Negyven éve történt az Apollo-1 katasztrófája
40 éve a földi kísérletek közben kigyulladt és megsemmisült az elsõ Apollo ûrhajó. A háromfõs legénység bennégett a kabinban.
Az Apollo ûrkutatási programot John Kennedy amerikai elnök hirdette meg 1961. május 25-én, egy hónappal azután, hogy a Szovjetunió embert juttatott a világûrbe. A látványosan lemaradt Egyesült Államok válaszul azt a célt tûzte ki, hogy még az évtized vége elõtt amerikai ûrhajósok szálljanak le a Holdra. Óriási erõforrásokat összpontosítva a Mercury-, majd a Gemini-program után beindították az Apollo-programot, amelynek keretében háromszemélyes ûrhajócsaládot fejlesztettek.

Az Apollo-1 soha nem emelkedett a világûrbe: az Apollo/Saturn 204 (AS-204) ûrhajó utólag kapta az Apolló-1 nevet, miután tesztelés közben a tûz martalékává vált a Cape Canaveral-i ûrközpont 34-es indítóállásán, egy Saturn-IB hordozórakétán. A kiválasztott legénység mindhárom tagja - Gus Grissom, Edward White és Roger B. Chaffee asztronauták - életét vesztette a katasztrófa során.

A felbocsátást elõször 1966 végére tervezték, majd 1967 elsõ negyedévére halasztották. A két hétre tervezett küldetés célja az Apolló anyaûrhajó Föld körüli pályán történõ kipróbálása lett volna, emellett tesztelni akarták a biztonsági berendezéseket és a teljes visszaszámlálási folyamatot. Az ûrhajósok a szokásos felkészítési folyamat során már az utolsó próbákon vettek részt, január 25-én az indítóhelyen levõ ûrhajóban rendben lezajlott az ûrrepülési szimuláció.

A második gyakorlat helyi idõ szerint délután 1 órakor kezdõdött: Grissom, White és Chaffee teljes felszerelésben belépett az ûrhajóba, bekapcsolta biztonsági öveket és megkezdte az elõkészületeket. Már a legelsõ pillanattól kezdve adódtak problémák: a Grissom szkafanderének levegõjében észlelt furcsa, fanyar szag miatt a felszállási szimulációt el kellett halasztani. Háromnegyed háromkor az ûrkabint lezárták, és a benne lévõ levegõt tiszta oxigénre cserélték le. A túl gyorsan beáramló oxigén azonban mûködésbe hozta a riasztórendszert, kommunikációs zavarok keletkeztek a legénység, az irányítóközpont és a startpad között, ami tovább késleltette a kísérletet. A visszaszámlálás nagy része hat óra húszkor sikeresen lezajlott, s az akadozó kommunikáció is helyreállt.

Az irányítóközpontban így 18:31-kor tisztán hallották Chaffe kiáltását: Tûz a kabinban! Néhány másodperccel késõbb még egyetlen fájdalmas hang hallatszott, majd megszakadt a rádiókapcsolat. A monitorokon Ed White látszott, amint megpróbálja kinyitni a zsilipeket, ám a zsiliprendszert úgy tervezték, hogy a belsõ szakasz szabaddá tételéhez számos tolózárat kellett mûködésbe hozni, ráadásul ez befelé nyílt, hogy a kabint - a levegõ nyomását kihasználva - légmentesen lezárhassák. A kijutáshoz normál körülmények között másfél percre lett volna szükség, de az asztronautáknak nem volt ennyi idejük. A forró gázok miatt kialakult nyomáskülönbség zárva tartotta az ajtót, a légnyomás pár másodperc alatt annyira megnövekedett, hogy lehetetlenné tette a legénység kijutását.

A pillanatok alatt elharapózó tûz megolvasztotta az asztronauták speciális ûrruháját és az életfunkciókhoz szükséges berendezéseket, Grissom és White ruhája egybeolvadt. A segítségükre sietõ technikusoknak a mérgezõ füst és a rosszul mûködõ gázálarcok miatt öt percbe telt, amíg az ûrkabin ajtaját kinyitották és megkezdhették a tûz oltását. A holtestek helyzetébõl nyilvánvaló volt, hogy megpróbáltak kimenekülni, de nem volt rá lehetõségük. Az elsõ segélykiáltás után 17 másodperccel már mindhárman halottak voltak, a szétégett kabinban mindössze a repülési dokumentáció maradt épen.

Késõbbi vizsgálatok megállapították, hogy Grissom parancsnok széke mellett rövidzárlat keletkezett, amelynek hatását a kabin kialakítása során felhasznált sok gyúlékony anyag és az oxigéndús környezet háromszorosára növelte. A legénység igen súlyos égési sérüléseket szenvedett, az orvosi vizsgálat szerint halálukat közvetlenül a füst belélegzése okozta.

A drámai események megrázták az egész világot, és az Apollo-programot húsz hónapra leállították. A kiégett ûrkabint a NASA egyik raktárában õrzik. A 34-es kilövõállást azóta nagyrészt lebontották, de talapzatán a három tragikus körülmények között elhunyt asztronauta emlékét õrzõ emléktáblát helyeztek el. A Holdon krátereket, a Marson pedig hegyeket neveztek el a három hõsi halált halt amerikai ûrhajósról.

Az Apollo-1 kabinjának kiégett belseje (NASA)

A késõbbi fejlesztések során az ûrhajón számos átalakítást és javítást hajtottak végre. Kiváltották a gyúlékony anyagokat és az ajtót úgy alakították át, hogy kinyitásához kevesebb mint 10 másodpercre legyen csak szükség. Az elektromos vezérlés hálózatain több mint 1000 helyen módosítottak, s a késõbbiekben a felbocsátásig fenntartották a 40 százalék nitrogén és a 60 százalék oxigén keverékébõl álló belsõ légkört, amelyet csak fokozatosan, az ûrrepülés elsõ 24 órájában cseréltek le 100 százalék oxigénre.

Az özvegyek kérésére a soha meg nem valósult küldetés az Apollo-1 nevet kapta, a következõ, bár személyzet nélküli ûrhajó Apollo-4 néven emelkedett a magasba; az elsõ embert szállító ûrhajó az Apollo-7 lett.

MTI - Panoráma - Weberné Zsikai Mária
Hold NASA MTI