Köpönyegforgatókönyv
Washington csak vonakodva egyezett bele a demokratikus iráni kormányt 1953-ban megbuktató puccs kivitelezésébe. A beavatkozással azonban végső soron ő ágyazott meg az 1979-es iszlamista forradalomnak.
„Nem gondoltuk, hogy akciónk ekkora hatással lesz országunk és a térség történelmére” – írta visszaemlékezésében az USA teheráni nagykövetségét 1979 novemberében elfoglaló diákok egyike, Maszumeh Ebtekar. Az épületet megostromló félezer egyetemista közül mégis egyre többen vallják meg, hogy már nem táplálnak heves Amerika-ellenes érzelmeket, sőt azon töprengenek az iszlamista forradalom február 10-ére eső 30. évfordulója kapcsán, javulhat-e az amerikai–iráni viszony. E tekintetben nagy reményeket fűznek Barack Hussein Obama új amerikai elnökhöz, akinek középső neve az irániakat a síita iszlám egyik legszentebb mártírjára, Mohamed próféta dédunokájára, a zsarnok kalifa elleni harcban hősi halált halt Huszeinre emlékezteti. Obama mindenesetre az évfordulós ünnepségekre időzítette újabb ajánlatát a párbeszédre, amelyet Teherán minden korábbinál kedvezőbben fogadott.

A bizalmatlanság gyökerei a britekkel és az amerikaiakkal szemben évtizedekre nyúlnak vissza. A Kadzsar-dinasztia által irányított Perzsia a 20. század elején angol és részben orosz érdekszférává vált. Az ügyesen taktikázó britek 1890-ben megszerezték a dohánykereskedés monopóliumát, és 1908-ban létrehozták az első közel-keleti olajtársaságot, az Anglo-Persian Oil Companyt, amely Iránban 60 évre kutatási koncessziót kapott. Az első világháború után aztán London az 1781 óta regnáló Kadzsar-dinasztia sarjai helyett a befolyásos katonatisztben, Reza Khanban látott fantáziát: előbb kormányfővé nevezték ki, majd brit segédlettel 1926-ban meg is koronázták, és az újdonsült uralkodó megalapította a Pahlavi-dinasztiát. A náci Németországgal való szimpatizálása miatt 1941-ben az Iránt felosztó britek és oroszok őt is ejtették, és fiát, Mohamed Reza Pahlavit ültették a trónra.

Az önkényuralmi módszerekkel kormányzó ifjú Pahlavinak nem sikerült népszerűséget kivívnia, hatalma egyre inkább meggyengült a nacionalistákkal szemben. 1951-ben kormányfővé választották Mohamed Moszadeket, aki bejelentette az időközben Anglo-Iranian Oil Company névre keresztelt brit olajtársaság államosítását. A demokratizálási törekvései miatt az amerikai Time magazin által 1951-ben az év emberének választott – és az USA támogatására számító – politikus még abban az évben bezáratta a teheráni brit nagykövetséget és kiebrudalta a brit állampolgárokat az országból, mert tudomására jutott, hogy London a megbuktatására készül.

Moszadek jól számolt, mivel az USA-hoz segítségért folyamodó brit diplomatákat a koreai háborúban elmerült Harry Truman elnök azzal dobta ki irodájából, hogy Washington nem dönt meg kormányokat – írta Stephen Kinzer amerikai író A Sah emberei: amerikai puccs és a közel-keleti terror gyökerei című, 2003-ban megjelent könyvében. A Truman utódjaként 1952 novemberében elnökké választott háborús veterán, Dwight Eisenhower azonban már korántsem volt ilyen elutasító, annál is kevésbé, mivel London azzal érvelt neki, hogy a nacionalista Moszadek a kommunisták táborába taszítja Iránt.

