Szocialista alkalmatlanság vezetett a venezuelai válsághoz
Ahhoz, hogy megértsük, mi is történik Venezuelában, illetve hogyan került a totális csõd szélére a világ legnagyobb, feltárt olajkészletével rendelkezõ országa, érdemes kicsit visszamenni az idõben, méghozzá az elsõ, Hugo Chavez vezette szocialista kormány megalakulásáig.
Az eredetileg katonaként szolgáló puccsista Chavez 1998-ban sikeresen végigvitte baloldali propagandáját a kampányban, így megválasztották Venezuela 45. elnökének. Ezt követõen pedig egy kompetens gazdaságpolitikával akár a világ leggazdagabb országává is tehette volna a dél-amerikai államot. Ám nem ez történt, annak ellenére sem, hogy '98-tól a nyersolaj ára meredeken emelkedni kezdett. A novemberi 17,19 dolláros hordónkénti ár egy évvel késõbb majdnem háromszorosára, 48,8 dollárra nõtt, majd egy érzékelhetõ csökkenést követõen meg sem állt 2008 júniusáig, amikor már 160,73 dolláron állt a mutató.

A szocialista elnök pedig úgy gondolta, hogy ha már övék a világ legnagyobb olajkincse, akkor annak a korrupció után megmaradt részét kvázi kiosztják a lakosságnak, mégpedig szociális programokon keresztül. Ezek voltak a 2003-ban megkezdett, úgynevezett bolivári missziók, amibõl több mint harmincat indított be a Chavez-kormány. Ezek a rövid távú programok a társadalmi jólét és igazságosság növelésén, a szegénység visszaszorításán, az oktatás fejlesztésén és katonai toborzáson keresztül kellett volna, hogy enyhítsék a nagyobb gazdasági problémákat. Elõirányozták a szegények részére építendõ ingyenes klinikákat, illetve élelmiszer- és lakhatási támogatásokat. Ezeknek egy része meg is valósult, ugyanakkor jó szocialista szokás szerint a rövidtávú politikai érdekeket elõbbre helyezték az ország hosszú távú jólétéért.

Hugo Chavez szavazóbázisának a legnagyobb részét ugyanis a szegényebb rétegek adták, így amíg az olajár emelkedett, növelni tudta az életszínvonalukat, de közben nem sikerült diverzifikálni a venezuelai exportot. Olyannyira nem, hogy konkrétan az ország kivitelének 96 százalékát teszi ki az energiahordozó. Emiatt pedig Chavez és baloldali vezetése végig a tûzzel játszott, 2008 júniusában pedig meg is égették magukat, ugyanis a 160,72 dolláros olajár fél év alatt lement 50 dollár alá. 2010-ben az elnök „gazdasági háborút" hirdetett, ettõl függetlenül késõbb visszaemelkedett 100 dollár körüli hordónkénti árra a nyersolaj, de 2014-ben ismét beszakadtak a tarifák, most januárban 53,31 dolláron áll. A kormány pedig semmit sem tett, hogy alkalmazkodjon a számára katasztrofális változásokhoz.

A venezuelai gazdaság „holland betegsége" tehát felszínre tört a 2008-as gazdasági és hitelválsággal egy idõben, de különösen 2010 után. Az azt megelõzõ évtized túlköltekezései, drága szociális programjai és az állami árszabályozás fenntarthatatlanná váltak. Magát az árszabályozást szintén 2003-ban vezette be az államfõ körülbelül 400 alapvetõ élelmiszerre, hogy „megvédjék a szegényeket az inflációtól". 2009-ben pedig a kommunista tervgazdálkodást idézõen minimum elõállítási szinteket szabtak meg az árszabályozásnak alávetett 12 élelmiszerre,így például a fehér rizsre, a sütõolajra, a kávéra, a cukorra, a tejporra, a sajtra és a paradicsomszószra is. Ennek fenntartása pedig jelentõs túlköltekezésre kényszerítette az államot.

