Sárkány ellen sárkányfű, rasszista ellen bőrfejű!
Ideje kimondani, hogy a szkinhedek tök jó arcok! Mármint az eredetiek, akik tudnak öltözködni, rendes tetkóik vannak, és megvetik a rasszizmust. Portrék és rövid szkinhedológia két streetpunkkoncert között.
Oké, villámkvíz! Készen állsz? Tessék:

Békésen gyalogolsz este 11-kor a Népszínház utcában...

Hogyhogy miért gyalogolnál? Tök mindegy, arrafelé van dolgod. Szóval:

Békésen gyalogolsz este 11-kor a Népszínház utcában, amikor hirtelen szembejön három szkinhed. Kopasz fej, kockás ing, esetleg piképóló, Martens, feltűrt farmer, hózentróger. Kezükben sör, láthatóan nem az első, vigyorogva énekelnek. Mit csinálsz?

-   Átsunnyogok az utca túloldalára, nehogy megverjenek.
-   Kikerülöm őket de aztán felülkerekedik az igazságérzetem, „rohadt nácik”, kiabálom utánuk, és elszaladok.
-   „Ez az, fiúk, küldjétek vissza őket oda, ahonnan jöttek, van így is elég baj ebben az országban!” – mondom nekik, és nyújtom a kezem, hogy adjanak egy ötöst. Végre kicsit büszke lehetek arra, hogy rasszista vagyok. Nem értem, miért nem adnak egy ötöst.
-   Fehérterror! Barna veszedelem! Hívom a rendőrséget, zárják csak be őket, van így is elég baj ebben az országban!

A helyes válasz a kép alatt található, amit kizárólag azért teszek ide, hogy ne lásd meg azonnal, és legyen időd gondolkodni, mielőtt görgetsz.

A helyes válasz tehát:

Egyik sem!

Úgy tűnik, te nem tudod, kik azok a szkinhedek. (Az igaziak, nem a szélsőséges politikai gyűléseken látható masírozó-karlendítő csürhe, akik nap mint nap szégyent hoznak büszke, multikulti elődeikre.) Ne szégyelld magad, nem vagy egyedül: nagyon kevesen tudják, hogy a szkinhedeknek és a rasszistáknak eredetileg nem hogy közük nem volt egymáshoz, hanem szöges ellentéte volt az egyik a másiknak. Az alábbiakban tehát szeretnénk eloszlatni azt a közkeletű, ám a (magyar) közgondolkodásba (a hangos, buta álszkinhedeknek hála) sajnálatosan beleragadt sztereotípiát, hogy a hózentrógeres kopaszok agresszív, rasszista banda.

Az alábbiakban következzen tehát tizenöt tétel, amit mibe, hogy nem tudtál erről a fél évszázados, gazdag szubkultúráról! Minden információt portrékkal illusztrálunk, bizonyítandó, hogy nem a levegőbe beszélünk! Ezek a portrék egyébként hétfőn készültek a Dürer Kertben, ahol street punk fesztivál volt éppen (ez az alműfaj a szkinhedek hívószava manapság, már ami a zenét illeti), a rendkívül barátságos és vidám arcokat pedig két koncert között kaptuk el.

1.

A szkinhed nem ideológiai (és főleg nem politikai) csoportosulás, hanem egy egyszerű zenei és öltözködési szubkultúra, némi munkásöntudattal, de főleg a buli, a vidámság és a tudatmódosítók (sör, viszki, némi fű) szeretetével nyakon öntve.

2.

Fontos nevek: Ben Sherman, Fred Perry, Dr. Martens, Levi’s. Az első az ing, a második a pulcsi és a teniszpóló, a harmadik természetesen a bakancs, a negyedik a farmer. A bakancs vasalt, a farmer feltűrt, a teniszpóló gallérját szerencsére mindig lehajtva hordják, ahogy kell (mégsem a Sziget VIP ez!), az ing pedig kockás. Fun fact:

A szkinhedlét az egyetlen mentség egy férfi számára a rövid ujjú ing viselésére!

3.

A szubkultúra első – ismeretterjesztős modoroskodással élve – előfutárai az ötvenes évek végén bukkantak fel Nagy-Britanniában, ahonnan az egész eredt. Ők voltak azok a magukra adó munkásgyerekek, akik a gazdasági fellendülés közepette megtehették, hogy rendesen – bár nem túl változatosan – öltözködjenek, és nagyon jó zenéket hallgassanak. Ekkor a skinhead szó még sehol sem volt, inkább az akkor aktuális divatirányzattal, a moddal azonosították magukat, ezt formálták saját képükre.

4.

Apropó, zene: a tradicionális szkinek az akkoriban menő, Jamaicából a szigetországba szivárgott reggae, dancehall, ska albumokat hallgatták, vették át, kezdték játszani, formálták a saját képükre. Aki egy kicsit is ért a zenéhez (de a szkinhedológiához nem), az most nyilván felkapja a fejét:

Na de várjunk csak, ezek fekete zenék!

