Jogegyenes
Törvénytelennek nyilvánította az olasz alkotmánybíróság az öt legmagasabb állami méltóság mentelmi jogáról tavaly júniusban hozott törvényt. A döntés közvetlenül érinti Silvio Berlusconi kormányfőt: most ismét bíróság elé kell állnia egy korrupciós perben.
A törvény előtt mindenki egyenlő - ezzel az egyszerű indoklással helyezte hatályon kívül az olasz alkotmánybíróság (ab) azt a tavaly júniusi törvényt, amely hivatali idejére mentelmi jogot biztosított az öt legmagasabb rangú közjogi méltóságnak (az államfőnek, a parlament két háza elnökének, a kormányfőnek és az ab elnökének). A kormányzó többség által a parlament két házán átnyomott törvény (HVG, 2003. június 28.) annak idején óriási vihart kavart Olaszországban és külföldön egyaránt, mert sokan úgy látták, a kormányfő személyes érdekeit szem előtt tartva megint megerőszakolták az igazságszolgáltatást. Akkor az első számú indok az volt, hogy lévén Olaszország az EU soros elnöke, Berlusconinak minden erejével az uniós félév sikerére kell koncentrálnia, nem szaladgálhat állandóan bíróságokra vallomást tenni vagy tanúskodni.

A kegyelmi időszak azonban a jelek szerint lejárt, a kormányfőnek, pontosabban hatalmas jogászcsapatának most újabb trükkökkel kell előrukkolnia, hogy a milliárdos vállalkozó-miniszterelnök kiszabaduljon az igazságszolgáltatás szorításából. Annál is inkább, mert december közepén a szintén "Berlusconi-barát" új médiatörvény tervezete is elakadt a köztársasági elnöknél, aki az információ pluralizmusát féltve visszadobta azt a parlament két házának újratárgyalásra. Ennek a regulának elemzők szerint az lenne a fő célja, hogy lehetőséget biztosítson az olasz médiát felerészben birtokló, de gyakorlatilag több mint 90 százalékban uraló kormányfőnek befolyása további növelésére.

Egy szóval sem reagált minderre Berlusconi, ehelyett vérbeli showmanként újabb magánszámot dolgozott ki: december 20-án egyszerűen eltűnt a közéletből. Azóta nemcsak az olasz lapok, de a brit Financial Timestól az amerikai The New York Timeson keresztül az ausztrál Sydney Morning Heraldig számos újság találgatta, vajon egyszer már megoperált prosztatarákját kezelteti-e, vagy csak a közelgő helyhatósági és európai parlamenti választások előtt szokásos, plasztikai beavatkozással járó szépülőkúrára vonult vissza hatalmas, szardíniai birtokára. A köddé vált Berlusconit keresők olykor nem csekély iróniával taglalják, mekkora energiát fordít a 67 éves miniszterelnök kora, illetve kedvezőtlen fizikai adottságai (alacsony termete, kopaszsága) leplezésére.

Közben észre sem veszik, hogy talán csőbe húzták őket: könnyen lehet, hogy a reklámszakma sok csínját-bínját irigylésre méltóan ismerő és alkalmazó Berlusconi egyszerűen így akarja elterelni a figyelmet EU-elnöksége fiaskójáról, pereiről és az igazságszolgáltatástól elszenvedett vereségeiről, az utóbbi hetek anarchista levélbomba-akcióiról és nem utolsósorban az általa vezetett koalíció egyre szembetűnőbb belső feszültségeiről. Ezek oldására kénytelen is volt a múlt héten felugrani Rómába, és félig inkognitóban találkozni a szeparatista Északi Liga-vezér Umberto Bossival és a jobboldali Nemzeti Szövetséget (AN) vezető, egyben a miniszterelnök-helyettesi posztot is betöltő Gianfranco Finivel, a két pártvezér ugyanis hetek óta ismét háborúban áll egymással. Fini rossz néven veszi, hogy miközben ők hajlanak a kompromisszumra a föderalizmus kérdésében, Bossi teljesen önjáró módon nyilatkozik egy sor ügyben, felrúgja a közös megállapodásokat, és állandóan a koalíció felrobbantásával fenyegetőzik. A többször bevált módszert alkalmazva Berlusconi most is eljátszotta a békítő atya szerepét, ideig-óráig elsimította a viszályokat, és megüzente az aggodalmaskodóknak: ugyan megint egy kicsit egymásnak ugrottak a fiúk, de már minden rendben, teljes az egyetértés.

