"Tárva van a kapu elõttem" - interjú a londoni olimpiáról lemaradó Igaly Diánával
Bár nem szerzett kvótát a londoni olimpiára, az Athénban aranyérmes Igaly Diána azt mondja, nem tört össze, mivel a hároméves kihagyás után mindössze öt hónapja volt arra, hogy felhozza magát a korábbi szintre. Igaly nem gondolt a visszavonulásra, bár most felhõsebb idõszakot él át, és a budaörsi lõtér körüli gondok miatt a tanítványait is el kellett küldenie.
- Pár nap már eltelt a belgrádi koronglövõ-világbajnokság óta, ahol nem sikerült kvótát szereznie. Hogyan élte meg, hogy nem jutott ki a londoni olimpiára?
- Elég hamar sikerült feldolgoznom, ami másnak esetleg feldolgozhatatlan. Végig igyekeztem a realitás talaján maradni, hiszen öt hónapom volt arra, hogy felhozzam magam három év kihagyás után. Nem lehetek teljesen elégedetlen, ha valaki azt mondja, hogy olyan találati eredményt fogok elérni az Eb-n és a vébén, amilyet sikerült, azt csukott szemmel aláírtam volna. Persze azt szomorúan vettem tudomásul, hogy az eredmény nem volt elég a kvótához, de a teljesítményem sok erõt ad ahhoz, hogy igenis érdemes folytatnom, van bennem motiváció és erõ akár egy következõ olimpiára is.

- Amikor februárban bejelentette, hogy visszatér, azt mondta, "nagyon bízom benne, hogy nem okozok csalódást". A szavaiból ítélve magának nem okozott, de hogyan fogadta a szakma, hogy nem jutott ki az olimpiára, kapott bárkitõl kritikát?
- A szakma tisztában volt vele, hogy erõn felüli teljesítmény lenne a kvótaszerzés, tudták, kisebb csoda kéne ahhoz, hogy sikerüljön, mégis csak egy hajszálon múlt. Úton-útfélen pozitív visszajelzéseket kaptam, tudták, milyen komoly munkát tettem bele, újra fel tudtam állni, és motiváltan ringbe szállni, õk is elismerték, hogy ez nem kis dolog. Az õ reakciójuk is megerõsít abban, hogy nem szabad elkeseredni.

- Összesen négy kvótaszerzõ versenyen indult, nem volt ez kevés?
- De, sajnos kevés volt, ezeket megelõzõen volt már három verseny, de azokon nem tudtam részt venni, a sorozat közepébe csöppentem bele. Nagyon erõs munkát kellett elvégeznem, amit boldogan és motiváltan tettem, szakmailag szerettem volna felzárkózni. Talán a rengeteg edzés egy picit a versenyzés rovására ment, de az volt a cél, hogy visszarázódjam, érezzem a ritmust a lövéseknél, és újra magaménak érezzem a lõállást. Talán jobb lett volna, ha több versenyen veszek részt, de ezt utólag már kár latolgatni.

- A belgrádi vébé alatt mennyire motoszkált a fejében a gondolat, hogy ez az utolsó lehetõség a kvótaszerzésre? Nem hatott nyomasztóan?
- Tudat alatt ott volt, de ki kellett zárnom mindent, azt, hogy vébén vagyok, hogy csak öt hónapom volt a munkára, és még sok mindent, ami menet közben ért. Az, hogy az utolsó sorozatom nem úgy sikerült, nem a koncentráláson múlt, itt jött képbe a hároméves kihagyás, az, hogy újra meg kellett szoknom a versenylégkört.

- Nincs bármilyen kiskapu, szabadkártya, amellyel mégis eljuthatna az olimpiára?
- Sajnos nincs, bár soha nem mondom azt, hogy soha, de nem számítok arra, hogy ott leszek Londonban.

- A vébé után fel sem merült a gondolat, hogy abbahagyja, határozott elképzelése volt, hogy folytatja?
- Ha összejött volna a kvóta, akkor csak Londonig gondolkodtam volna elõre, így viszont teljes egészében tárva van a kapu elõttem. A jövõ dönti el, hogy mi lesz, de most az van bennem, hogy folytatni szeretném, és azt a munkát, amelyet a visszatérésem óta beletettem, nem akarom veszni hagyni. Amíg megvan bennem a motiváció, és nyugalom van a háttérben, addig biztos, hogy folytatni szeretném, és boldogan versenyezni.

