Megtalálták a legendák hatalmas folyóját
Miért omlott össze az ókor egyik legnagyobb, de legkevésbé ismert civilizációja? Rekonstruálták a négyezer évvel ezelõtti tájat az Indus völgyében, és megtalálták a Harappa-civilizáció elveszett ütõerét.
Az Indus-völgyi kultúra - más néven Harappa-civilizáció - mintegy négyezer évvel ezelõtt virágzott. Egykor ez a civilizáció volt a legnagyobb a világon: egymillió négyzetkilométerre terjedt ki, az Arab-tengertõl az Indus síkságain át egészen a Gangeszig. A mai Pakisztánt, Északnyugat-Indiát és Afganisztán keleti részét is magába foglalta. Az akkori világ lakosságának tíz százaléka élt itt.

A legnagyobb, de kevésbé ismert kultúra ez, hiszen "kortársait" az ókori Egyiptomot és Mezopotámiát sokkal alaposabban tanulmányozták a kutatók. Pedig a harappaiak az elsõ nagy városi kultúrák egyikét alakították ki. A többi folyammenti társadalomhoz hasonlóan, az évente rendszeresen érkezõ áradás termékeny hordalékára alapozták gazdaságukat és gazdagságukat.

A Woods Hole Oceanographic Institution geológusa, Liviu Giosan szerint most sikerült modellezniük azokat az éghajlati változásokat, amelyek 5200 évvel ezelõtt kezdõdtek, és 3900-3000 évvel ezelõtt értek véget. A köztes idõben az Indus-völgyiek kiépítették a civilizációjukat, városaikat, majd megkezdõdött az összeomlás. Ez az utolsó periódus az utolsó 900 évben tarthatott.

Giosan a vezetõ szerzõje annak a tanulmánynak, amelyet a Proceedings of the National Academy of Sciences címû kiadványban publikáltak a kutatók. A harappai kultúra vizsgálata azért volt sokáig nehézkes, mert a civilizáció nyomait nem az Indus mai völgye mellett találták meg, hanem csak az 1920-as évektõl kezdték feltárni, a nagy folyóktól viszonylag távol, sivatagi területeken.

A kutatóknak ezért rekonstruálniuk kellett a mitikus folyók alkotta tájat, amelyek az õsi kultúra számára életet adtak. Az akkori városok lakói nemcsak egymással folytattak élénk cserekereskedelmet - amit a belsõ kereskedelmi útvonalak páratlan gazdagsága bizonyít -, hanem például Mezopotámiával is. Épületeik, mûvészetük és kézmûiparuk rendkívül fejlett kultúrára utal az Indus mentén.

Amerikai, angol, pakisztáni, indiai és román kutatók (régészek, geológusok, matematikusok) 2003 és 2008 között Pakisztánban, az Arab-tenger partvidékétõl a pandzsábi termékeny, öntözött völgyeken át az északi Thar-sivatagig terjedõ területeket fésülték át. Felhasználtak mûholdképeket és olyan térképészeti adatokat is, amelyeket korábban a világûrbõl végzett radaros felmérések során készítettek (Shuttle Radar Topography Mission).

A kutatók elkészítették a térség digitális térképeit, majd összeállították a felszín földtani kronológiáját. Nemcsak a természeti erõk hatását, hanem az emberi beavatkozás nyomait is igyekeztek feltárni. Elsõsorban az Indus és a környezõ folyók által létrehozott formákat tanulmányozták.

Dorian Fuller, a University College London régésze az egykor itt élõk életmódját, településeik kialakulását és az általuk termesztett növényeket vizsgálta. Elsõsorban természetesen a változásokra voltak kíváncsiak a kutatók. Különösen érdekes volt a lakosság egyre keletebbre vonulása, illetve az, hogy a hanyatló nagyvárosokból kisebb, agrárjellegû településekre költöztek el az emberek. A kutatók most megállapították: a monszunesõk ritkulása okozta a folyók vízhozamának csökkenését, ami kulcsszerepet játszott a harappai civilizáció összeomlásában. Ez a kultúra is a folyók áradására alapozta terményfölöslegét.

