Ünneplõ tömeg várta a magyar válogatottat, amikor kiütöttük a románokat
A magyar labdarúgó-válogatott az elõdöntõbe jutásért lépett pályára az Európa-bajnokságon. Ezt manapság nehéz elképzelni, de pont fél évszázaddal ezelõtt gyõzelmi esélyei voltak nemzeti csapatunknak egy ilyen találkozón. Sõt, sokan titokban a kontinensviadal megnyerését is el tudták volna képzelni. Ám már a legjobb négy közé vezetõ út sem volt tükörsima, kátyúktól mentes. Emlékezés egy felejthetetlen magyar-román összecsapásra, amelyet napra pontosan 50 évvel ezelõtt rendeztek meg Belgrádban.
Az Európa-bajnoki selejtezõk során a legjobb nyolc között Romániával találkozott Illovszky Rudolf csapata. A kiírás értelmében a kupamérkõzések mintájára a két mérkõzésen szerzett több gól döntött. Ha a 180 perc során mindkét csapat ugyanannyi gólt szerzett, akkor a maitól eltérõ módon döntötték el a továbbjutást, de errõl majd késõbb. Elõször arról essen szó, hogy a negyeddöntõt megelõzõen négyfõs csoportokban rendezték a selejtezõket, és a kvartettek gyõztesei jutottak a legjobb nyolc közé. Válogatottunk Franciaországot, Bulgáriát, és Norvégiát legyõzve jutott abba a fázisba.

Itt Magyarország és Románia elõször 1972. április 29-én találkozott a Népstadionban. A mérkõzés körítése nyilván semmilyen szinten nem hasonlítható össze a tavalyi Európa-bajnokság budapesti meccsein tapasztalttal. Ám a hangulattal nem volt gond, mert 68 ezer nézõ zsúfolódott össze a létesítményben, és a hivatalos politikai állásponttal ellentétben egy átlagos magyar fociszurkoló nem lelkesedett a románokért. Ez érezhetõ volt a találkozón is, bár akkoriban nem illett szidni egy barátinak mondott ország játékosait. Branikovits László révén hamar vezetést szerzett a magyar válogatott, voltak lehetõségei az elõny növelésére is, ám a második félidõben feljöttek a vendégek, és a Szatmárnémetibõl származó magyar focista, Satmareanu (Szatmári) fejesének köszönhetõen döntetlennel utazhattak haza. A románok kapitánya, Nikulescu elégedett is volt az 1-1-el, amikor így értékelt:

Az elsõ félidõ 20 perces nyomása alatt a magyar csapat kilehelte a lelkét. Játékosaink megérezték, hogy lehet keresnivalójuk. Bukarestben mi vagyunk az esélyesek, bízom a továbbjutásban."

Az 1972-es Eb negyeddöntõjének visszavágója elõtt nem tétlenkedett a magyar csapat, olyat tett, ami manapság elképzelhetetlen: folytatta az 1974-es világbajnokság selejtezõit. Méghozzá egy Málta elleni 3-0-s gyõzelemmel. Majd május 14-én, vasárnap jött a bukaresti visszavágó, mely 2-2-re végzõdött. Pedig válogatottunk közel volt ahhoz, hogy nyerjen 75 ezer nézõ elõtt, de 2-1-es vezetésnél Kocsis Lajos 11-esét Raducanu védte. Ez a büntetõ-mizéria akkoriban jellemzõ volt nemzeti csapatunkra, pedig akkor jobb százalékkal értékesítették ezt a nagy lehetõséget a játékosok, mint manapság. Románia egyenlített, és mivel nem döntött az idegenben lõtt több gól, jöhetett három nap múlva a harmadik meccs – semleges helyszínen. Ez a mindkét fõvárostól nagyjából azonos távolságra lévõ Belgrád stadionja lett.

Válogatottunk hazautazott, de együtt maradt a szerdai találkozóig. A mai világban elképzelhetetlen, hogy a belgrádi mérkõzés napján még a Margitszigeten keltek a játékosok. A repülõgép reggel fél kilenckor szállt fel, vagyis kevesebb, mint 12 órával a kezdés elõtt. A távolság persze nem nagy, egy bõ félóra alatt megérkezett a küldöttség a sorsdöntõ találkozó városába. A gáláns házigazdák szállodai szobákat béreltek a csapatnak, így a korán kelõ játékosok tudtak egy kicsit pihenni a mérkõzés elõtt. A csapattal együtt utazó tudósítóknak Bene Ferenc és Páncsics Miklós határozottan állította, hogy a két döntetlen után ezúttal magyar gyõzelem születik. Juhász István nem volt ilyen bátor, õ csak azt vette biztosra, hogy nem lesz negyedik meccs a két csapat között. Ebben teljesen igaza volt, mert az újabb döntetlen esetén az akkor még gyakorlatilag ismeretlen büntetõpárbaj döntött volna. Ám erre nem került sor.

