Bod Péter Ákos: Válság után, válságok előtt
Mit válthat ki egy újabb gazdasági krízis, és hogyan hathatnak nálunk, közepesen fejlett és államhívő vidékünkön a globális rendszer zavarai? Ezúttal a gazdaság jövőjéről nyitunk vitát (a nemrég a kormánypárti Századvég folyóiratból kicenzúrázott) Bod Péter Ákos alábbi írásával. Kövesse a Beszélgetések a jövőről vitasorozatot!
Gazdaságról ma nem beszélhetünk úgy, hogy ne reagálnánk – tudva vagy öntudatlanul – két hatalmas globális folyamatra. Az egyik a legutóbbi pénzügyi világválság lefutása: a fejlett világ magjából, az Egyesült Államokból indult ki, de minden kapcsolódó gazdaságot eltalált, a miénket különösen nagy erővel, 2008 őszén. A másik az újabb ipari-technológiai-információs forradalom.

Elég körbepillantani a metrón vagy (sajnos) az osztályteremben: a tekintetek jellemzően a monitoron, a telefonkijelzőn. A gyors és egyre olcsóbb információszerzés és tárolás átformálta az életünket, már eddig is alapjaiban érintett számos gazdasági tevékenységet. Felmérésekből jól tudható, hogy a robotok és algoritmusok révén hol és mennyi mostani munkatevékenység válik helyettesíthetővé már a legközelebbi jövőben.

Nem teljesen új dolog ez. A kapitalizmusnak Joseph Schumpeter által exponált jellemzője a teremtő rombolás (creative destruction). Ezt mi a térségben, más történelmi szituációban, a rendszerváltozás során a bőrünkön érezhettük. Most viszont az egész globális ipari struktúra ki van téve a diszruptív technológiák társadalmi és üzleti következményeinek.

Technológiai optimizmusunk azt mondatja velünk, hogy a nehéz munkák és a monoton feladatok nyűgétől megszabadító információs fordulat szédítő távlatokat nyit meg az emberiség előtt. Aggódó énünk viszont azt is tudja, hogy rengeteg munkahely válhat feleslegessé – és ezzel emberek veszítik el társadalmi státusukat. Ráadásul ugyanezen technológiák félelmetes társadalom-ellenőrző eszközt adtak globális cégek és állami szervezetek kezébe.

A gazdaság és a társadalom kellemetlen nexusa

Olyan korszakban élünk, amikor e két globális folyamat hatására a társadalomban megnőtt a bizonytalanság érzése. A fejlett világban felerősödött az ellenérzés a big business-szel és a politikai elittel szemben. A válság óta egészen más lett a közbeszéd gazdaságról, pénzügyekről, bankokról és bankárokról. Más lett a politika is az erősen érintett országokban.

Vesztett vonzerejéből a szabadelvű, versenyt és piaci kezdeményezést pártoló világlátás. Úgy tűnik most, hogy az önérdeken, egyéni kezdeményezésen és önkéntes piaci cserén alapuló gazdasági rend, amelyet Adam Smith, a bölcs skót 1776-ban kiadott nagy művében (A nemzetek gazdagsága) példaként és ígéretként felmutatott, immár nem képes kellően integrálni a gazdasági életet, az annak keretet adó társadalmat.

A mostani elfordulást a szabadelvű ideáktól tekinthetjük a pozícióit veszélyben látó nyugati világ elbizonytalanodása logikus következményének. Logikus, ám vajon tartós fejlemény-e ez, vagy csupán átmeneti életérzés? És valóban, főként a Nyugat ügye-e ez, amint sokan vallják? Avagy a piaci rend vonzereje és hitelessége globális méretekben is sérül?

Csupa olyan kérdés, amelyben fontos az alapos körbetekintés, előre- és visszapillantás. A Nyugat alkonyát pont száz éve jósolta meg Oswald Spengler – negyven évre rá eljött a Wirtschaftswunder, majd a francia és olasz gazdasági csoda, aztán az északi nemzetek iparilag is versenyképes jóléti állama. Az én generációmnak Európa példa és remény lett, tájékozódási pont az autoriter rendszerek alattvalói, a tervgazdasági keretek közé szorítottak számára. Majd migrációs célpontja azoknak, akik békét és jólétet kívánnak gyermekeiknek.

Európa, a Nyugat ma is mágnes. A haláláról szóló hírek tehát némileg koraiak (vagy megkésettek). Lehet, hogy politikai krízisek szakítják meg az utóbbi jó néhány év gazdasági helyreállítását Európában (Olaszországnak jó esélye van a címlapra kerülésre), de a fundamentumokat tekintve a vén kontinens gazdasága nem keveset modernizálódott a krízis óta. A bezzegországokként emlegetett BRICS-csoport, meg néhány nagy „felemelkedő gazdaság” sokkal inkább látszik ma sebezhetőnek.

