Förtelmes fõnökök, avagy frusztráció felsõfokon
Vannak olyan fõnökök, akiktõl legszívesebben azonnal hanyatt-homlok menekülnének a kollégák, „a minél messzebb, annál jobb” elv alapján. Jelen írásunkban nem õket taglaljuk, hanem azokat, akik lassan gyilkolnak.
Õket nem feltétlen a rossz szándék vezérli, jellembeli hibájukból is fakadhat az, hogy nem jó vezetõk. Sõt olykor még az is elõfordulhat, hogy segítõszándékkal cselekednek, csak egy kicsit túllõnek a célon.

Rácz Tünde pszichológus szerint alapvetõen akkor érezhetjük magunkat kényelmetlenül egy fõnök-beosztott viszonyban, ha hasonlít egy rossz szülõ-gyerek, tanár-gyerek kapcsolatra. Tehát gyerekként kezelnek, értelmetlenül korlátoznak, nem kapunk segítséget, nem fejlõdhetünk vagy bontakozhatunk ki. „Fontos látni, hogy a munka területe csupán egy terület az egyén életébõl, ugyanakkor a napunk jelentõs részét tölthetjük együtt és az egyén önbecsülésének, önértékelésének, hasznosság- és produktivitásérzetének nagy részét a munka területén tapasztalja meg” - hangsúlyozta a pszichológus.

A teljesség igénye nélkül csokorba szedtünk néhány kellemetlen fõnöktípust. A pszichológus segítségével azt is górcsõ alá vettük, hogy a munkavállalónak milyen lelki problémát okozhat hosszú távon a rossz vezetõ. 

Õ nem hibázik

Minden vállalat életében elõfordul néha, hogy nem úgy sikerül egy-egy dolog, mint ahogy azt elõre eltervezte a csapat. Van olyan fõnök, aki egy ilyen helyzetben kihúzza magát a felelõsség alól, és mossa kezeit. Mint ahogy soha, õ most sem hibázott, mindenki más viszont igen. Rácz Tünde pszichológus szerint ez a viselkedés az áldozatszerepbe kényszeríti a beosztottat, aki vagy tiltakozik ellene, vagy felveszi a „rúgj belém” szerepet. Mindez odavezet, hogy mivel úgyis mindegy, egyre rosszabb munkát végez a kolléga. Egy vezetõtõl elvárható, hogy vállaljon felelõsséget minimum a saját tetteiért, de jó esetben a kollégáiért is.

Dorgál, de nem dicsér

Csak remélni merem, hogy ezt a típust mindenki csak hallomásból ismeri: ha valamit elront a munkavállaló, kezdhet visszaszámolni, ugyanis biztos, hogy a fõnöke tíz másodpercen belül megjelenik az asztala mellett. A dicséretet viszont nem ismeri. „Alapelvárás, hogy mindenki mindent jól csináljon. Ezért miért kellene bárkit elismerni?” Legalábbis ezt gondolja a vezetõnek semmiképp sem nevezhetõ fõnök. Szakértõnk szerint az építõ kritika jó dolog ugyan, de hosszú távon alá ássa a munkavállaló motivációját és negatív önképet alakít ki benne.

Gyakornokként megy nyugdíjba

Az elõrelépésnek a lehetõségét még csak meg sem említi a következõ fõnöktípus. Hiába dolgozik már évek óta a cégnél a munkavállaló, még mindig kezdõnek tekinti a fõnök. Ha gyakornokként jött, az is marad, csinálhat bármit. A pszichológus szerint ebben az esetben a külsõ motiváció hiányáról van szó. „A fizetésemelés, a pozícióváltás nagyon hatékony motiválás, ha viszont a fõnök távol tartja magát ezektõl az eszközöktõl, akkor a beosztott folyamatosan elveszti a lendületét, ami a cég hatékonyságán is meglátszódhat” – emelte ki Rácz Tünde.

Mindig célkeresztben

A fõnök kiszemeli egyik kollégáját, és annak figyeli minden lépését, mozdulatát, jószerivel nyilvántartja még azt is, hányszor megy mosdóba. Rátelepszik, folyamatosan ellenõrizgeti, és értekezleten is szereti ráirányítani a figyelmet. Ennek következtében a beosztottnak folyamatosan készenlétben kell állnia, hiszen nem tudhatja, hogy mikor veszi elõ a fõnök. A pszichológus véleménye szerint ez kimondottan alattomos emberi stratégia, és folyamatosan pszichés nyomás alatt tart. Gyerekszerepbe kényszeríti a munkavállalót, aki éppen ezért egy idõ után annak is érzi magát: gyereknek, felelõtlennek, megbízhatatlannak és teljesen alkalmatlannak. De vajon mi takargatnivalója lehet egy ilyen fõnöknek, ha ennyire a kollégával és nem a munkával foglalkozik?

Nem következetes

Ez a típusú fõnök folyamatosan változtatja az álláspontját: ami reggel még „A” volt, az délutánra már „B”. Ebben az esetben a munkavállaló nem tudja, hogy milyen elvárásnak kell megfelelnie, hiszen az folyamatosan változik. „A munkahelyi vezetõ legfõbb feladata, hogy kijelölje az irányokat, hogy tartósan a cél felé lehessen tolni a cég szekerét” – hangsúlyozta Rácz Tünde. A kiszámíthatatlanság megingatja a munkavállalóban a fõnökbe vetett bizalmát és rátermettségét, elvégre azt se tudja, mit miért csinál. A folyamatosan változó elvárásoknak pedig lehetetlen megfelelni.

Csak az õ véleménye számít

A munkavállalónak sem az álláspontjára, sem a véleményére nem kíváncsi az ilyen típusú fõnök. Figyelmen kívül hagyja a beosztottak véleményét, mert szerinte az úgy van, ahogy õ gondolja, és pont. A szakember szerint ebben az esetben óriási az emberi távolság fõnök és beosztott között, és az egyoldalú kommunikáció hosszútávon egyik félnek sem kedvezõ. A fõnök elzárkózik a visszacsatolás lehetõségétõl, hiszen nem a beosztottal beszél, csak a beosztotthoz. „Ilyen helyzetekben szokott eltûnni a munkavállaló: egyre többször megy táppénzre és szabadságra, hiszen ha a munkahelyén van, akkor is olyan, mintha ott se lenne. És elõbb-utóbb valóban ott sem lesz” – vázolta a következményeket a pszichológus.

Buzgón menedzselõ

„Nyugi, én majd egyengetem a karriered!” „Na, hogy haladsz?” „Lássuk, miben segítsek!” Fojtogató és idegesítõ ez a túlbuzgó magatartás. A menedzselés alapvetõen nagyon pozitív dolog, de csak túlzás nélkül. „A pszichés nyomás ennél a típusnál is elég nagy, tartani kell a fõnök mellett a tempót, nincs mese. Aki nem bírja, az kihullik, és ezt valószínûleg a fõnök is így látja” – mondta Rácz Tünde.

A frusztráló fõnök kétféle magatartást válthatnak ki a munkavállalóból: egyrészt agressziót, amellyel egyre több lesz a napi konfliktus, másrészt kialakul egyfajta tanult tehetetlenség a munkavállalóban. Hosszútávon motiválatlanná és kiégetté válik, ezért mentálisan és fizikálisan is egyre rosszabbul érzi magát – összegezte a pszichológus, majd hozzátette: a rossz fõnök-beosztott viszonyba valóságosan, szó szerint bele lehet betegedni.
munkahely fõnök beosztott frusztráció