Tosca örök
Vastapssal, bravózva ünnepelte a közönség a Tosca-elõadások közremûködõit a Szegedi Nemzeti Színházban, ahol Pál Tamás vezényletével Angyal Mária klasszikussá lett rendezését újították fel vendégszereplõkkel.
A színház örökös tagjává választott Angyal Mária Tosca-produkciója 27 évvel ezelõtt, 1981 októberében született, azóta számtalanszor felújították. Generációk nõttek fel rajta – én hét szopránt láttam-hallottam eddig a címszerepben. Bár Varga Mátyás hagyományos díszlete mára bizony alaposan megkopott, szerencsére Vágvölgyi Ilona eredeti jelmezeit Papp Janó felfrissítette. Az új direkció visszanyúlt ahhoz a jól bevált stratégiához: ha nincs elég pénz újakra, elõ kell venni a sikeres régi produkciókat, és a saját társulatot kiváló vendégénekesekkel megerõsítve be lehet csalogatni a színházba a publikumot. Hogy ez ma is mûködik, arra bizonyság a négy telt házas, zajos sikerû Tosca-elõadás.
Az elsõ két alkalommal Rálik Szilvia énekelte a címszerepet, aki anyaszínházában, az Operaházban is nagy sikerrel alakítja. Magabiztos profizmus, pontos, erõteljes színészi megformálás, tûz és elszántság jellemezte játékát: Floria Tosca szemünk láttára vált féltékenykedõ ünnepelt dívából a szerelméért gyilkolni képes, szenvedélyes leopárdasszonnyá. Csodálatosan énekelte Tosca imáját, és katartikus volt a záróképben is. Wendler Attila az elsõ estén ugyan enyhe rekedtséggel küzdött, de becsülettel végigénekelte Cavaradossi nehéz szólamát. Bár Réti Attila is fellépett Scarpiaként, azon a három elõadáson, amit láttam, Kelemen Zoltán volt Róma rettegett rendõrfõnöke. A báró alakját, aki a gonoszság megtestesítõje Puccini operájában, komor színekkel ábrázolta: megmutatta aljasságát, kíméletlenségét; ehhez sötét, drámai hangja tökéletesen illett.
Nagy várakozás elõzte meg a beugró Adam Diegel bemutatkozását. A fiatal amerikai tenorista Cavaradossi szerepéhez illõ szép, fényes hanggal és megbízható magasságokkal rendelkezik, és mindvégig árnyaltan, átélten, roppant plasztikusan énekelt. A második felvonásban olyan kitartott, diadalmasan zengõ „Vittoria, vittoria..." kiáltásban tört ki, amilyet ritkán hallani. Bár játékán a minimális próbalehetõség miatt érzõdött némi bizonytalanság, az elsõ estén a Kép-áriával, a másodikon a Levél-áriával hosszú vastapsra késztette a közönséget. Különösen bensõségesre sikerültek a szerelmi duettek a Toscaként most debütált Boross Csillával, akit erre a szerepre predesztinál olaszos, egyszerre édes, ugyanakkor drámai kifejezésre is alkalmas, tisztán csengõ szopránja.
A további szereplõk közül telitalálat Altorjay Tamás bohókásan bárgyú Sekrestyése, idegroncs ügynököt játszott Spolettaként Piskolti László, hõsies figura Gábor Géza Angelottija, szép hangja van a Sciarrone szerepében debütáló fiatal Koczor Kristófnak, és tetszett Kónya Krisztina harmadik felvonást bevezetõ pásztordala is.
A kisebb hibák ellenére is élvezetes, varázslatos elõadások születtek, a kilencvenes évek forró hangulatú operaestéit idézték az elõadások.
Karmesteri bravúr
Nem véletlenül köszöntötte mindegyik elõadás végén vastaps és bravózás Pál Tamás karmestert is: a közremûködõ szegedi szimfonikusokat szinte megbabonázva és magával ragadva dirigált. Bravúrosan elhárította a péntek esti vészhelyzetet is, amikor a záró kettõsben tévesztettek az énekesek és gyorsan tovább kellett ugrani, hogy pillanatnyi megtorpanás után folytathassák a duettet.
Szeged