Bergman elõzmények nélküli, és nincs folytatása: 100 éve született a filmtörténet magányos óriása
Zseniként és a modern filmmûvészet egyik legkiemelkedõbb rendezõjeként emlegetik Ingmar Bergmant. Még önmagát is nehéz természetûnek tartotta, magyar származású producerével, Faragó Katinkával mégis évtizedeken átívelõ barátság kötötte össze az emberi lélek bugyraiban kutakodó mûvészt.
Világszerte ünneplik
 A Bergman-rajongóknak különleges év az idei, mert világszerte programokat, konferenciákat és vetítéseket rendeznek a rendezõlegenda születésének jubileumára. Az emlékévet a mûvész által alapított, jelenleg a legnagyobb magánkézben lévõ, az UNESCO világörökségi listájára is felkerült Ingmar Bergman Alapítvány koordinálja. Hazánkban többek között az Uránia mozi rendez emléknapot: ma este a cannes-i filmfesztiválon is bemutatott Bergman – A Year in a Life címû életrajzi filmet láthatja a közönség Jane Magnusson rendezésében 18 órától, majd Bergman Egy nyári éj mosolyát vetítik.

– Ingmar Bergman a filmtörténet magányos óriása volt, munkássága elõzmények nélküli, és nincs folytatása – kezdte Erdélyi Eszter, magyar nyelvet és irodalmat, illetve médiaismeretet tanító középiskolai tanár, a Szegedi Tudományegyetem Vizuális Kultúra és Irodalomelmélet Tanszékének szakmódszertani oktatója.
 Napra pontosan száz éve, 1918. július 14-én látta meg a napvilágot Ingmar Bergman, egy lutheránus lelkész gyermekeként Uppsalában. A szigorú, vallásos nevelés alaposan megismertette az elfojtással és szorongással a svéd mûvészt, aki képzelõerejével feledtette a mindennapokat. 19 évesen hagyta el a szülõi házat, hogy színházrendezõnek álljon, megkezdve ezzel egyedülálló, örök érvényû, nehéz kérdéseket boncolgató életmûvét.

 Viharosan alkotott maradandót

 Az elismerés azonban nem hullott az ölébe: már a negyvenes évek közepétõl írt forgatókönyveket, és 1946-os elsõ önálló rendezésétõl, a Válság címû filmtõl több mint tíz év telt el munkával, mire igazán nagy sikereket ért el. Frusztráltságát gyomorbántalmai súlyosbították, így saját bevallása szerint is elviselhetetlen volt ezekben az években. – Akkoriban nem volt túl kedves. Sokan féltek tõle, mert fájt a gyomra, emiatt sokat kiabált, nagy cirkuszokat csinált, ezért nem akart vele dolgozni senki, így kerülhettem hozzá. Engem szeretett, mert én annyira féltem, hogy nem beszéltem – emlékezett vissza közös munkájuk kezdetére nevetve Faragó Katinka, aki a forgatásokon a vágási munkákhoz asszisztáló, úgynevezett „scriptgirl"-bõl lett Ingmar Bergman producere és barátja. Katinka családja zsidó származása miatt menekült Svédországba a második világháború ideje alatt, a producer asszony ma is ott él. (Megkeresésünkre azt válaszolta: szívesen mesél a rendezõrõl, de inkább személyesen ad interjút, mikor legközelebb, szeptemberben Budapesten jár. Így most korábbi, Veiszer Alinda újságírónak adott interjújából idézünk.)
 A rendezõ már ebben a szorongásoktól terhelt idõszakban is maradandót alkotott: – Bergman elõfutárnak is tekinthetõ bizonyos szempontból, mert már 1948-ban elkészítette a Börtön címû filmjét, amelyben a mûvészi megszólalás lehetõségeit feszegeti. Ez a gyakorlat csak tíz évvel késõbb jelentkezett szélesebb körben a modern filmes elbeszélésben – magyarázta Erdélyi Eszter.