Tízezer évvel ezelõtt változott kedvezõen a helyzet

A rekonstrukciók alapján kiderült, hogy tízezer évvel ezelõtt a táj képe jelentõsen átalakult. Mielõtt a lakosság idetelepült volna, a Himalájából eredõ, vad és erõteljes Indus folyam és mellékfolyói völgyeket vájtak saját termékeny hordalékukba. A hordalék a növénytermesztés számára kiváló adottságokat jelentett, a sivatag év közbeni vízellátását pedig a monszunesõk biztosították. Az esõk kisebb, a sivatagot keresztül-kasul bejáró folyókat hoztak létre. Ezek is termékeny talajrétegeket hagytak maguk után - méghozzá nagy területen.

A kutatók azonosítottak egy olyan tájegységet, amely környezeténél 10-20 méterrel magasabb, dombos síkság volt. 100 kilométer széles és 1000 kilométer hosszú, különleges területrõl van szó, amely az Indus mentén húzódik. Ezt a folyó építette a saját hordalékából, mielõtt jelenlegi, alsóbb folyását elérte volna. A mellékfolyók ezt a hatalmas területet is behálózták, és vízzel, valamint termékeny hordalékkal látták el. A harappai kultúra ezen a hordalékgerincen alakult ki, amelyet a monszunesõk tápláltak mintegy 2000 éven át.

Amikor ezek az esõk ritkultak, nehezebben kiszámíthatóvá váltak, megnehezedtek az életfeltételek a sivatagban. A folyók járásnak változását mutatja, hogy a sokáig hiába kutattak a tudósok egy mitikus folyó, a Sarasvati után. Az õsi, 3000 évvel ezelõtt keletkezett indiai, szanszkrit nyelvû írásokban, a Védákban emlegetett folyót úgy jellemezték, hogy az a Gangesztõl nyugatra, "a hét folyó földjén" található.

Az Indust persze ma is ismerik a kutatók, mellékfolyóit is, de a Sarasvati - amely állítólag vizével felülmúlta társait - valahogy "eltûnt". Annyit tudtak róla a kutatók, hogy a hegyektõl az óceánig hömpölygött, de aztán egyszer csak nyoma veszett a forrásokban. Az írások alapján feltételezték, hogy egész évben víz folyt benne, így nyilvánvalóan a Himalája gleccserei táplálták a Sarasvatit - ám azóta ezt az álláspontjukat módosították a kutatók.

Manapság is található ugyanis a környéken egy idõszakosan létezõ folyó, amely csak erõs monszunesõk idején hoz magával vizet a térségbe. Ezt a folyót Ghaggarnak nevezik, amely a száraz, kiszáradt Hakra-völgyben rakja le hordalékát, ha egyáltalán eljut odáig. A nemzetközi kutatócsoport most azt állítja, hogy ez a Ghaggar-Hakra folyó lehetett a hindu mitológiában emlegetett szent folyó. A Sarasvati elhelyezkedése ugyanis nagyjából megfelel ennek.

Most régészeti kutatásokkal igazolták, hogy a folyó mentén intenzív betelepülés zajlott a harappai idõkben. A geológiai bizonyítékok - hordaléklerakódások, a terület topográfiája - is megerõsítették, hogy egykor itt bõvizû folyók voltak az erõs monszunesõknek köszönhetõen. Ám éppen a monszunesõk megritkulása és rendszertelenné válása okozta a folyó elapadását, idõszakossá válását a környéken.

Körülbelül 3900 évvel ezelõtt a harappaiak találtak egy menekülési útvonalat keletre, a Gangesz folyó felé. Itt a monszunesõk megbízhatóak, kiszámíthatóak maradtak. Ez a keletre húzódás kisebb közösségek, gazdaságok kialakulásához vezetett. Ezek már nem tudtak annyi terményfölösleget elõállítani, amennyi nagyobb városok eltartására elég lett volna, de azért megbízhatónak bizonyultak a lakosság táplálására - véli Fuller.

A városok összeomlása így összefüggött a folyók járásának megváltozásával, azzal, hogy az Indus és a Sarasvati (Ghaggar-Hakra) kiszámíthatatlanná vált, illetve a szárazság miatt idõnként az utóbbi alighanem el is apadt. Ezért jöttek létre helyettük kisebb mezõgazdasági közösségek. A harappai civilizáció számos értéke, eredménye, így a "városi mûvészetek" is eltûntek, de a mezõgazdaság fennmaradt és egyre változatosabbá vált.
klímaváltozás Sarasvati Mezopotámia Harappa-civilizáció történelem Indus-völgy Egyiptom