Rajk László: Bízzanak meg inkább egy csókost. Nem fogok újra álnéven tervezni, mint a Kádár-rendszerben
A '70-es, '80-as évek demokratikus ellenzéki tagja, később az SZDSZ prominense 2015-ben a HVG-nek azt mondta, a NER polipkarú, korrupt rendszerében sem az építész nem akar maradni, és a politikában sincs keresnivalója, amíg abba nem kerülnek vissza a liberalizmus elemei. Így marad számára a film, a tanítás és a szabad művészet. Ez a HVG-portré eredetileg 2016. január 2-án jelent meg. Rajkról 2019. szeptember 12-én írtuk meg, hogy elhunyt.
– Az egyik kiállításán képzőművészeti eszközökkel jelenítette meg az alaptörvény „hiányzó paragrafusait”, köztük a köztársasági államforma meghatározását, a sajtószabadságot, a tulajdon szentségét. Saját területét nézve úgy látja, kultúrkampf zajlik?

– Ellentétben az első Fidesz-kormánnyal, a mai szerintem már nem akar saját kultúrát teremteni. Minden pénzt az MMA-nak ad, de ott is olyanokat ültet a posztokra, akik az apanázsért kussolnak. Félnek: számukra már a konzervatív, a regresszív vagy a fundamentalista kultúra is veszélyes. A művészek ugyanis kiszámíthatatlanok: vannak annyira exhibicionisták, hogy idővel pénz nélkül is kiállnak, mondják, csinálják. Optimistán úgy hiszem, ez a terület fogja megrendíteni a rendszert, bekanyarodik elé, árt neki, ha nem is rapid tempóban.

– Sok politikai fordulatot volt „szerencséje” átélni. Hogy viszonyul apja folyton változó emlékéhez: koncepciós perbe fogták, kivégezték, rehabilitálták, majd az utcanévtábláját is levették?

– A családi örökség cipelésében előttem áll édesanyám példája, aki sokakon segített, keményen kihasználva, hogy két lábon járó lelkiismeret-furdalása volt a Kádár-rendszernek. Kölyökként, anyám kiszabadulása után láttam, mennyien jöttek mentegetni magukat; ők nem úgy gondolták azt a verset, azt a cikket. Amikor a romániai deportálásból tértünk haza, azt mondták, Júlia, lehet, hogy mégiscsak nektek volt igazatok.

– Hátráltatta vagy inkább segítette élete során a neve?

– Csak 1956 tavaszán kaptuk vissza a nevünket. A gyerekotthonban Kovács István voltam, a nagynénémék Györk Istvánként adoptáltak. Máig megfordulok az utcán a Pista megszólításra is. Legenda, miszerint a szamizdatos időkben az védett meg, hogy Kádár János nem akart még egy Rajk-pert. Házkutatásokat tartottak nálam, végül kilakoltattak. De a szofisztikált totalitárius rendszer nem kívánt a világsajtó címoldalára kerülni. Az intellektuális és politikai tényezővé vált szamizdatolvasók nyújtottak védelmet.

– Kikérte az önről szóló jelentéseket az állambiztonsági levéltárból?

– Nem vagyok kíváncsi rájuk. De mindenkinek, aki kéri, aláírom, hogy betekinthet a dossziémba.

– Mi a közös az építész és a látványtervező munkájában, amit ön filmépítészetnek mond?

– Menekülőpálya volt ez számomra az építészet zárt világából, ahol a hetvenes években a legracionálisabb munkafolyamatokba is beleszóltak. Díszlettervezőként szabadabban dolgozhattam. Minden tervezőnek jót tenne ez a gyors visszajelzést adó, terekben, térkapcsolatokban való gondolkodásra serkentő feladat.

– Lelki értelemben megpróbáltatást jelentett, amikor legutóbb Nemes Jeles László Saul fia című filmjéhez kellett díszletet, vagyis krematóriumot terveznie?

– Koromnál és technokrata beállítottságomnál fogva meg tudom tartani a kellő három lépés távolságot a munkáim tárgyától. Ezt már 1989-re kifejlesztettem, amikor Nagy Imre és mártírtársai újratemetésének installációján dolgoztam. Azokhoz, akiknek a maradványai a ravatalon feküdtek, engem prousti emlékek kötöttek, ők Imre, Jóska, Miki bácsi voltak nekem. De természetesen nem volt könnyű kiállítást tervezni Auschwitzba sem.

– „Barokkot vagy modernet tervezni egyforma kihívás” – írja az építészi ars poeticájának is beillő Radikális eklektika című írásában. Sokaknak ugyanakkor túl mozgalmas például az ön által jegyzett Lehel téri piac. A maga tervezte középületek melyikébe tér be a legelégedettebben?

– Az eklektika azt jelenti, hogy a tervező nem egyetlen rendszeren belül gondolkodik, hanem különböző rendszerek logikáját hordozó elemek halmazát szervezi újjá. Sokan szidják a Lehel piacot, de ugyanannyian szeretik is, és a legnagyobb ellenzők sem mondják, hogy funkcionálisan nem megfelelő, noha bolondos épület. Nem azért tudom, hogy hol van benne a mosdó, mert én terveztem, hanem mert úgy logikus. Néha mulatságos, mennyire kívülállóként megyek be az általam tervezett épületekbe.

– Végképp felhagyott a hivatásszerű politizálással?

– Amíg a liberalizmus elemei nem kerülnek vissza a magyar politikába, nincs keresnivalóm ott. A hatalom szitokszóvá tette a liberalizmust, Magyarország értelmisége, hangadói pedig elfogadták a Fidesz nyelvezetét. Magam is megrémülök, amikor olyasmit mondok, hogy „egyedül vagyok a pályán”. Jó ég, már én is ötvenes évekbeli sportmetaforákat használok? Ezenközben Nyugaton építészeti hasonlatokkal élnek, alapról, pillérekről beszélnek, és nem vezércselről meg cokiról.

– Másfél évtizede megjövendölte: a Fidesz bedarálja a kisebb pártokat. Mit sugall a jövőről és saját pályájáról a jóstehetsége?

– Magyarország marginalizálódik Európában. Kulturálisan, gazdaságilag, politikailag. Ehhez ez az irgalmatlan és pökhendi rezsim minden lépésével mindent megtesz. Megkockáztatom, ez a szándéka. Ami engem illet: a nemzeti együttműködés polipkarú, korrupt rendszere miatt nehéz folytatnom az építészszakmát. Becsülettel azt mondom a megrendelőnek, bízzon meg inkább egy csókost. Nem fogok újra álnéven tervezni, mint a Kádár-rendszerben. Marad a film, a tanítás és a szabad művészet.
politikus építész demokratikus ellenzék SZDSZ Rajk László HVG-portré