Sötét zárka
Ijesztően sok börtönlakó vet véget önkezével az életének Franciaországban, ami a büntetés-végrehajtási intézményekben uralkodó áldatlan állapotokra vezethető vissza.
„A börtön nem szálloda!” – jelentette ki Rachida Dati francia igazságügyi miniszter nemrégiben, amikor egy fegyintézetben tett vizitje során az egyik rab szóvá tette, hogy a zárkatársai előtt kell elvégeznie a dolgát. A provokatív megjegyzés a rács mindkét oldalán nagy felzúdulást keltett: őrök és fogvatartottak egyetértenek abban, hogy európai országhoz méltatlan állapotok uralkodnak a francia büntetés-végrehajtási intézetek többségében. Franciaországban a második világháború óta soha nem kerültek annyian hűvösre, mint az utóbbi években, a börtönök zsúfoltak, lepusztultak, a különböző súlyosságú büntetésüket töltő rabok keverednek egymással, és dúl az erőszak.

Nem véletlen, hogy a börtönben elkövetett öngyilkosságok számát tekintve Franciaország listavezető Európában. Itt 10 ezer fogvatartottra 17 öngyilkosság jut, miközben Németországban és Nagy-Britanniában ennek a fele, Spanyolországban pedig csupán a harmada, míg Magyarországon ez a szám 2007-ben nem egészen három volt. Tavaly összesen 115 fogoly vetett véget életének önkezével, és már idén januárban is 17 esetről számolt be a büntetés-végrehajtási hatóság (AP). A zömmel férfi öngyilkosok átlagéletkora 35 év, minden ötödik közülük 25 évesnél fiatalabb, és 60 százalékukat még jogerősen el sem ítélték.

A siralmas börtönállapotok és az öngyilkosságok magas száma között az AP állítása szerint nincs közvetlen összefüggés. Az öngyilkossági kísérletek 80 százalékát ugyanis olyanok követik el, akik pszichés zavarokkal küszködnek, több mint 70 százalékukról már előzőleg megállapították, hogy idegállapotuk labilis, vagy öngyilkosságra hajlamosak. Egyes becslések szerint 15 ezer pszichopata van a francia börtönökben, miközben az utóbbi húsz évben 50 ezer pszichiátriai kórházi ágyat szüntettek meg, vagyis tömegével kerülnek fegyintézetekbe olyanok, akiknek valójában speciális kényszergyógykezelésre volna szükségük.

Ez mind igaz, de a túlzsúfoltság megszüntetése és az életkörülmények javítása ugyanolyan fontos, mint az emberi kapcsolatok a személyzet és a fogvatartottak között – fejtette ki a HVG-nek Louis Albrand orvos szakértő, akit az igazságügyi miniszter az ősszel kért fel, hogy dolgozzon ki javaslatokat, miként lehetne elejét venni az öngyilkosságoknak a börtönökben. Albrand még nem készült el a jelentéssel, ám annyit elmondott, hogy az húsz konkrét ajánlást tartalmaz a büntetés-végrehajtásban dolgozók speciális továbbképzésére, az öngyilkossági kockázatok feltárásának javítására és a fogvatartottak lelki és testi védelmére vonatkozóan, beleértve például a magánzárka büntetés maximális időtartamának 45-ről 25 napra csökkentését.

„Humanizálni kell a börtönt” – foglalta össze lapunknak Albrand a tennivalókat, és ehhez szerinte az új fegyintézetek építése éppúgy hozzátartozik, mint az, hogy mondjuk az őrök ne tegezzék a rabokat. Vagy hogy megfelelően kezeljék a börtönbe érkezéskor sokkhatás alatt lévő fogvatartottakat, hiszen az öngyilkosok 15 százaléka az őrizetbe vétele utáni első héten, egyharmaduk az első hónapban szánja rá magát tettére. „Mindent meg kell tennünk, hogy a fogvatartottban megmaradjon a társadalomba való visszailleszkedés reménye” – hangsúlyozta Albrand. Ehhez szerinte a családdal és általában a külvilággal való kapcsolattartáson túl mindenekelőtt a tanulást és a munkát kell ösztönözni, hiszen ma a rabok 40 százaléka analfabéta, 25 százalékuknak pedig a szabadulás után nem lesz hol laknia.

Az Európa Tanács emberi jogi biztosa, Thomas Hammarberg tavaly novemberben „elfogadhatatlannak” minősítette a francia börtönhelyzetet, elődje, Álvaro Gil-Robles pedig 2005 végén azt mondta, Moldovát kivéve sehol sem látott a francia börtönöknél rosszabbat. Főként az előzetes letartóztatásban lévők és az egy évnél rövidebb szabadságvesztésre ítéltek elhelyezésére szolgáló 116 vizsgálati vagy gyűjtőfogház, „maison d'arret” helyzete katasztrofális, amit az is mutat, hogy 2008-ban az öngyilkosságok 70 százalékát ezekben az intézetekben követték el. A jogerős ítéletre váró, tehát elvileg még ártatlannak számító emberekkel együtt olyanokat is „előszobáztatnak” itt, akiket súlyos, olykor életfogytiglani elzárással járó bűntettért ítéltek el, de egyszerűen nincs hely számukra a fegyházakban és börtönökben. Azaz gyakran igazi nehézfiúk élnek egy fedél alatt kevésbé súlyos bűntettekért elítélt köztörvényesekkel vagy éppen olyanokkal, akiknek, mondjuk egy közlekedési bűncselekmény gondatlan elkövetőiként, semmi közük az alvilághoz. Ez a keveredés a krónikus túlzsúfoltsággal és egészségtelen feltételekkel párosulva melegágya a konfliktusoknak.

Az év elején Nicolas Sarkozy köztársasági elnök kilátásba helyezte, hogy hozzácsapnak 45 millió eurót a büntetés-végrehajtás költségvetéséhez, Francois Fillon kormányfő pedig a minap a roanne-i börtönben tett látogatásakor erősítette meg, hogy 2012-re 13 ezer férőhellyel növelik a fegyintézetek befogadóképességét. Még 1998-ban hat új börtön építését határozták el, és 2006-ban kezdetét vette a legnagyobb vizsgálati fogházak – köztük a híres párizsi Santé – rehabilitációs programja azzal a céllal, hogy a zárkákban leválasszák a vizesblokkot, és zuhanyzókat szereljenek fel. A büntetés-végrehajtási intézetek több mint fele ugyanis száz évnél régebben épült.

VIDA LÁSZLÓ