Megválasztásakor Chavez megígérte, hogy nem avatkozik bele a devizakereskedelembe. De mit ad Isten, 2003 januárjában azzal a céllal, hogy megelõzze a tõke kiáramlását, illetve hogy stabilizálja a bolivár árfolyamát, valutaszabályozást jelentett be. Ez azt jelentette, hogy megnehezítette a befektetõknek és úgy általában mindenkinek a dollárhoz jutást, sokakat arra kényszerítve ezzel, hogy külföldi beruházás helyett Venezuelában költsék el a pénzüket. Ettõl kezdve a venezuelai pénz szép lassan elkezdett elértéktelenedni, a mezõgazdaság oszlopainak számító marhahús, rizs és tej elõállítása pedig lelassult.

Mivel pedig az erõsen importra támaszkodó hazai piacon kevesen jutottak dollárhoz, hiány mutatkozott a legtöbb a termékbõl. A külpiacokon pedig nem jellemzõ, hogy elfogadják a bolivárt, a zseniális szocialista gazdaságpolitika így a devizák feketekereskedelmének aranykorát hozta el. A kereskedõknek a külföldi pénznemek beszerzése magasabb költségekkel járt, amit aztán beépítettek a termékeik és szolgáltatásaik árába, tehát minden elkezdett drágulni. A venezuelai jegybank elkezdte ugyan felhalmozni a devizatartalékot, de ez már nem sokat segített az árfolyamon. Emiatt pedig õrült módjára kezdték el nyomtatni a pénzt, hogy fedezni tudják az egyre dráguló szociális programjaikat, a bolivár pedig tovább zuhant a mélybe. Chavez ráadásul annyira utálta a dollárt, hogy a lehetõ legtöbbet aranyra váltatott.

Az utód ott folytatja, ahol Chavez abbahagyta

Hugo Chavez 2013-ban halt meg rákban, az emiatt kiírt választáson addigi alelnökének, Nicolás Madurónak mindössze 1,5 százalékkal ugyan, de sikerült megnyernie a választást. Hivatalba lépésekor célul tûzte ki elõdje politikájának továbbvitelét, noha már abban az idõben is magas inflációval és élelmiszerhiánnyal kellett szembenéznie. Közgazdászok sora figyelmeztette az új elnököt a súlyos gazdasági problémákra, ám ahelyett, hogy ezek megoldására koncentrált volna, inkább ellenségkreálásba és a „felelõsök" megnevezésébe kezdett.

Maduro szerint ugyanis az egész venezuelai válság mögött nem az elhibázott kormányzati lépések, sokkal inkább egy nemzetközi kapitalista összeesküvés okolható, aminek hazai ellenzéke is szerves részét képezi. A gazdaság az olajár ismételt beszakadása után 2014-ben recesszióba süllyedt, a GDP innentõl kezdve csak csökkent, 2017-ben például -16,6 százalékkal az elõzõ évihez képest. Az infláció 2016-ban 800 százalék volt, ami már akkor történelmi rekord volt, ehhez képest tavaly novemberben 1 millió 300 ezer százalékos volt a drágulás.

A dél-amerikai ország ráadásul egyre mélyebbre merül a korrupció mocsarában, amibõl a politikusokon kívül a hadsereg is tevékenyen kiveszi a részét. Venezuela már évek óta a legkorruptabb országok között helyezkedik el, ami miatt a külföldi mûködõtõke is inkább elkerüli a piacot. Az AP hírügynökség 2016-ban hozta nyilvánosságra egy névtelenséget kérõ, de korábban Venezuelába rendszeresen exportáló üzletember élményeit.

Állítása szerint az a bevett gyakorlat, hogy a kormány az egyes termékekre a piaci árnál egy jóval nagyobb értékû szerzõdést köt a beszállítókkal, de az ebben szereplõ és a piaci ár különbözetét a hadseregnek kell leszurkolni,ha értékesíteni szeretne a venezuelai piacon. Mint mondta, az évek során több millió dollárt fizetett ki, név szerint külön megemlítette Rodolfo Marco Torres tábornokot és élelmiszerügyi minisztert is, számára egyszer 8 millió dollárt kellett kifizetnie, hogy importálhasson. Egy 2014-es felmérés szerint ráadásul a lakosság is tisztában van a helyzettel, 75 százalékuk válaszolta ugyanis, hogy a kormányon belül széleskörû a korrupció.

