Emberi sorsokba fektetnek
Egy Amerikából hazatelepült, lassan nyolcvan éves házaspár eddig közel ötven rászoruló családot húzott ki a bajból: havonta nagyjából kétmillió forintot költenek erre.
A roma családokat önként segítő, vak férfiről, a tiszavasvári Kiss Zsoltról néhány hete írt a Népszava. A férfi maga is nehéz körülmények között él a családjával: kölcsönotthonban laknak, egy lombikbébi program miatt jelentős hitelt görgetnek maguk előtt, ő maga rokkantnyugdíjas, a felesége házi gondozónőként dolgozik. Önként vállalt missziója, hogy a gyakran nyolc osztályt se végzett helyieket elkíséri a városházára, vagy orvoshoz, és segít nekik az ügyintézésben. Cikkünk megjelenése után jelentkezett egy férfi, hogy feleségével együtt havi rendszerességgel támogatnák a családot, mert riportunkból úgy tűnik, megérdemlik. Kiderült: nemcsak Kiss Zsolték kerülnek most a védőszárnyaik alá, már ötven családot húztak ki így vagy úgy a csávából. Kíváncsiak voltunk a jótevőkre, így jutottunk el a 61 év után Amerikából hazatelepült Gézához és felségéhez, Ilonához, aki magyaros hangzású neve ellenére német származású. Budapesti, polgári lakásukban találkoztunk velük. Vezetéknevüket kérésükre nem hozzuk nyilvánosságra.
– Miután elolvastuk a cikket, s tájékozódtunk Kiss Zsolték életéről, beválasztottuk őket a „programunkba”: a feleségem és én 12-18 hónapon át havonta ösztöndíjat fogunk a kislányuknak küldeni, és a tartozásukat is megpróbáljuk rendezni. Ők ezzel a pénzzel megfordíthatják az életüket, miközben a mi számunkra ennek az összegnek nincs jelentősége a családi kasszában, nem függ tőle semmi – mondja a férfi. Szavai szerint azért segítik a családokat, mert van miből, és több van, mint amennyire nekik szükségük lesz, a pénzt pedig nem tudják magukkal vinni a túlvilágra. Úgy fogják fel ezt, mint egyfajta befektetést, csak nem értékpapírba, hanem emberi sorsok jobbá tételébe invesztálnak. Nem szórták a pénzt, nem is fogják soha, ezért van most miből adniuk.
- Roszik Gábor lelkésszel 1997-ben találkoztunk először, attól az évtől kezdve járunk rendszeresen haza. Az ő segítségével először egy anyaotthonban élő nőket – bár inkább lányokat, hisz jellemzően tizenöt-tizenhat évesek voltak - kezdtünk támogatni. Minden évben hoztunk nekik csomagot, mikor, mire volt szükségük, karácsonykor utaltunk pénzt. Közel öt éve végleg hazatelepültünk, mert szeretjük Budapestet, és különösen szeretjük a Szent István park környékét, ahol lakunk. Már nem járunk vissza Amerikába, az útlevelünk sincs megújítva, végleg Magyarországot tekintjük az otthonunknak – mondja a férfi. Szerényen kezdték: először „csak” tizenkét családot vettek be a programunkba, s másfél évre tervezték a támogatást egy karitatív, közhasznú alapítványon keresztül. Most tizenöt családot segítenek, vagyis tizenhatot, ha ideszámítjuk a „Hétköznapi hősök” programját, amiben szintén részt vesznek. Erről is lapunkban olvastak, innen tudták, hogy ez a kezdeményezés hajléktalanokat segít talpra állni. Két éve már ide is utalnak minden hónapban egy jelentősebb összeget, amit a szervezők a rászoruló családok között osztanak szét. Ez egy nagyon átlátható rendszer, s nekik fontos volt, hogy lássák, ki kapja meg a pénzüket, kinek hogyan enyhítenek a gondjain. – Most gyerekes családokba „fektetünk be”. Ezt azért tehetjük meg, mert a pénzünket korábban sem éltük fel. A feleségem Ilona, és én is mindig dolgoztunk, s amit a havi fizetésünkből félre tudtunk tenni, azt a tőzsdén befektettük. Először mérnökként dolgoztam, utána megtanultam az informatikát, abban is eltöltöttem jó tíz évet, és végül áteveztem a pénzügyi szektorba, tanácsadónak. Ötvenkét éve vagyunk házasok, mind a ketten a nyolcvanhoz közelítünk, s optimistán azt szoktam mondani: most még nincs gyerekünk, akire ráhagynánk a vagyonunkat. Büszke vagyok arra, amit most csinálunk, de arra is büszke vagyok, amit elértünk Amerikában. S mindazt, amit elértünk, ahol most tartunk, végül is nem elsősorban magunknak, hanem az apámnak köszönhetjük. Volt haditengerészeti kormányosként ő