Hol kutassunk?
Tudósok írnak alá petíciót a kutatásfinanszírozás csökkenése miatt, gyáros bírálja az elavult akadémiai szervezetet, miniszter vetné a szemétre a gazdasági hasznot nem hozó intézeteket, alapkutatást támogató forrásokat kebelezne be és szüntetne meg hivataligazgató, és terjed az akadémiai intézetek átszervezésének vagy megszüntetésének a híre.
Miért ez a nagy felbuzdulás a tudomány és az Akadémia körül, amikor ebből a szempontból Magyarország helyzete Európában és különösen a régióban kifejezetten jónak mondható? Az OECD-országok 1998-2002 közötti tudományos eredményeit a világ és az EU átlagának százalékos összehasonlításában bemutató tavalyi táblázatban - az alacsony GDP-arányos támogatás ellenére - a hat nagy tudományterületet tekintve (élettelen természet-, mérnöki, orvos-, mezőgazdasági, társadalom- és humán tudományok) Magyarország szinte mindegyikben megelőzi a volt szocialista országokat, és nem egyben az EU jelentősebb államait is.
E sikernek az az oka, hogy nálunk nem számolták fel az akadémiai kutatóintézeti hálózatot. Mert bár azt az ötvenes években, szovjet mintára alakították ki, a rendszerváltás idejére már rég integrálódott a magyar tudomány rendszerébe, és az egyetemekkel való állandó kapcsolattartásban a hazai kutatás igen fontos tényezőjévé vált. Bár szakterületem példája nyilván nem általánosítható, mégis mutatja, mi egy akadémiai kutatóintézet szerepe a hazai tudományosságban.

Nemzetközi színvonalon alap- és alkalmazott kutatásokat végez, többek között minisztériumok megrendelésére, az egyik legjobb nyilvános szakmai könyvtárat tartja fenn, nemzetközi konferenciákat, előadásokat, nyilvános kurzusokat szervez, pályázatokat ír ki a felsőoktatásban dolgozóknak, vizsgálja a hazai nemzetiségek nyelvhasználatát, összefogja a határon túli nyelvészeti műhelyek munkájának egy részét, közönségszolgálatot tart fenn, egyetemi tanszéket finanszíroz. A Nyelvtudományi Intézet nélkül nem lehetett volna megszervezni a tavalyi nemzetközi magyar nyelvtudományi kongresszust, nem jött volna az Akadémia zsúfolásig telt dísztermébe előadni a ma élő legnagyobb hatású nyelvész, Noam Chomsky, és nem készülne ütemes rendben a 170 éve elhatározott és most végre megvalósuló akadémiai nagyszótár sem.

Munkálataink egy részének van pénzzel mérhető eredménye, de a humán tudományoknak elsősorban társadalmi hasznosságuk van. Magyar témájú kutatásokat a világ többi részén jószerivel csak hobbiból művelnek, nekünk azonban kötelességünk a magyar népzenétől kezdve a történelmen és az irodalmon át a nyelvet és az összes többi magyar témájú és érdekességű tárgykört kutatni, mert ezt helyettünk, azok helyett, akik ebbe a nyelvbe és kultúrába születtek, illetve ebben az országban élnek és dolgoznak, intézményesen soha senki sem fogja elvégezni.

Egy egyetemi tanszéket alapvetően az oktatási feladatok mentén kell kialakítani: minden tanítandó részterületre szakembert kell találni, s ettől, valamint a változó - jelenleg éppen csökkenő - oktatási, továbbá a máig hiányzó kutatási normatívák miatt a (hajdani?) kutatóegyetemek helyzete igen nehéz. A felsőoktatásban - legalábbis az általam jobban ismert humán területeken - az a kritikus tömeg, amely egy adott téma koncentrált kutatásához szükséges, ritkán jön létre. A tudományos intézet éppen ezt az összpontosítást teszi lehetővé. Így jár élen a Nyelvtudományi Intézet például a számítógép nyelvvel kapcsolatos felhasználásának kutatásában. Ez persze alkalmazott, sőt közvetlen gazdasági hasznot termelő kutatás, de nagyon nagy bajban lennénk, ha az intézetben nem folynának nyelvelméleti kutatások is.

Az tehát, hogy a nyelvészetet és általában a tudományokat ilyen jó színvonalon művelik hazánkban, az akadémiai intézethálózatnak, illetve annak is köszönhető. Nagymértékben hozzájárul Magyarország régióban betöltött vezető tudományos szerepéhez. A kutatásirányításon és -finanszírozáson persze lehet változtatni, ha például a hatékonyság és az elszámoltathatóság növelése a cél. De nagy kár lenne a fürdővízzel a gyereket, magát az intézethálózatot is kidobni!

KENESEI ISTVÁN

(A szerző az MTA Nyelvtudományi Intézetének igazgatója)