Így esett, hogy az iráni hadsereg az országban már évek óta jelen lévő amerikai hírszerzés (CIA) segítségével 1953 augusztusában (nem sokkal a koreai háborút lezáró fegyverszünet után) elmozdította Moszadek kormányát. Az Ajax névre keresztelt, egymillió dollárt felemésztő akció – melyet a CIA részéről Kermit Roosevelt, Theodore Roosevelt egykori amerikai elnök unokája irányított – nem ment teljesen simán, elsőre még meg tudták akadályozni a Moszadekhez hű tisztek, így néhány nap múlva meg kellett ismételni. A sikeres puccs után egy kirakatperben háromévi börtönre ítélték a népszerű miniszterelnököt, aki 1967-es haláláig házi őrizetben maradt. Reza Pahlavi sah visszakapta hatalmát, titkosszolgálata pedig – amelyet a CIA és az izraeli Moszad képzett ki – brutális módszerekkel fojtotta el az elégedetlenséget. A britek visszakapták az olajtársaságot, ám a monopolhelyzetük megszűnt: az amerikaiak érdekeltségeket szereztek nyolc, az iráni olajtermelés 60 százalékát adó vállalatban.

Az iráni tömegek által az USA bábjának tartott Pahlavi és a vezetés nyugatbarátságát a demokráciánál fontosabbnak minősítő Washington között olyan szorossá vált a kapcsolat, hogy Gerald Ford amerikai elnök 1975-ben támogatta Teheránt saját atomprogramjának elindításában. Az indoklás szerint Iránnak szüksége van az energiára, hogy exportra vihesse kőolaj- és földgázkincsét. (Bár Teherán ma is ugyanerre hivatkozva ragaszkodik atomprogramjához, az USA most elutasítja ezt az érvet.) Ford és stábja – köztük a későbbi Bush-adminisztráció nem egy prominense: Donald Rumsfeld védelmi miniszter, Dick Cheney fehér házi kabinetfőnök és Paul Wolfowitz, a fegyverzetellenőrzési és leszerelési ügynökség (ACDA) nukleáris fegyverek elterjedésének megakadályozásáért felelős vezetője – akkor semmi kivetnivalót nem talált a reaktorépítési tervekben. Sőt, akkor éppen az okozott főfájást, hogy lehet Iránt olyan berendezéshez juttatni, amellyel a nukleáris fűtőanyagból fegyveralapanyag plutóniumot vonhat ki.

A mullahok vezette 1979. februári forradalom azonban véget vetett az amerikai–iráni stratégiai szövetségnek, amely elsöpörte a modernizációs törekvései ellenére gyűlölt sah hatalmát. Ruhollah Khomeini ajatollah hazatérése és az iszlamista kormány megalakulása után Zbigniew Brzezinski, Jimmy Carter elnök nemzetbiztonsági főtanácsadója Iránt a Szovjetunió elleni hidegháborúban akarta felhasználni. A CIA és az iráni hírszerzés például a Moszkva-barát afganisztáni kormány megdöntéséről szövögetett terveket. A forradalom elől elmenekült sah egyesült államokbeli gyógykezelésének híre azonban annyira felbőszítette Khomeinit, hogy november 4-én kiadta a parancsot az USA ellen mély ellenszenvet érző diákoknak: foglalják el a teheráni amerikai nagykövetséget. Az ekkor kezdődött 444 napos túszdrámával pedig végleg kútba esett az amerikai–iráni szövetség.

A hivatalos szakítás ellenére a háttérben továbbra is kapcsolatban maradt a két ország. Izraeli kezdeményezésre és a zsidó állam példáját követve ugyanis Washington – némi szabódást követően – beszállt a titkos iráni fegyverüzletbe. Bár az 1980-ban kitört és 1988-ban véget ért iraki–iráni háborúban az USA inkább Irakot támogatta, Ronald Reagan elnök – kemény Irán-ellenes retorikája dacára – engedélyezte, hogy fegyvereket küldjenek Teheránnak.

A Reagan-kormány azzal áltatta magát, hogy ezzel a gyengélkedő Khomeini utáni időszakra szerez magának befolyást a mérsékelt mullahok körében, valamint hogy Irán támogatásával megakadályozza a Szovjetunió közel-keleti terjeszkedését. Csakhogy belebonyolódott az 1986-ban kipattant, Irán–Contra néven elhíresült ügybe, melynek lényege az volt, hogy a fegyverszállításokért kapott pénzt titokban a kommunista nicaraguai kormány elleni lázadóknak, a kontráknak folyatták át. A Reagan-éra legnagyobb botrányává vált titkos machináció évekre lehetetlenné tette azt is, hogy Washington az 1989-ben meghalt Khomeinit követő politikusokkal érdemi párbeszédet kezdjen.

KERESZTES IMRE