Udvari Szabolcs és Kothencz Péter: régi idõk játékosai
Udvari Szabolcs és Kothencz Péter. A Mórahalom megyei I. osztályú labdarúgócsapatának belsõvédõ-párosa. Ketten együtt 81 évesek, ám még mindig meghatározó alakjai a feljutásért harcoló csapatnak és a megyei futballnak is.
Ha kérdeznék õket, biztosan tudnának érdekes dolgokat mesélni a futballmúltjukból. Igazi példaképek, akik még ma is képesek egy bizonyos szinten a csúcsteljesítményre. Nem véletlen, hogy õk voltak az elmúlt fordulókban a Mórahalom megyei I. osztályú labdarúgócsapatának belsõ védõi. Ketten együtt már nyolcvan fölött járnak: Udvari Szabolcs 39, Kothencz Péter pedig 42 éves, de az elmúlt három forduló nem múlt el anélkül, hogy valamelyikük védõ létére ne szerezzen gólt.
– Ennyi idõsen is ezen a poszton rutinból lehet játszani. Voltam korábban védekezõ középpályás, balszélsõ, balhátvéd, ott azért jóval többet kellett futni. A gyorsaságom már nem a régi, de van két olyan szélsõ védõnk, akik viszont gyorsak – nyilatkozta a csapatkapitány Udvari, aki szerepelt az NB I-ben a Szeged LC, a Békéscsaba és a Honvéd színeiben is összesen közel száz mérkõzésen, illetve többszörös NB II-es bajnok. – Vitaminokat szedek, rendszeresen gyúratok, sokat eszem, odafigyelek magamra: talán ezek lehetnek a fittség titkai, hiszen munka mellett futballozom. És van egy hóbortom, mégpedig a fekvõtámasz. Megõrülök érte, minden hétköznap megcsinálok egy bizonyos mennyiséget. Örülök minden apró, sikeres cselnek, edzésen elért gólnak, imádom a trükköket, az átemelést, a dropot. Igazi Gombóc Artúrnak tartanak, a csoki jöhet minden mennyiségben, ám mégis 90 kilogramm vagyok évek óta. Amíg bírom, jólesik az edzés, jó a hangulat, és számítanak rám, addig csinálom. Meglehet, hogy a Mórahalom lesz az utolsó csapatom.
– Három dolog kell ehhez: genetika, alázat és szerencse. Ezek miatt futballozom még mindig, de ha nem ezt választom gyerekként, akkor egy másikat ûznék ugyanígy. A genetikával és a szerencsével nem lehet mit kezdeni, az alázat, a sportszeretet, a táplálkozás, az edzések minõsége és mennyisége viszont rendkívül fontos, és ezeket tudom én befolyásolni például rendszeres nyújtással. Az is lényeges, hogy az a társaság, amelynek tagja vagyok, kellemes élményeket ad. Egyébként éppen húsz éve lehetett elõször egy csapatban megtalálni kettõnket: 1993-ban igazoltam az SZVSE-be, amikor Szabi éppen feljött az ifibõl. Addig folytatom, amíg jólesik, és nem vagyok a csapat kárára. Nekem meg lehet mondani, ha netán így van, mert nem személyes sértésként értékelem a kritikát, hanem építõ jelleggel hasznosítom – vélte Kothencz Péter, aki Udvarival együtt rendre túlórázik az edzések után.
labdarúgás foci megyeegy