A szabadkereskedelmi rend valóban leáldozóban van? Ha tekintetünket a világ gazdag és polgárosodott országain és az azokhoz szorosan kötődő nyugatos térségeken túlra emeljük, azt látjuk, hogy a világgazdaság korábbi peremvidékein (Indiában, Kínában, Indonéziában) évente százmilliók jutnak fel középosztályi jövedelmi és társadalmi helyzetbe. Anyagi és státusbeli felemelkedésüket nem kis mértékben annak a világkereskedelmi rendszernek köszönhetik, amely mindig is csak a nevében volt ugyan szabadpiaci, de az ezredfordulóra mégis sokkal liberalizáltabb lett, mint amilyenek a világháborúkat követő rezsimek voltak, nem is beszélve a forró és hideg háborúk éveiről.

Ez a kereskedelmi rend pedig ma komoly veszélyben forog – és immár nem az elzárkózó kommunista tervgazdaságok és antikapitalista mozgalmak részéről, mint egy korábbi korszakban. Fura módon ma az Egyesült Államok elnöke hibáztatja a szabadkereskedelmet, és a kínai kommunista vezetők hivatkoznak a piaci rendszer lényegéhez tartozó win-win elvre. A levegő puskaporos: vámháborús lépések, ellenintézkedések és ellen-ellenintézkedések soráról olvashatunk. Hogy a hegemóniára törekvő erők, a gazdasági nacionalizmust hirdető erős fiúk egymásnak feszülése idővel lecsillapodik-e, vagy pedig roppant költséges és veszedelmes spirállá válik, ma még megmondhatatlan.

De a másik nagy folyamat romboló és építő jegyeinek a prognosztizálása is roppant nehéz, noha az információs forradalomnak vannak nagy ígéretei és izgalmas eddigi hozadékai. Például az, hogy az indiai, egyiptomi, ghánai, brazil fiatalok csaknem ugyanolyan kommunikációs világban élnek, mint a nyugati országok fiataljai, a globális kulturális és fogyasztási mintákat real time-ban követhetik. Nehéz rávágni, hogy jó-e ez, vagy sem. Jó, hogy a glóbusz szellemi és tudományos javai, kulturális kincsei könnyebben elérhetővé váltak. Meg persze a dezinformáció és az értéktelenség is – ez nem jó. Továbbá: nem mindenki részesülhet a forradalmi javakból, hiszen nincs mindenkinek esélye a kívánatos minták és példák átvételére. Sőt jogos az aggály, hogy a digitális analfabetizmus lealacsonyítóbb lehet, mint a korábbi korszakokban a kimaradás a betűvetésből.

Hazai ügyeinkről

Minden nagy folyamat sokesélyes. Nyilván korai lenne vészharangokat kongatni az újabb gazdasági krízis lehetséges bekövetkezte vagy a technológiai forradalom esetleges elfajulása miatt. Jó lenne viszont megérteni, majd a lehető legtöbb érintettel megértetni azt a látszólagos rendszertelenséget, gazdasági és technológiai felkavarodottságot, ami a korábbi bizonyosságok helyébe lépett.

Nálunk különösen kevés a biztos pont az ember életében. Hazánk a fejlett Nyugathoz kötődik, noha nem vált annak szerves részévé a rendszerváltozás immár több évtizedes folyamatában. A mi nézőpontunk mindig is némileg más volt. Valójában a globális rendszer mostani zavarai minket nem is lepnek meg annyira, hiszen itt régóta mindig minden valahogy kaotikusan működött. De mindenképpen másként, mint a tájékozódási pontunknak számító gazdagabb Nyugaton.

Ugyanakkor viszonylagos elmaradottságunk ismeretében sem áltathatjuk magunkat, hogy közepes fejlettségünk és még mindig mérsékelt bérszintünk mellett az automatizálás, a robotizálás tömeges alkalmazása jóval később ér el hozzánk, mind oda, ahol a munkaerő igen drága. Ha költséghatékonysági okokból van is bizonyos fáziskésés az új eljárások belépésében, a kegyelmi idő csekély. Peremhelyzeti létünk nem tompítja a globális változások érvényre jutásának erejét, elég csak a pénzügyi válságra visszautalni, amely az anyagilag fejlett térségben tört ugyan ki, de a szoros összekapcsoltság miatt a hatások miránk is roppant gyorsan átterjedtek. Pedig ideát a piacgazdaság „financializációja” és pénzügyi mélysége távolról sem lett olyan fokú, mint a maggazdaságokban.

Ez tanulság nekünk a jövőre nézve is. Mélyen beépültünk már az értékalkotó láncolatokba, következésképpen a nyugati vállalatközpontokban eldöntött digitalizáció nem fog megállni az alacsonyabb bérszintű gazdaságok képzeletbeli határánál. Készen állunk az új ipari kultúrára? Képzettségi, egészségügyi, értékrendi mutatóink (amelyek átlagszámok) nem adnak okot dicsekvésre közvetlen térségünkben sem, nemhogy a fejlett maghoz mérve – és a magyarországi átlagértékek mögött meghökkentő szóródás rejlik.