A gazdaság összeomlása, a magas infláció, az eszkalálódó bûnözés és erõszak, illetve úgy összességében az általános bizonytalanság miatt az ENSZ szerint már legalább 3 millióan hagyták el az országot. Leginkább a környezõ közép- és dél-amerikai államokba mentek, egymillióan például Kolumbiába, de a tavalyi becslések alapján 290 ezren érkeztek az Egyesült Államokba, illetve 208 ezren Spanyolországba is. A számokból az is kiderül, hogy a kivándorlás Hugo Chavez elnökségének utolsó éveiben indult meg igazán, a legnagyobb mértéket pedig Maduro alatt érte el.

A szépségkirálynõ halála

A tüntetések a gazdaság állapota és az egyre erõszakosabb bûnözés miatt már gyakorlatilag 2014 januárja óta tartanak, amikor is meggyilkolták az egykori Miss Venezuelát. Az elsõ tömegdemonstrációra viszont csak februárban került sor azt követõen, hogy meg akartak erõszakolni egy San Cristóbal-i egyetemi hallgatót. A tüntetések alatt számos diákot letartóztattak, sajnálatos módon halálos áldozatok is voltak, az ellenállás pedig átterjedt a nagyobb városokra, illetve az ellenzéki vezetõk is bekapcsolódtak. Egyiküket, Leopoldo Lópezt például letartóztatták és 14 év börtönre ítélték. Az év során a megmozdulások végig kitartottak, 4000 embert vettek õrizetbe a hatóságok, összesen pedig 43-an haltak meg.

A tartós élelmiszerhiány és az alacsony olajár miatt nem tört meg 2015-ben sem a lendület, ám Venezuela addigi történetének legnagyobb tüntetése 2016-ban zajlott le, amin több mint egymillió ember, a teljes népesség 3 százaléka vett részt. Az eddigieken kívül már Maduro elnök eltávolítását is követelték, ugyanis az elõzõ évi, 2015. december 6-i parlamenti választáson pártja, a Venezuelai Egyesült Szocialista Párt megsemmisítõ vereséget szenvedett. A törvényhozásban megszerezhetõ 164 mandátumból mindössze 55 lett az övék, míg a Demokratikus Egység Kerekasztala nevû összellenzéki formáció 109-et kapott. Három bennszülött képviselõ támogatásával pedig minõsített többségbe kerültek, ami ez esetben kétharmadot jelent.

Visszatérve a tüntetésekhez, az elnököt népszavazással szerették volna eltávolítani, azonban a választási bizottság ezt felfüggesztette. Erre válaszul egy még nagyobb, 1,2 milliós demonstrációt tartottak október 26-án. 2017-ben aztán alkotmányos válság alakult ki, miután a Maduro elnök embereivel feltöltött legfelsõbb bíróság megvonta az ellenzéki többségû parlament jogköreit. Helyettük egy kormánypárti emberekkel feltöltött alkotmányozó nemzetgyûlésre ruházták át a hatalmat, aminek 545 helyébõl 503-ban chavezista politikusok ülnek, a maradék pedig üres. Erre se maradt el az ellenzéki válasz, április 19-én, a „Minden tüntetések anyjának" elnevezett napon legalább 2,6 millió ember demonstrált. A vonulás során hárman haltak meg, 62-en megsérültek, 521 embert pedig letartóztattak.

Tavaly augusztusban a Maduro-kormány olyan szakszerû gazdaságpolitikai lépésre szánta el magát, amit csak olyan esetben szokás, ha már nem tudják kordában tartani a pénzromlás mértékét. Konkrétan levágtak 5 nullát a bolivár végébõl. Ezt megelõzõen arról is döntöttek, hogy a minimálbért több mint 3 ezer százalékkal, feketepiaci árfolyamon számolva 30 dollárnak megfelelõ összegre emelik. A caracasi vezetés azt közölte, a lépéssel szeretnének véget vetni a bankjegygyártásnak, annak, hogy a nyomdagépek szakadatlanul ontják a készpénzt a drámai gyorsaságú elértéktelenedés miatt.

Ráadásul a kevesebb nullával új fizetõeszközt is bevezettek, a „szuverén bolivárt". Csak összehasonlításképpen: A „régi" bolivár legnagyobb címlete a 100 ezres volt, ami a feketepiacon kevesebb mint 3 amerikai centet ért. Egy csésze kávé több mint 2 millió „régi" bolivárba került. 

