Meg akarom menteni a nejétől!
Szeretek egy férfit. Vagyis inkább úgy mondanám, élek-halok érte, legszívesebben bezárnám valahová, hogy sose lehessen nélkülem, mert beleőrülök, ha akár csak egy óráig is távol van tőlem.
Pedig sokkal többet van távol mint közel. Egész pontosan mindig távol van tőlem, inkább csak egy-egy óra az, amit velem tölt. Mert elfoglalt, a munkájának él, éjjel-nappal tárgyal, üzletel, és persze nős. Manó ötvenhat éves, én huszonhat. A felesége egyidős vele, középiskola óta együtt vannak, láttam a nőről egy képet, hát az valami borzasztó. Mert nem csak az a baja, hogy megöregedett (pedig szerintem nem kellene ennyire megöregedni egy ötvenes nőnek), hanem az is, hogy ápolatlan, hogy kedvetlen, hogy lerí az arcáról, hogy száz éve nem mosolygott. Manó mégsem akarja elhagyni őt. Sőt, hallani sem akar arról, hogy köztünk egy kicsit is több legyen, mint futó viszony. A munkatársa vagyok, ugyanabban a szállodában dolgozunk, én a recepción, ő pedig a menedzsmentben. Amikor van egy szabad órája, kinyittatja az egyik szobát és rám csörög, hogy menjek fel. Imádom ezt. Szörnyű izgalmas. Szeretkezni egy gyönyörű szállodai szobában a főnökkel, munkaidőben. Volt már, hogy pezsgőt is hozott meg epret, ahogy abban a filmben. Egyszer egy egész éjszakát is együtt töltöttünk, mert a felesége épp elutazott az anyjához. Vannak barátaim, akiknek meséltem erről. De csak kinevetnek vagy megvetnek engem. Azt mondják, nem kéne egy nős férfival kezdenem, aki ráadásul jócskán az apám lehetne. Azt mondják, vén majom a pasi, és még csúnya is, nem értik, mit eszek rajta. Azt mondják, hülye kis liba vagyok, azt hiszem, megfogtam az isten lábát, pedig csak jól kihasználnak. Azt mondják, csak azért ragaszkodom Manóhoz, mert küzdenem kell minden percért, amit velem tölt, és összetévesztem a ragaszkodást a szerelemmel. Hát nincs igazuk. Huszonhat évesen az ember már nem gyerek, nem tévesztek össze semmit semmivel. Nagyon is jól tudom, milyen a csupasz szex, meg azt is, milyen a ragaszkodás, amit a féltékenység vált ki. Jó, belátom, féltékeny vagyok, de nekem nem csak ezért kell. Hanem mert testem lelkem megnyílik, ha velem van. Mert imádom a hangját, a bőrét, a nagy pocakját, a szagát, a teste melegét, az érintését, ahogy magához húz, az erejét amikor ölel. Imádom, hogy bár folyton veszekszik velem, amikor szeretkezünk, mégis olyan gyengéd, hogy majd szétolvadunk. Ilyenkor biztosan érzem, hogy ő is szeret, csak nem akarja beismerni. Amikor már nem szeretkezünk, megint mogorva lesz, kapkod, morog, mindennek elmond, hogy miattam van ennyi zűr az életében, hogy a felesége gyanakszik, levelet talált a telefonjában, még jó, hogy nem a múltkori sms-t, amiben a szexről áradoztam, na még csak az kellett volna. És hogy vegyem tudomásul, hogy soha a büdös életben nem hagyja el a feleségét, mert igenis vele öregedett meg, és nem minden a szépség, meg a külcsín, mert vannak más értékek is, a felesége például három gyereket szült neki, mindet szépen felnevelte, míg ő látástól vakulásig dolgozott, és amikor az édesanyja beteg lett, a felesége zokszó nélkül odavette magukhoz és ápolta, és mutassak még egy asszonyt, aki bevállalná az anyósát kérés nélkül. Hát ilyen az ő felesége, ordítja rendszeresen, és meg ne próbáljak bekeverni, mert akkor soha többé nem látom, sőt, ki is rúgat. Ezt a kirúgatást azért mindig visszavonja, azt mondja, felmond miattam, itt hagyja ezt az egész kócerájt, és annak is én leszek az oka. Múltkor nekitolatott egy másik kocsinak a parkolóban, annak