Egy év alatt minden idõk legnépszerûtlenebb francia elnöke lett Francois Hollande
Hollande azonban továbbra is optimistának és nyugodtnak mutatkozik a saját táborából is érkezõ bírálattal szemben.
A válsággal szembeni eredménytelen gazdaságpolitika minden idõk legnépszerûtlenebb francia elnökévé tette egy év alatt Francois Hollande-ot, aki azonban továbbra is optimistának és nyugodtnak mutatkozik a saját táborából is érkezõ bírálattal szemben, amely egyre inkább gazdaságpolitikai váltást sürget.
Francois Mitterrand 14 évig tartó mandátuma után (1981-1995) egy évvel ezelõtt, 2012. május 6-án választottak a franciák ismét szocialista politikust köztársasági elnökké, aki a konzervatív Nicolas Sarkozyt váltotta az államfõi székben. A recesszió szélére sodrott országban Hollande gúnyneve a "75 százalékos elnök" lett: egy évvel ezelõtt a legfõbb választási ígéretérõl, a szupergazdagokra kivetendõ 75 százalékos jövedelemadótól - amely az alkotmánytanács vétója miatt végül nem valósult meg - volt hangos a média, mostanában pedig attól, hogy politikájával a franciák 75 százaléka elégedetlen, s ezzel minden idõk legnépszerûtlenebb köztársasági elnökévé vált.
A munkanélküliség március végén elérte a 11 százalékot és folyamatosan növekszik. Hollande azon ígérete, hogy az év végére megfordítja a tendenciát, jelenleg megvalósíthatatlannak tûnik. A stagnálás miatt az államháztartási hiánynak a GDP-arányos 3 százalék alá szorítását a kormány 2013-ról 2014-re halasztotta annak ellenére, hogy szigorú költségvetési politikát folytat.
A felmérések alapján egyértelmû, hogy Hollande népszerûtlensége a társadalmi és gazdasági helyzettel magyarázható, a munkanélküliség mellett a vásárlóerõ romlásával, valamint az adóemelésekkel (eddig 30 milliárd eurós összegben). A franciák nem tartják elég hatékonynak az elnök politikáját, és nem tapasztalnak jelentõs változást az elõd irányvonalához képest.
Érdekes különbség viszont, hogy Hollande-ot magát - ellentétben Sarkozyvel - a franciák többsége (52 százalék) továbbra is szimpatikusnak és becsületesnek tartja. Az elindított reformokat is támogatja a társadalom jelentõs többsége: a fiatalok foglalkoztatási programját (77 százalék), a 60 éves nyugdíjkorhatár visszaállítását azok számára, akik 18 éves koruk óta dolgoznak (64 százalék), a vagyonadó emelését (64 százalék), a 60 ezer új munkahely létrehozását a közoktatásban (62 százalék). Jelentõs problémát jelent viszont, hogy alig 27 százalék érzi úgy: az államfõ kompetens, és csak 14 százalék állítja, hogy az elnöknek tekintélye van a választók elõtt. Vagyis Hollande teljesen elvesztette a hitelét amiatt, mert nem tudja a válság hatásait csökkenteni, és mert az elindított reformok nem elég hatékonyak, eredményei nem érezhetõk.
Külföldön - elsõsorban Gérard Depardieu Belgiumba, majd Oroszországba való távozásának híre miatt - a gazdagokat megadóztató és "adóemigrációba" kényszerítõ retrográd szocialista elnök képe alakult ki Hollande-ról, miközben a francia baloldal azért bírálja az államfõt, mert annak ellenére, hogy megválasztásakor a pénzügyi világot jelölte meg fõ ellenfeleként, a szakszervezetekkel megkötött sikeres megállapodással rugalmasabbá tette a munkaerõpiacot, megkönnyítette az elbocsátások feltételeit.
A hazai bal- és jobboldali sajtó egyaránt gyengekezû vezetõnek tartja Hollande-ot, noha a januárban Maliban indított katonai beavatkozásról néhány óra alatt döntött, s azt általános elismeréssel fogadta a teljes politikai elit, s azóta is nemzeti konszenzus övezi a sikeresnek tartott intervenciót. A külföldi bankszámláit eltitkoló volt költségvetési miniszter, Jérome Cahuzac botránya után a képviselõk vagyonbevallásának ellenõrizhetõvé tételét kimondó törvényjavaslat mellett pedig annak ellenére kitart Hollande, hogy sokan azzal saját pártjában sem értenek egyet.
A legjelentõsebb társadalmi reform, a melegházasság engedélyezése is keserû szájízt hagyott maga után, miután a parlamenti heves vitát zavargásokba torkolló utcai tüntetések kísérték. A vita pedig alkalmat teremtett a Sarkozy visszavonulása óta vezetõ nélkül maradt és szétesett jobboldalnak az összefogásra.
Hollande megválasztása és a gazdasági növekedés beindításáról szóló elsõ beszédei némi reményt keltettek a déli uniós országokban a megszorítások enyhítése és egy újfajta európai gazdaságpolitika elindítása tekintetében. Hollande azonban annak ellenére visszautasít minden "konfrontációt" a válságkezelésrõl másképp gondolkodó Angela Merkel német kancellárral, hogy arra még a francia kormánypárt egy hivatalos dokumentumban is biztatta, hiszen valójában maga is megszorító politikát folytat.
A Le Monde által megkérdezett baloldali érzelmiségek elsõsorban azért csalódtak Hollande-ban, mert úgy érzik, az elnöknek nincs víziója, és még reményt sem próbál kelteni hatásos politikai beszédekkel. Bruno Palier, a társadalmi berendezkedések szakértõje, a Terra Nova baloldali agytröszt tagja viszont arra hívta fel a figyelmet, hogy nem varrható a baloldali értelmiség kudarca Hollande nyakába. "Nem voltunk képesek koherens és erõs víziót teremteni a XXI. századi szociáldemokrácia számára.Természetesen mondhatjuk azt, hogy abba kell hagyni a megszorításokat. Na de akkor mit csinálunk? Tudunk olyan eléggé meggyõzõ alternatívával szolgálni, amelyet a politikusok követni fognak? Ez még nem egyértelmû" - mondta a Le Monde-nak az elemzõ.
Christophe Prochasson történész szerint Hollande legfõbb érdeme, hogy véget vetett a sarkozyzmusnak. "Egy dologban nem okozott csalódást (az egy évvel ezelõtt "normális elnökséget" ígérõ) Hollande, ez pedig a normalitás. A francia társadalomban alapvetõ változást indított el abban az értelemben, hogy az emberek nem várnak többé nagy dolgokat a történelemtõl ... Ez nem okozna csalódást, ha szavakba tudná önteni" - véli a történész.
miniszterelnök Franciaország