A debütálás viszont elég rosszul sikerült, ugyanis a bevezetését követõ elsõ munkanap szinte országos gazdasági dermedtségben telt: sem a kereskedõk, sem a lakosok nem tudnak mit kezdeni az öttel kevesesebb nullát tartalmazó pénzzel.

És így érkeztünk el 2019. január 23-hoz, amikor Juan Guaidó, az ellenzéki országgyûlés vezetõje ideiglenes elnökké nyilvánította magát, illetve kijelentette, hogy onnantól kezdve õ gyakorolja a végrehajtó hatalmat. Ezzel a lépéssel keményen szembeállította magát Maduróval, aki két héttel korábban tette le ismét az esküt a legfelsõbb bíróság elõtt, miután megnyerte az ellenzék által bojkottált 2018. májusi államfõ-választást. Sok politikust ugyanis eltiltottak az indulástól, egyeseket bebörtönöztek, mások pedig pont ettõl tartva hagyták el az országot.

A 35 éves ipari mérnök Guaidó szerint a választás tisztességtelen volt, Maduró elnöksége pedig „bitorló". Ezek miatt az alkotmány 233-as és 333-as pontjára hivatkozik, mely szerint ilyen esetben az országgyûlés elnökének kell átvennie a hatalmat. Percekkel bejelentése után Donald Trump amerikai elnök Twitteren jelentette be, hogy hivatalosan is Guaidót ismeri el Venezuela ideiglenes elnökének. Több se kellett Madurónak, hogy ismét felhozza régóta emlegetett elméletét, miszerint az USA áll az ellene irányuló támadások mögött.

Ezt követõen megszakított minden kapcsolatot az Egyesült Államokkal, valamint 72 órát adott a diplomatáinak, hogy elhagyják az országot. Ezt késõbb felfüggesztette, és 30 napot adott egy „érdekképviseleti iroda" felállítására. Ráadásul Trump is figyelmeztette a szocialista vezetõt, miszerintelvárja, hogy diplomatái továbbra is védelmet élvezzenek az 1961-es bécsi konvenció értelmében.

Közben Guaidó mellé állt a legtöbb latin-amerikai ország is. Egyedül a szintén baloldali-autoriter Bolívia állt Maduróék mellé, olyan országokkal karöltve, mint Oroszország, aki szerint az USA puccsot hajt végre Venezuelában, illetve Kína, Törökország, Szíria vagy épp Észak-Korea. Január 26-án a német, a francia, a portugál és a spanyol kormány is bejelentette, hogy kész elismerni Guaidót ideiglenes államfõként, ha 8 napon belül választásokat tartanak. Maduro természetesen ezt elvetette, mint mondta, a következõ voksolás 2024-ben lesz. Az is kiderült, hogy tavaly decemberben legalább egy alkalommal igyekezett kivenni a latin-amerikai ország Bank of Englandban tárolt 1,2 milliárd dollárnyi aranytartalékát, ugyanakkor ezt megtagadták tõle.

A tovább terebélyesedõ válság múlt szombaton az ENSZ BT napirendjére is felkerült, ahol két frakció bontakozott ki. Az egyik az USA, a másik Oroszország köré, de a végsõ döntést a dél-amerikai ország hadserege mondhatja ki,akik jelen állás szerint még kitartanak Maduro mellett, noha Guaidó amnesztiát ígért minden lojalista katonának. Az Amerikába akkreditált katonai attasé például már el is pártolt a chavezista államfõtõl.

A legfrissebb fejlemény pedig, hogy a venezuelai legfelsõbb bíróság megtiltotta Juan Guaidónak, hogy elhagyja az országot, zároltatta a bankszámláit is, illetve engedélyezték az ügyészségnek, hogy elõzetes vizsgálatot indítson a politikus ellen. Közben nyoma veszett az EFE spanyol hírügynökség kolumbiai állampolgárságú riporterének, két francia újságírót õrizetbe vettek, két chilei újságírót pedig kitoloncoltak a dél-amerikai országból. És ami még nagyon fontos, hogy csütörtökön az Európai Parlament is elismerte Juan Guaidót ideiglenes elnöknek.
tüntetés Nicolas Maduro Venezuela Hugo Chavez USA Juan Guaidó gazdasági válság kõolaj Oroszország