volt az egyik főszereplője az 1919-es monitorlázadásnak, a június 24-én kirobbant úgynevezett ludovikás ellenforradalomnak. Az eseményekről könyvet is írt, amit a 100 éves évfordulóhoz közeledve újból kiadott a Püski kiadó. Apámat tevékenysége, és az általa írt könyv miatt 1947-ben internálták, de sikerült Ausztriába menekülnie a családjával, majd öt évi küzdelem és migránsélet után hatvan éves korában végre Amerika befogadta, három gyerekkel: erről is írt egy könyvet később. Ha ő nem lett volna ilyen „rebellis magyar”, nem kellett volna elhagynia az országot. Akkor a mi életünk is biztosan más irányt vesz, s nem lenne most lehetőségünk másokat támogatni – meséli. S hogy mik a kiválasztás szempontjai? Lényeges, hogy tisztességesen élő, dolgozni tudó és akaró családokról legyen szó: az elmúlt közel öt évben ötven család került be Ilona és Géza „programjába”, s közülük legalább negyvennek gyökeres fordulatot vett az élete. Volt olyan egyedülálló, négy gyerekes anyuka, aki dolgozott, szépen nevelte a gyerekeit, de a fizetéséből nem futotta arra, hogy végre saját házuk legyen, s ne kelljen temérdek pénzt albérletre költeni: nekik az ingatlanvásárláshoz szükséges pénzt pótolták ki. Másoknál a komfort nélküli lakásba vezették be a vizet vagy épp a fűtést építették ki. A rászorultságon kívül egyetlen erős feltétel van még: aki belép ebbe a körbe, s dohányzik, le kell tennie a cigarettát. Ez különös indoknak tűnhet, de szerintük ez fontos, hisz nem kérnek semmilyen más viszonzást, csak hogy a kiválasztottak egészséges életet éljenek és boldoguljanak. Egy káros szenvedélyről leszokni nem könnyű, de jól mutatja azt az akaratot, amivel valaki az életén is változtatni szeretne. Aki várja a sült galambot, aki csak úgy kéreget, azt nem támogatják. Eltartásról nincs szó, arról van szó, hogy egy hiba, egy rossz döntés miatt félresiklott életet visszatereljenek a helyes vágányra, s onnantól magától menjen tovább a vonat. Volt olyan támogatott család, amelyik azért került nehéz helyzetbe, mert a férj megbotlott: kamionsofőrként elvállalta egy olyan csomag szállítását, amelyikben kábítószer volt. Nincsenek előítéleteik, csak azért, mert valaki börtönben ült, nem mondanak le róla: neki a szabadulása után kifizették az újbóli jogosítványszerzés költségeit is, s most jó munkája van. Kevés olyan kivétel akad csak a családok között, amelyik a segítő szándék ellenére „megbukott”, de náluk inkább az emberi gyengeségről, az akarat hiányáról volt szó - mondják. Először összesen havonta egymillió forintot áldoztak erre a célra, most ennek akár a duplájánál is tartanak. Azt remélik, a következő tíz évben elérik, hogy száz családot pártfogoljanak. Ehhez magukat is jó karban kell tartaniuk, rendszeresen eljárnak teniszezni, fitnesz-terembe, telente hetente háromszor korcsolyáznak a Városligetben. Vigyáznak a súlyukra, egészséges ételeket esznek, s nagyokat sétálnak, olykor vidékre utazva. Kényelmes és gondtalan életet hagytak hátra Floridában, tengerparttal, vitorlással, partikkal. Megunták. - Hazajöttünk. Most már a feleségem is magyar állampolgár, sokat járjuk az országot és nagyon szeretünk itt lenni, annak ellenére, hogy jómagam 66 évet más országban éltem – mondja Géza. S a legnagyobb öröm számukra ebben a programban az, hogy többször kapnak visszajelzést, fényképeket a családoktól, akiknek megváltoztatták az életét: ez nekik mindent megér.
Kínos helyzetbe kerülhet David B. Cornstein amerikai nagykövet: lehet, hogy megvezette a magyar kormány.
Még a héten, de a legkésőbb jövő hét közepén egy nagyon pozitív bejelentésre számít a CEU jövőjét illetően – több résztvevő szerint is ezt mondta egy nem nyilvános rendezvényen David. B. Cornstein. Még a múlt hét elején. Egyelőre viszont nem történt meg semmilyen bejelentés, csak annyi, Orbán Viktor hétfőn a Parlamentben – a hvg.hu munkatársának kérdésére, miszerint mikor lehet megállapodás a magyar kormány és New York Állam között az egyetemről –, csak annyit mondott: „A CEU-val semmi gond! Az egy működő egyetem! Nézze csak meg a honlapját!”.