is én voltam az oka, persze, mert épp akkor küldtem neki egy sms-t, és idegesítette, ahogy megcsörrent a mobilja. És annak is én vagyok az oka, hogy mostanában mindent elfelejt, hogy zűrösek a dolgai, mert egyfolytában csak idegesítem, és nem értem meg, hogy köztünk nem lehet semmi. Ilyeneket szokott mondani, meg még azt is, hogy vége, punk-tum, be kell fejeznünk, keressek mást, aki illik hozzám, és én ilyenkor mindig sírok, és az öklömet rágom, volt már, hogy vérzett, annyira, és sírok és könyörgök, hogy ne hagyjon el, de ő elmegy mégis, rám csapja az ajtót, hogy hisztivel nem tudom zsarolni. És én olyankor mindig meghalok egy kicsit, és aztán meg elfogadom, hogy vége, mi mást tehetnék. De két nap sem telik bele, már csörög újra a portára, hogy vár a szobánkban, és édes, és gyengéd, és úgy ölel, mint egy fuldokló. Megint szeretkezünk, kis fényecskémnek hív, és én újra meghalok, csak most a boldogságtól. A múltkor jobb hangulatban volt, hajlandó volt egy kicsit beszélni magáról. Elmondta, hogy a feleségét voltaképpen sosem szerette szerelemmel, mert tizenhat évesen volt egy szerelme, aki elhagyta, és azóta sem szeretett mást. Engem sem, ezt is hozzá tette. De attól még szereti a nejét, hogy nem volt bele szerelmes, és különben is túl sokkal tartozik neki, ráadásul most még az is esélyes, hogy valami alhasi rákja van, és ha ez igaz, akkor tényleg szakítanunk kell, mert ő belepusztulna a bűntudatba. A három gyerekéről, akik eddig gyerekként voltak emlegetve, kiderült, hogy mind idősebbek nálam, kirepültek, van, amelyik külföldön él. Csakis a felesége miatt nem jön hozzám gyakrabban, és nem is fog soha, fogjam már föl, és hogy szemétség lenne tőle, ha azzal hitegetne engem, hogy együtt leszünk majd egyszer úgy tényleg, igazán. Pedig én nem is álmodom másról, csak mindig arról, hogy van egy kis lakás valahol egy külső kerületben, ahol sok a fa meg a virág, hajnalban behallatszik a madárcsicsergés, és én kiszaladok, hogy megfőzzem a kávéját, és beviszem neki, aki épp akkor ébredezik, a közös kis fészkünkben, a közös ágyunkban, és átölel. Nem tudom felfogni, hogy az emberek miért ilyen bénultak, miért ilyen gyávák, miért nem mernek boldog lenni? Miért nem képes elengedni a feleségét, akit nem is szeret, és akihez csak a kötelesség meg a felelősség köti? Annak a nőnek is jobb lenne szerintem, ha nem tartaná fogva valaki, aki nem is szereti, csak szánalomból van vele. Nagyon szenvedek, úgy járok-kelek, mint egy halálra ítélt, szerelmes vagyok valakibe, aki itt van tőlem karnyújtásnyira, mégsem érhetem el, mert annyira gyáva, hogy nem mer boldog lenni. Mit csináljak? Menjek el a feleségéhez, és kérjem meg, hogy engedje el? Ha tényleg szereti a férjét, elengedi, hogy boldoggá tehessem. Mit csináljak, meg akarom menteni! Néha azon töprengek, hogy van-e értelme élnem nélküle, egyáltalán. Kedves Olvasók! Várjuk történeteiteket! Ha döntési helyzetbe kerültél, és nem látod, melyik a helyes út. Ha hiába szakad meg a szíved, akkor sem tudod, mit tegyél...? Írd meg nekünk a problémádat, hátha valaki segíthet! Maximum 10 soros leveleiteket a [email protected] címre várjuk! A történeteket feldolgozzuk, azokon szabadon változtatunk! Várjuk történeteiteket! Ha döntési helyzetbe kerültél, és nem látod, melyik a helyes út. Ha hiába szakad meg a szíved, akkor sem tudod, mit tegyél...? Írd meg nekünk a problémádat, hátha valaki segíthet! Maximum 10 soros leveleiteket a [email protected] címre várjuk! A történeteket feldolgozzuk, azokon szabadon változtatunk! -->