 Sakkozni a halállal

 A fordulópontot az 1957-es év jelentette számára, ekkor jelent meg a pestis tizedelte Svédországba hazatérõ keresztes lovagról szóló filmje, A hetedik pecsét. Az alkotás nemzetközi siker lett, a halállal sakkozó lovag jelenete kultikussá tette. Ugyanebben az évben jelent meg A nap végén címû filmje, amelyben egy idõs orvos mentálisan és fizikailag is a halálába utazik, eközben újraéli és -értékeli életét a rátörõ emlékek és álmok segítségével.
 – A mai nézõt szerintem egyértelmûen a látvány nyûgözheti le a Bergman-filmekben. A fény és árnyék ellentéteinek mûvészi megragadása, az elvont gondolatokhoz, elmélyült lelkiállapotokhoz, mondanivalóhoz tökéletesen kiválasztott helyszínek (például a Farö-sziget) jelentik Bergman munkásságának egyik nagy teljesítményét. Ebben nagy szerepe van a szintén Oscar-díjas operatõrének, Sven Nykvistnek. A ma már sokszor nehézkesnek, veretesnek, megkockáztatom: kongónak tûnõ, végeláthatatlan monológok és irodalmias párbeszédek egy olyan látványvilággal és színészi játékkal kapcsolódnak össze, amelynek nagysága nem fakul, és sokkal közelebb visznek bennünket a lényegi megértéshez – elemzi a rendezõ munkásságát a médiatanár.  Ingmar Bergman a színészeivel is különleges kapcsolatot alakított ki, sok mûvész, így például Erland Josephson, Bibi Andersson vagy Liv Ullmann is gyakran szerepelt a rendezõ filmjeiben – utóbbitól gyermeke is született. „Meg tudnám ölni azt, aki valami rosszat mond a színészeimre"– mondta egyszer a mûvész. – Bergman sztárjai más rendezõknél soha nem voltak olyan jók, mint nála. Ennek oka a kölcsönös bizalom volt – véli egykori producere, Katinka.

Élete számokban. Bergman több mint 60 filmet forgatott, 170 forgatókönyvet írt. Ötször nõsült, és nyolc gyermeke született.

Lelkünk mélyén kutatott

A tehetséges írónak is bizonyuló rendezõ mûveit témaválasztásai tették még felejthetetlenebbé. A modern ember magányát, lelki sivárságát és a kiüresedõ kapcsolatok fájdalmát, az elmúlással való szembenézést, a lélek kiszámíthatatlanságát és az élet értelmét vizsgálta. – A „valamire" rájönni, valaminek a nyomára bukkanni, valamit felismerni, a másik embert megismerni, ne adj’ isten: szeretni akarni – mind-mind visszatérõ témája a Bergman-filmeknek – mondta Erdélyi Eszter.
 A svéd mûvész nemcsak a gyakran komor, elmélyült témák érzékletes ábrázolásában jeleskedett, de pályája érettebb szakaszában olyan közel hozta mondanivalóját a nem szerzõi filmekhez szokott nézõkhöz is, amennyire keveseknek sikerült a modern film történetében. Kilencszer jelölték Oscarra, de „csak" a legjobb külföldi film díját kapta meg háromszor a Szûzforrás, a Tükör által homályosan és a Fanny és Alexander címû filmjeiért. Utóbbi 1982-ben jelent meg tévéfilmként, a közönség szélesebb rétegét megszólítva. Bergman ekkor már világszerte elismert mûvész volt, de a kritikákat mindig a lelkére vette. Szilárd elképzelései voltak, de meghallgatta az általa elismert emberek véleményét is – még ha ezek a párbeszédek olykor parázs vitákká is váltak.
– A Fanny és Alexander forgatásán a ló meghátrált a kamerától. Bergman akkor dühösen azt mondta nekem: ezért nem fizetsz a tulajdonosának! Persze akkor már kifizettem a lovas embert, nem õ tehetett róla, hogy így alakult – meséli Faragó Katinka, akivel mély barátság kötötte össze a rendezõt annak 2007-ben bekövetkezett haláláig. A producer asszony számára az utolsó találkozás emlékezetes maradt: – Kilenc hónappal a halála elõtt találkoztam vele személyesen. Akkor azt mondta: mi sosem kiabáltunk egymással, csak oktatási célból!
évforduló