellenállás fogadta.

Szondi és maroknyi csapata oroszlánként küzdve gyilkos kézitusában elõször visszaszorította, majd kiverte a törököket a várból, akik súlyos veszteséget elszenvedve, rendezetlen sorokban, pánikszerûen futottak vissza a sáncok közé.

Ugyanígy jártak másnap, július 8-án;

Szondi és a hõs várvédõk másodszor is megfutamították a nyomasztó túlerõben lévõ muszlim ostromlókat.

A kudarcon feldühödött Ali pasa ezért elrendelte, hogy az összes ágyúval megállás nélkül folytassák a nagyrészt már romba dõlt falak lövetését.

A pasa teljesítette a hõs várkapitány végakaratát 

A pasa, aki csodálattal adózott magában Szondi és vitézei hõsies elszántságának, a szomszédban fekvõ falu, Oroszi plébánosát küldte be a várkapitányhoz, hogy jobb belátásra bírja, és rávegye a vár átadására.

Hadim Ali megígérte, hogy a védõk bátorságuk elismeréseként, szabadon, a fegyvereikkel együtt távozhatnak, ha feladják Drégelyt. Szondi György azonban a létszámban erõsen megfogyatkozott vitézeivel együtt megfogadta,

hogy utolsó leheletig tartani fogják a várat,

ezért ismét elutasította a budai pasa ajánlatát.

Elõhozatott két török foglyot, akikkel a pasához küldte két gyermekkorú apródját, Hadim Ali kegyelmére bízva a fiatalokat,

arra is megkérve a beglerbéget, hogy õt magát a halála után illõ módon temetesse el.

A romok közé szorult védõk tudták, hogy elérkezett számukra az utolsó óra. Az értékesebb bútorokat és tárgyakat összehordták a várudvaron, majd felgyújtották. Szondi György ezután elbúcsúzott két szeretett lovától, majd leszúrta a paripákat, hogy ne kerüljenek török kézbe. Július 9-én délelõtt a pasa kiadta a végsõ rohamra vonatkozó parancsát.

A nyomasztó túlerõben lévõ török gyalogság ismét betört a romok közé, de ez az utolsó és rendkívül véres küzdelem több óráig eltartott a védõk elkeseredett, halált megvetõen bátor ellenállása miatt.

Szondi vitézei közül senki sem adta meg magát, hõsiesen küzdve mind egy szálig elestek.

A várkapitány rengeteg törököt levágott, de a túlerõ végül õt is legyûrte.

A gyilkos összecsapás után Hadim Ali pasa megkerestette a kapitány holttestét, akit mint hõs ellenfelet, Szondi György utolsó kívánságát teljesítve

teljes török katonai pompával, fényes külsõségek között temettetett el,

és a sírjára vitézsége elõtt adózva, zászlós lándzsát tûzetett.

Az alacsony sorból származó, tiszta jellemû és hazájához mindenekfelett hû várkapitány a reménytelen helyzetben is példát mutatott kitartásból, hazaszeretetbõl valamint a bátor önfeláldozásból. Szondi György hõsi küzdelme ezért vált az utókor emlékezetében az önfeláldozó hazaszeretet máig élõ példájává.
hódoltság Drégely ostroma Szondy György Váradi Pál esztergomi érsek történelmi emlékezet Martinuzzi György végvári vitézek Hamid Ali budai pasa I. Ferdinánd ostrom roham Oszmán Birodalom Magyar Királyság otromágyúk 1552-es török hadjárat Szulejmán szultán