Tanulságok újszülötteknek

A válságévek alapján levonható egyik általános tanulság csak az újszülöttnek vadonatúj: a piacgazdaság ciklikus működésű, sőt időnkénti válságokra hajlamos. (A tervgazdaságok is ilyenek voltak, csak másképpen.) A mai pillanat sajátossága, hogy a társadalom immár tíz éve a krízis nyelvén szól fiatalhoz és idősebbhez. Különös a helyzet: a munkaerőpiacra kikerülő új generáció a gazdaság fogalmához kiskora óta a válságot társítja, a pénzügy szóhoz a krízis kapcsolódik. Erre az asszociációra a politikusok még rá is játszhatnak, mert ha válság van, akkor nekik nagyobb puvoár jár, és indokoltan tehetik magukat túl a békeidők polgári szabályain.

És valóban, a másik tanulság, hogy gazdasági zavar és válság idején a politika aktivizálódik. Ilyen a természete. Meg azért is, mivel az érintettek egy része ilyenkor jobb híján a politikai erőkhöz (és az erőt mutató politikusokhoz) fordul védelemért. Ebben persze az országok között nagy különbségek mutatkoznak, sőt azonos országon belül is különfélék az emberek. A mi vidékünkön mindig is elég széles volt az államra támaszkodók köre, hagyománya van a paternalizmusnak. Mégis meghökkentő azt tapasztalni, hogy nemcsak az egypárti rendszerben szocializálódott idősebbek között gyakori az államközpontú gondolkodás. Adatok mutatják, hogy a mai új generációban még nagyobb azok aránya, akik nem hisznek a gazdasági verseny jólétnövelő, teljesítményjavító hatásában, és inkább elfogadják, sőt egyenesen igénylik az állam beavatkozását. Nem mindenkire jellemző persze ez a felfogás és értékrend a sokrétűen tagolt magyar fiatalságon belül, de túl sokakra igaz ahhoz, hogy a szabadelvű gondolat és viselkedés méltó helyének kivívását ma egyszerűen az új korosztály belépésétől várhassuk.

Nem magyar ügy ez sem. Amivel kezdtem: láthatóan recseg-ropog az úgynevezett liberális világgazdasági rend, és nem elsősorban a peremvidéken felgyűlő elégedetlenség miatt. A szabadkereskedelem egyébként csupán szófordulat, hiszen az áruk és tőkék globális mozgását a második világháborút követően megalkotott intézmények és szabályok sokasága szavatolja.

A Pax Americana alatt megalkotott szabályokat és kötöttségeket éppen most akarják felrúgni, jobb esetben átszabni. Ironikus, de nem logikátlan a helyzet, hogy ezenközben különféle nem nyugati típusú országok inkább ragaszkodnak e rendhez. Okkal: a csekély számú, gyorsan konvergáló nemzet számára nagy adomány volt a rendezett hozzáférés a világpiachoz. A külkereskedelmi kitettségünk okán nekünk, magyaroknak (meg persze cseheknek, íreknek, szlovákoknak, hollandoknak) szintén életbe vágóan fontos a határok minél könnyebb és olcsóbb átjárhatósága. Leegyszerűsítve: ha valami okból a schengeni határokon kívül kerülnénk, nem maradhatna meg magyar földön a járműipar, a maga just-in-time szállítási logikájával.

Az már a politika különleges ellentmondása, hogy a nemzeti szuverenitás (bonyolult tartalmú) fogalmát buzogányként forgató kisállami politikus olyan ügyekben vitézkedik, amelyekben csatákat lehet ugyan nyerni, de háborút nem. Ha tényleg egymásnak esnek a nagy erőközpontok, a kis és nyitott gazdaságok sokkal többet veszítenek, mint a külsőleg kevésbé kitett nagy államok. Ám enélkül is sokasodnak a viharfelhők: az üzleti ciklus túl régóta tart felfelé a világ meghatározó gazdaságaiban, márpedig rendszerint olyankor tör ki a baj, amikor látszólag minden jól megy.

Nem a krízis fenyegető képét vetítem előre, az nem is prognosztizálható. De a recessziót várók hivatkozhatnak előre látható tényezőkre is. Elvégre 2007 után a világ nagy jegybankjai, meg kisebb követőik a gazdaságtörténelemben sosem látott mélységbe vitték a kamatokat, hihetetlen pénzmennyiséggel kúrálva a piaci rend zavarait. Már régen nem volt recesszió, és még mindig hosszú időn át negatív kamatlábak mellett folyt az államok finanszírozása. A bankoknak, cégeknek szinte alanyi jogon járt az olcsó hitel. Mindennek azonban egyszer vége lesz. Sőt a nagy olcsóság vége már meg is kezdődött – majd meglátjuk, kik, miként alkalmazkodnak az új realitásokhoz.

Alkalmazkodás, rugalmasság, tanulás. Ezek a formálódó globális gazdasági rend kulcsszavai, és ezeken múlik a magyar társadalom előtt álló feladatok megoldása is. Harminc év alatt rengeteget alkalmazkodtunk. A másik két készséget illetően nagyok a kétségeim.

BOD PÉTER ÁKOS

közgazdász, egyetemi tanár
válság Bod Péter Ákos Beszélgetések a jövőről gazdasági válság