Mit tudtunk meg a Naprendszerrõl 400 év alatt?
A korai távcsöves megfigyelések helyett ma már részletes felvételeken és ûrszondákkal tanulmányozzák a bolygókat, s mikroszkópokkal elemzik a róluk származó porszemcséket. Furcsa mélyedések helyett a Naprendszer történetét õrzõ kráterek, fázist mutató sarló helyett kénsavas felhõk a Vénuszon - néhány példa abból, honnan indultak Galilei felfedezései, és hova jutottak azóta ismereteink.
A Nature címû, rangos nemzetközi folyóirat 2010. július 29-i számában közölt rövid áttekintést arról, mennyiben változott meg a Naprendszerrõl alkotott képünk az elmúlt 400 évben, amióta Galileo Galilei, az itáliai csillagász az égbolt felé emelte távcsövét. Az elmúlt idõszakban sok új felfedezés történt, amelyek számtalan érdekességgel gazdagították ismereteinket - a legfontosabb mégis a nézõpont változása, ami mindezt követte.

Amilyen drámai átalakulást indított el Galilei felismerése, ahhoz hasonlítható az a változás, amelyet az elmúlt 40 évben az ûrszondás vizsgálatok hoztak. Egészen addig az egyes égitesteknek csak néhány paraméterét ismerték, a bolygók és holdak nevéhez nem kapcsolódtak olyan közvetlen "élmények" és tapasztalatok, mint napjainkban. A távcsöves vizsgálatok egyre több égitestet azonosítottak a Naprendszerben, amelyek besorolása is változott - hol tisztább, hol kaotikusabb lett.

Egy-egy bolygó fejlõdésérõl, belsõ és felszíni jellemzõirõl azonban részletes ismeretek nem voltak, más égitestek holdjai, akárcsak a kisbolygók, apró fénypontnak látszottak csak az égen. A legközelebbi égitest, a Hold felszíne volt részben kivétel ez alól, amelyen a krátereket már régóta ismerték - de sokáig az sem volt egyértelmû, hogy becsapódásos vagy vulkáni eredetû alakzatok lehetnek. Azt pedig csak néhány szakember feltételezte, hogy a kráterek formák lehetnek a Naprendszerben.

Az ûrszondás kutatások azonban átalakították ezt a témakört - ismét a felderítõ és a felfedezõ jelleg lett domináns a bolygókutatásban. Mindezzel új tudományág is született, a planetológia vagy bolygótudomány. Galileitõl az elsõ Hold- és bolygószondák startjáig (tehát közel 350 éven keresztül) a csillagászat klasszikus vizsgálati módszerével elemezték a planétákat és társaikat. Az ûrkorszakban azonban olyan sok új ismeret született, amely önálló témakört és saját módszertant követelt magának.

Az így fejlõdõ planetológia a csillagászat mellett számos területen gazdagította a fizika, a kémia és a földtudományok világát is. Kiderült, hogy azok a folyamatok, amiket a Földön például vulkanizmus, üledékképzõdés, csapadékhullás vagy mállás néven ismertünk, lehetséges lezajlásukat tekintve csak néhány példát képviselnek. A bolygók magnetoszférái és kölcsönhatásuk a napszéllel új jelenségeket mutattak be arra, amit addig csak a Földnél ismertek.

Ennek a tudásanyagnak a jelentõs része a nagyközönség számára is elérhetõ lett. Ma az internet segítségével úgy barangolhatunk a Marson, mint a Google Earth alkalmazással saját bolygónkon. Holdkõzeteket foghatunk kezünkbe, és a Naptól távoli égitestek térképeit nézhetjük, mintha egy sima földrajzi atlaszt forgatnánk.

A planetológia több társtudománnyal együtt komplex kutatási területté alakult, amelynek témakörei fizikusoknak, vegyészeknek, geológusoknak, meteorológusoknak egyaránt adnak munkát. Sikerült felismerni több olyan törvényszerûséget, amely mindegyik planétára hatással bír - az így keletkezõ "végeredmény" és alakzat azonban bolygónként eltér. Ezek vizsgálatához gyakran több tudományág együttes munkája szükséges.

A bolygókutatás fontos szerepet tölt be az új és népszerû asztrobiológiában is. Az ezen a területen végzett kutatásokkal fokozatosan kiderül, mely kozmikus tényezõk voltak hatással a Földre és rajta az élet fejlõdésére. Ugyanakkor a példák nemcsak abban segítenek, hogy megbecsüljük, lehet-e élet a Földön kívül, hanem abban is, hogy pontosabban megértsük bolygónk és a rajta lévõ bioszféra helyzetét, jelentõségét a Világegyetemben.
Szaturnusz Hold Vénusz planetológia Naprendszer Mars Jupiter