Öt centi lucsok
"Egy benyomás nem benyomás, fontos dologban fontos a pontos diagnózis. Másnapra elapadtak az egek csatornái, és amíg a kifelé menõ villamosra vártam, mind a két járdát végig sétáltam. Mind a két oldalon minden lefolyó megvolt. Kívülrõl is számolgattam, a folytatásuk is stimmelt."
Mostanában adódott elõször, hogy esõben vártam a buszok és villamosok egyesített megállójában, a Centrum Áruház elõtt. Szívesebben írnám a régi nevét, a Tisza Áruházat, mert az kiköpött magyar, és szegedi, de hamar beleütött a modernizálás láza. Az idegen kitúrta a magyart és szegedit! Késõbb meg úgy járt, mint az a fõnök, aki sorra rugdalta ki munkatársait, amíg végül lapátra került maga is. Skála lett belõle, de buszok és villamosok bemondói megmaradtak a Centrumnál. Ami, ugye, nem azonos a cent rummal.
Sokan vártunk akkor. Jöttek-mentek a járgányok, a rejtvényt a gumikeréken rohanó alvázmosás adta föl. Úgy fölcsapták a kerekek a vizet, aki a korlát mellett állt, az is kapkodta a lábát, mintha táncot járna. Amelyik erre ment, erre csapta, amelyik arra, az amoda. Jutott belõle a fölvázra is. Lehettünk ötvenen is egyik-egyik oldalon, de a legnagyobbat én ugrottam. Próbaútján volt új pantallóm, védtem volna, ha védhettem volna. A sík vízben sík latyak lett.
Nem a felelõst, csak az okot kerestem, ahogy elhúzott az elsõ járat. Rá is találtam a gondos tervezés nagyszerû jegyeire: szépen, sorban, centire kimérve sorakoznak a hosszú járdaszigeten a csapadékvíz elvezetésére szolgáló csatornácskák.
Nagy esõben gyanúsan kicsinek tûntek ugyan, de ennyi víznek nem lett volna szabad összegyûlnie. Aztán jött az én buszom, az is táncra kapatott, dehogy vártam tovább.
Egy benyomás nem benyomás, fontos dologban fontos a pontos diagnózis. Másnapra elapadtak az egek csatornái, és amíg a kifelé menõ villamosra vártam, mind a két járdát végig sétáltam. Mind a két oldalon minden lefolyó megvolt. Kívülrõl is számolgattam, a folytatásuk is stimmelt. Derék Svéda bácsi jutott eszembe most is. Petró van, kompresszió van, szikra van, a rosseb egye meg, mégse megy! – vakarta a füle tövét a böhömnagy motor elõtt. Lefolyó van, a rosseb egye meg, lefolyás meg nincsen.
A munkaidõmbõl kitellett, addig-addig kóvályogtam, amíg az új híd levezetõi is meg nem képzõdtek gyatra fejemben. Mekkora pénzekbe került oda tervezni, ahová végül lerakták õket, aztán egyediségük révén legyártatni valamennyit, oda szállítani, precíz munkával beépíteni – és végül gazdátlanul hagyni, hogy a por eltömje valamennyit. Aratás után ott csírázik ki a búza, kukoricatörés után meg a tengeri. Kombájnt oda terelni botorság lenne pótaratásra, csak alkalmanként kellene piszkálgatni valami hegyes vassal. Arra már nincsen pénzünk, pedig nyugdíjas is, munkanélküli is lenne rá bõven, ellenben ha a járdán tekerem a biciklit, akkor is fölcsapják az autókerekek a mocskos áradatot. Anyaszomorító gyalogos is megkapja ugyanezt a jutalmat. Hajszálra ez történik itt is, de egy kicsit másként.
Õsz van, sárgulnak a levelek, és néha-néha már hullogatnak is. Jön az esõ, fölkapja, ami már lenn van, és hová vinné máshová, mint a lefolyóba. A gondos alaposság azonban szûrõhálót rakatott mindegyik elé. Nehogy eltömje az avar. Másnap még láthattam, körülbelül öt centi magasan odatapadt mindegyikhez a falevél, öt centi magas víz állt tehát tegnap a koedukált pályán. Mi mást tehetne a szerencsétlen kerék, ha egyszer kergeti a másik?
Fölcsapja.
Mi meg le vagyunk csak csapva.