Ez alkalommal azonban a jelek szerint nemhogy a közvéleményt, de még szövetségeseit sem sikerült megnyugtatnia. Sokan közülük egyre hangosabban hiányolják, hogy még a legfontosabb kérdésekben - a jobboldali kormány hivatalba lépésekor beígért nyugdíj- és közigazgatási reform tekintetében - sincs közös kormányprogram, lojalitásukat semmibe véve nem tájékoztatta őket Berlusconi arról sem, milyen közös álláspontot képviseljenek az ab-döntésről vagy a médiatörvény elakadásáról, és a napról napra dagadó Parmalat-botránnyal kapcsolatban (HVG, 2004. január 3.) sem hallani a kormányfő hangját, netán véleményét. Pedig a tejipari óriás 12 milliárd eurós könyvelési csalása az egész olasz gazdasági és pénzügyi életre kihathat, bankok és bankárok, politikusok is érintettek lehetnek benne.

A felelősség kérdésében máris egymásnak ugrott a gazdasági csúcsminiszter és a jegybank elnöke, ismét megkérdőjeleződött az Agnelli- vagy éppen a Berlusconi-féle nagy olasz családi vállalkozások működésének szabályossága, létjogosultsága. Sokan már azt is pedzegetik, hogy a hatalmas bukás egyik oka az a szintén Berlusconira szabott törvény lehet, amely lehetetlenné teszi, hogy olasz büntetőügyekben külföldről kérjenek és használjanak bizonyítékokat, valamint a számviteli törvény ama módosítása, amely a könyvelési csalásokat bűncselekmény helyett szabálysértésként kezeli, és lerövidíti elévülési idejüket.

Ha nem is volt ideje az országos ügyekkel foglalkozni az utóbbi hetekben Berlusconinak, a vállalkozásait érintő kérdések menedzselésére azért volt gondja. A médiabirodalmára leselkedő legközelebbi veszélyt a rá jellemző hatékonysággal és önkénnyel már elhárította: karácsony előtt egy kormányerejű rendelettel négy hónappal elhalasztotta az alkotmánybíróság azon, 2002-es döntésének teljesítését, amely ez év január 1-jétől arra kötelezte, hogy az egyik tévécsatornáját műholdra telepítse, amivel jelentős reklámbevételtől esne el.

Az olasz sajtóban egyelőre csak találgatják, mikor indul újra a júniusban felfüggesztett vesztegetési per. A miniszterelnök valószínűleg most is időhúzásra játszik majd, hiszen új bírókat kell kinevezni, akiknek elölről kell kezdeniük az egész dosszié tanulmányozását. Mindezt várhatóan arra használja fel a nyilvánosság elé visszatérő Berlusconi, hogy újult erővel új háborút hirdessen a baloldal befolyása alatt álló "vörös" igazságszolgáltatás és általában minden, tőle független intézmény ellen, ugyanakkor már a tavaszi-nyári helyhatósági és európai parlamenti választások kampányát is megnyitva gazdagodást, reformokat ígérjen az olaszoknak. Erre már most szombaton alkalma lesz, amikor cégpártja, a Forza Italia tízéves születésnapján Rómában a Kongresszusi Palotában kipihenten, megfiatalodva hirdetheti ki diadalittasan, hogy mióta hatalmon van, Olaszországban győzött a szabadság, gyarapodtak a polgárok, és e vívmányok megőrzését csak ő garantálhatja a jövőben is.

VÁSÁRHELYI JÚLIA