- A február közepén adott interjúban azt mondta, szeretné magát újra felépíteni. Most hol tart ebben?
- Felépítettem magamban azt a rendszert, amely jó okot ad arra, hogy pozitívan gondolkodjam. Ez egy folyamatos építkezés, nem lehet megelégedni, mert jönnek a viharok, és azok az erõk, amelyek felborítják a felépített falakat. De pont ebbõl adódik a szépsége, hogy mindig tud az ember újat építeni, sosem tudja megunni, én ezt találtam meg a sportban.

- Azt is nyilatkozta a visszatérésekor, hogy ha a londonira nem is, de az azt követõ olimpiára fel tud készülni rendesen. Megoldódott a budaörsi lõtér körülötti huzavona?
- Sok pozitív dolog ért az év elején, most egy picit felhõsebb idõszakot élek, de igyekszem pontot tenni az ügy végére, hogy ismét a béke szigete legyen a budaörsi lõtér. De errõl nem szeretnék többet mondani, lényeg, hogy folyamatban van az ügy megoldása.

- A koronglövõk közül Bognár Richárdnak sikerült csak kvótát szereznie, önnek és Gerebics Rolandnak nem. Beszélhetünk a szakág visszaesésérõl?
- Nem nevezném ezt visszaesésnek, a háromból egy kvóta megvan, ami az arányokat tekintve nem rossz. Klassz dolog, hogy Ricsi ott lesz Londonban, megérdemelten jutott ki, a szakágat nézve ez szép teljesítmény, amelynek csak örülni lehet.

- A Magyar Olimpiai Bizottság idén megduplázta a sportlövõk támogatására szánt összeget, 30 helyett 67,5 millió jut a sportágnak, érez valamit ebbõl a változásból?
- A szövetség felõl nem, de a MOB részérõl éreztem a bizalmat az irányomba, remélem, ez a késõbbiekben is megmarad, és a többi sportlövõ is érzi majd. A támogatás összegénél egyébként fontosabbnak tartom, hogy legyenek meg a megfelelõ felszerelések, hogy az ne forduljon elõ, hogy többször is a saját pénzébõl kelljen kiutaznia a sportolóknak a versenyekre, vagy hogy azt mondják, nincs pénz edzõtáborra.

- Sidi Péter az [origo]-nak azt mondta, amikor Gerebics Rolanddal, Csonka Zsófiával, Bognár Richárddal és önnel közösen létrehozták a Komárom Olympia SE-t, az is motiválta önöket, hogy egyenként gyengék, öten viszont sokra vihetik. Együtt mennyivel tudják jobban érvényesíteni az érdekeiket?
- Ennek a klubnak az a lényege, hogy együtt, egymást támogatva érjünk el sikereket, szeretnénk példát mutatni a jövõ nemzedékének összetartásban. Egymásért szurkolunk, és nem egymás ellen, ahogy az sokszor itthon megfigyelhetõ. Sokat jelentett nekem, hogy a többiek a vébén is mögöttem álltak, szurkoltak nekem, és bár nem sikerült kvótát szerezni, nagyon köszönöm a klub vezetésének a támogatást és a bizalmat. Mindannyian emelt fõvel, boldogan képviseljük a sportágat, és remélem, ezt a szövetségben is látják, és nem érnek minket olyan támadások a jövõben, mint amikor a klubot megalapítottuk.

- Mennyire vonzó sportág a sportlövészet a fiatalok számára? Nehéz a meglévõ problémák miatt megnyerni õket a sportág számára? Vannak tanítványai, lehet belõlük a jövõ sportlövõ olimpiai bajnoka?
- Ha csak a negatívumokat látják a fiatalok, akkor nem lehet õket bevonni a sportágba, normális esetben az ember elvárhatná, hogy olimpiai bajnokként hagyják nyugodtan edzeni és lõni. Mindenbõl, így a lõtérért vívott harcból is igyekszem a pozitívumokat kiemelni, megmutatni, hogy ha az ember kitartó, és nem adja fel, akkor jöhetnek a nehézségek után jó pillanatok. Sajnos a tanítványaim már nincsenek meg, a lõtérgondok miatt el kellett küldenem õket, pedig lennének jelentkezõk és támogatók is. De feltett szándékom, hogy a jövõben az utánpótlással foglalkozom majd, muszáj a fiatalokra odafigyelni, mert híján vagyunk a tehetségeknek.