Úgy ám!

5.

A legjobb szkinhedkompatibilis albumokat a Trojan Records adta ki; ezért is hívják magukat Trojan skinheadeknek az eredeti, hatvanas évekbeli értékrendet képviselő bőrfejűek, ezzel is megkülönböztetve magukat a mai balfék, rasszista brigádtól. (Erről később!)

6.

Nemcsak a zene volt fekete, hanem nagyon sok szkinhed is. Nyílt és elfogadó banda volt, mindenki bátran csatlakozhatott, aki hajlandó volt lenyírni a haját. (A kopasz fej munkásviselet: kényelmes, praktikus, és – na jó, mondjuk ki – kocsmai verekedéseknél is jól jött. A rasszizmushoz és a fehér büszkeséghez semmi köze sem volt.) A barkó szinte kötelező volt, egy-egy meghagyott tincs, frufru simán belefért.

7.

Azért egy kicsit árnyalnunk kell ezt a „nyílt és elfogadó”-dolgot. A hippik ugyanis eléggé idegesítették őket. (Tegyük szívünkre a kezünket: kit nem?) Sok orrcsont és söröskorsó esett a feszültségek áldozatául a hatvanas-hetvenes években.

8.

A szkinhed mint tisztességes, egységes szubkultúra 1969-ben állt össze végleg: ekkor terjedt el maga a szó, és ekkor került be végképp a köztudatba az öltözködés, a zene mint a „mai fiatalok” hülyesége. Erről szól a Spirit of ’69: A Skinhead Bible című könyv.

9.

Bár sok közük eredetileg nem volt a punkhoz, a zenei stílus kapóra jött nekik. A nyolcvanas évek elején ugyan még mindig jellegzetes brit ska-popot hallgattak (Madness, Specials, The Beat), az akkoriban alakuló skin zenekarok szinte egy az egyben átvették a zúzósabb, agresszívebb stílust. A szövegeken persze alakítottak: inkább a piálásról, a csajozásról és a munkáséletről énekeltek ahelyett, hogy a királynőt fasisztázták volna.

10.

A skin zenei műfaj azóta is street punk néven fut, a koncerteken pedig már nem verekednek össze a bőrfejűek és a tarajosok. Már csak azért sem, mert azóta a többségüknek családja meg rendes irodai munkája van.

11.

A nyolcvanas évek elején kezdett rátelepedni a szubkultúrára a rasszista szélsőjobb, és elrontották ezt is, mint mindent, amihez csak hozzáértek a történelem során. Akkoriban elég depis hely volt Nagy-Britannia: a gazdasági válság, a thacheri szigor, a kilátástalanság és a reménytelen falklandi háború kitermelt egy generáció magára hagyott, frusztrált, dühös munkásgyereket. Sokakat könnyedén berántottak az akkoriban alakuló nacionalista formációk, mint az egyre népszerűbb National Front.

12.

Erről a mozzanatról szól a nagyszerű This Is England című 2006-os, Magyarországon méltatlanul ismeretlen film. Nézzétek meg!

13.

Az eredmény: a nyolcvanas években a szkinhed szó az egész világon igazságtalanul, mégis érthetően összeforrt a rasszizmussal. Ekkor az öregsulis, „normális” szkineknek már vigyázniuk kellett: rendszeresen lenácizták őket az utcán, amiről sem ők, sem a nácizók nem tehettek, mégis méltatlan helyzet volt.

(Például ezért is lehetett látni hétfő este a Dürer Kertben Fuck Nazis feliratú pólóban pogózó bőrfejűeket.)

New Yorkban 1987-ben megalakult a Skinheads Against Racial Prejudice (SHARP) nevű szervezet. Magyarországon is jelen vannak.

14.

Itthon a rendszerváltás előtt inkább a punkokkal gyűlt meg a hatalom baja, a szkin szubkultúra, ha volt is, nem zavart sok vizet. A kilencvenes évek eleji politikai káoszban érkezett meg, természetesen nem az eredeti, hanem a mutáns, torz, rasszista válfaja. Biztos sokan emlékeztek a rendszeresen (azóta szerencsére végleg) betiltott Fehér Karácsony fesztiválra, amit inkább nem is részleteznénk, elég beszédes már a neve is.

15.

Szerencsére egyre több a magyar trad szkinhed, van tisztességes fanzinjuk is, a rudetown.hu (korábban skinhead.hu), itt megtalálható minden hallgatni- és olvasnivaló, ami 2018-ban releváns lehet. Sok a jó banda is, a legismertebb talán a Böiler, amelynek frontembere Riger János (ő énekel brutális, mély hangon a PASO Részeg című számában is), alább mutatjuk, hogy néz ki, és ezzel most már tényleg el is mondtunk mindent, igyatok sok sört, szexeljetek, béke, oi!
skinhead szkinhed punk street punk portré fotó