A kérdést megkerülő válasznál nyugtalanítóbb lehet az intézmény vezetői és hallgatói számára, hogy a Népszava információi szerint a héten egy befolyásos magyar kormánytag egy háttérbeszélgetésen a CEU jövőjét, illetve az amerikai nagykövet már idézett kijelentését firtató kérdésre csak elnevette magát és azt mondta: „Akkor reménykedjünk együtt”. Úgy tudjuk, a CEU vezetése is csak Cornstein kijelentésében bízik, miközben a magyar kormány részéről már régóta semmilyen információt nem kapnak arról, hogy mikor lehet meg a megállapodás. Ha nem születik meg hamarosan az egyezmény, már David B. Cornstein is kínos helyzetbe kerülhet. Szeptember 11.-én személyesen is tárgyalt az intézmény jövőjéről Orbán Viktorral, és utána azt mondta, biztos benne, hogy az egyetem tovább fog működni. A kormányzati döntés hiánya viszont csak a bizonytalanságot fokozza, és azt az érzetet kelti, hogy a magyar kormány a kifárasztásra játszik, vagyis arra: előbb-utóbb maga a CEU vezetése dönt úgy, véget vet a bizonytalanságnak, és költözik. Bécsben már indított képzéseket az egyetem, az osztrák főváros tárt karokkal várná az intézményt.
Fideszes politikusok kérdéseinkre rendre csak annyit mondanak, fogalmuk sincs, mikor lehet megállapodás, de biztosak benne, hogy végül marad Budapesten az egyetem. Volt, aki azt mondta: "Mivel a Sargentini-jelentés hangsúlyos részét képezi a CEU ügye, a szavazás után Orbán Viktor egy jó darabig biztos nem köti meg az egyezményt, mert ezzel azt a látszatot keltené, hogy megijedt az eredménytől". Egy másik forrásunk most úgy vélekedett, Orbán Viktor akár a novemberi amerikai időközi kongresszusi választásokat is megvárhatja, mert ha ezeken a Republikánus Párt rosszul szerepel és Donald Trump meggyengül, akkor esetleg a CEU-t érintő megállapodás is valamilyen alku tárgya lehet, igaz, az illető is hozzátette, biztos benne, hogy végül megszületik a várva várt egyezmény valamikor.
Választások előtt „kiszórták” a brüsszeli forrásokat, de tetemes a költségvetés hiánya, így most visszaveszi az önkormányzatoktól a pénz egy részét a kincstár – értesült lapunk.
Rekvirálja az állam azokat az uniós pénzeket, amelyeket az áprilisi választások előtt oly bőkezűen osztott szét az önkormányzatoknak. Nem lehet másként értelmezni azt a levelet, amelyet az elmúlt napokban számos település polgármestere megkapott, s egyikük el is juttatta azt a Népszavának. Ebben a Magyar Államkincstár (MÁK) illetékes pénztára értesíti őket, hogy ha a település részére megítélt európai uniós forrásból nyújtott támogatás összege meghaladja az ötvenmillió forintot, a számlájukon kezelt, még fel nem használ összeget szeptember 30-ig át kell utalniuk a MÁK számlájára. Csige Tamás, Hajdúdorog szocialista vezetője szerint az állam így akarja „kozmetikázni” a brutális költségvetési hiányt, amely részben épp amiatt keletkezett, hogy az országgyűlési választások előtti propaganda részeként az idei érvre tervezett 2200 milliárd forintos kifizetések több mint felét átutalták az önkormányzatoknak. A pénzt azonban javarészt a költségvetés terhére fizették ki, Brüsszel ugyanis az utóbbi időkben feltárt korrupciós ügyek és ellenőrzések miatt az uniós támogatások egy részét visszatartotta, s az összegnek csak a töredékét utalta át. A választási propaganda jegyében kiosztott pénz – amellyel egyébként számos kormánypárti polgármester is kampányolt a Fidesz mellett, mondván, lám, nem csak ígérgetni tudnak – jelentős, 1646 milliárd forintos lyukat vert a központi költségvetésbe, az egész évre betervezett hiány több mint 120 százalékát produkálva
Ha az önkormányzatok visszautalják ezeket a pénzeket, mindjárt szebb lesz a leányzó fekvése, s - legalábbis papíron - eltűnik a hiány egy jelentős része. Az önkormányzatok élete azonban biztosan megnehezedik. Hajdúdorognak például közel kétszáz millió forintot kell visszaküldenie szeptember végéig, amiből épületfelújítást, barna mezős beruházást, kerékpárút-építést finanszíroznának. Most majd külön-külön kell elkérniük a pénzt a MÁK-tól, s abban sem lehetnek biztosak abban, hogy az átutalás gördülékenyen megy majd. Nemcsak a nagyobb városokat érinti az intézkedés: a pár száz lelkes zempléni Komlóskát közel ötvenmillió forinttól „szabadítja meg” így az állam – tudtuk meg Köteles László polgármestertől. Gémesi György, Gödöllő városvezetője, a Magyar Önkormányzatok Szövetségének elnöke szerint ez az intézkedés egyértelműen tovább szűkíti a települések önrendelkezéshez való jogát és baljós árnyakat vetít előre. Kerestük az ügyben a Magyar Államkincstárt is, de csütörtök estig nem kaptunk tőlük választ.
CEU költségvetés riport jótékonyság Orbán Viktor Sargentini-jelentés Tiszavasvári David Cornstein önkormányzatok