A találkozónak elõmeccse is volt, méghozzá egy jugoszláv bajnoki találkozó. A Partizan Beograd a Vardar Szkopjéval játszott, ami azért tûnt jó ötletnek, mert a két idegen ország válogatottjának összecsapására kérdéses, hogy mennyien lettek volna kíváncsiak. Fõleg úgy, hogy a „jugó" csapat néhány nappal korábban a Szovjetunióval szemben elbukott a negyeddöntõben, és ez különösen annak tükrében volt nagyon szomorú szurkolóinak, hogy négy évvel korábban döntõt játszott az Eb-n. Jugoszlávia 1968-ban az elsõ mérkõzés döntetlenje után csak a megismételt találkozón kapott ki Olaszországtól, és lett ezüstérmes.

Az okos szervezésnek köszönhetõen a Partizan-stadionban 55.000 nézõ látta a nekik semleges, a két érintett országnak sorsdöntõ találkozót. Akkor még nem létezett sportturizmus, de egyébként is a szocialista magyar és román drukkerek számára a félkapitalista Jugoszlávia elérhetetlen hely volt.

Labdarúgó Európa-bajnoki negyeddöntõ, 3. mérkõzés:
Magyarország-Románia 2-1 (1-1)
Belgrád, 55 ezer nézõ. Vezette: Mihasz Hristosz (görög)
Magyarország: Rothermel — Fábián, Páncsics, Bálint, Juhász P. — Juhász I— Kocsis, Zámbó — Szõke, Bene, Kû.
Románia: Raducanu — Satmareanu, Lupescu, Dinu, Deleanu — Dumitru, Dobrin, Domide — Lucescu, Nunweiller, Neagu.
Csere: Dembrovski helyett Domide a mérkõzés elõtt, Deleanu helyett Halmageanu az 54. percben.
Góllövõ: Kocsis a 26. percben, Neagu a 33. percben, Szõke a 87. percben.

A két kapitány az utolsó pillanatig taktikázott, próbált túljárni a másik eszén. Illovszky az alapcsapatából kénytelen volt nélkülözni a második mérkõzésen megsérülõ Vépi Pétert. Továbbá meglepõ húzásként a kapuba Géczi István helyére Rothermel Ádámot tette, míg Szûcs Lajos posztjára Kû Lajost. Kollégája, és ellenfele még váratlanabb dolgot mûvelt. Dembrovskit írta be a jegyzõkönyvbe, és küldte ki melegíteni, majd váratlanul a kezdõcsapat tagjaként már Domide lépett pályára. Ez a magyarázata, hogy már a találkozó elõtt elhasználta az egyik cseréjét, az akkor lehetséges kettõbõl.

Nem ezen múlott a mérkõzés. Bár Kû Lajos beállítása sokat dobott a magyar teljesítményen. Az elsõ félidõben remekül játszott a magyar válogatott, és Kocsis Lajos révén vezetést is szerzett. Ám csak hét percig tartott az elõny. Az akkori vélekedés szerint a románok állóképessége jobb volt, így az 1-1-es elsõ játékrész után volt ok az aggodalomra. Ám az a csapat nagyon tudott harcolni nemzeti mezben! A Népsport akkori tudósítója így számolt be a mindent eldöntõ gólról: A 87. percben Páncsics szabadított fel a magyar kapu elõtt, Juhász Péterhez továbbított, a balhátvéd a román kapu tizenhatosának elõterébe küldte a labdát. A lapos labdát Kû átlépte, az Benéig jutott, a középcsatár az õt támadó két román védõ között csinált egy cselt, majd legurította a labdát a nagyszerûen érkezõ Szõke elé, a jobbszélsõ tizennégy méterrõl laposan, élesen a jobb sarokba lõtte a labdát, amelyet a vetõdõ Raducanu csak ujjheggyel tudott érinteni.

A meccs a párharc 267. percében dõlt el.

Szolid ünneplés következett a gyepen, majd rohanás a reptérre. A gépen már emelkedett hangulat uralkodott, a küldöttség végigénekelte az utat. Mivel nem Montevideóból, vagy Melbourne-bõl kellett hazatérni, így rendesen berekedni sem volt ideje senkinek, a fedélzeten elfogyasztott italok minõsége és mennyisége pedig nem került be a sporttörténelembe.

Az viszont igen, hogy éjszaka, fél egykor ért haza a repülõ, és az akkori szokásokkal ellentétben többszázan vártak a csapatot Ferihegyen. Ez azért is volt különleges, mert aznap minden drukkernek reggel (többnyire korán) jelenése volt a munkahelyén. A játékosok is csak aznap pihenhettek, másnap már ismét együtt gyakoroltak. Ugyanis egy héttel késõbb Stockholmban folytatták a világbajnoki selejtezõk sorát. Majd június 14-én következett a Szovjetunió elleni Eb-elõdöntõ, amely azóta is fájó emlék mindenkinek, aki látta. A sok kihagyott helyzettel, az újabb elhibázott 11-essel, és az 1-0-s vereséggel. De ez már egy másik történet.