Egy becsületbeli ügy
A célegyenes elõtti kanyarkombinációnál rájöttem, ha gázadás közben belefékezek, elkezd elúszni a hátulja a gokartomnak és így jobban rá tud fordulni az ívre.
Nem akarok lebõgni, nem akarok lebõgni. – mondogattam magamban, miközben a kormányt markoltam a lehetõ legerõsebben és jobb lábam már készen állt arra, hogy padlóig nyomjam a gázpedált. Sötét volt már és késõ. Karjaimban alig volt erõ, de még tartották magukat, ahogyan én is. A gumijaim hidegek voltak, akárcsak az aszfalt. Nyár ide vagy oda, lehûlt a levegõ, így már biztos, hogy az elsõ kör csúszkálósabb lesz. Ha bemelegszenek a gumik és megúszom lökdösõdés nélkül akkor van esélyem. Nem is kicsi. Csak indulnánk már.
– Csáó Beni bácsi! Van kedved gokartozni jönni?
– Naná! Mikor? Hol?
– Kecskeméten, szombaton.
– Persze. Megyek.
Nem kellett noszogatni, rögtön eldöntöttem, hogy megyek. Eléggé régen gokartoztam már, de mindenféleképpen ki akartam próbálni magamat. Mikor utoljára gokartoztam – szerintem 5-6 éve –, még jogosítványom se volt, kövérkés kisgyerekként csak a videojátékokban rám ragadt, joystickos autó irányítást tudtam felmutatni. Közben teltek az évek, meglett a jogosítvány, jó pár kilométer van már mögöttem, a joystickot kormányra cseréltem, úgy játszok és persze benzin folyik az ereimben. Naná, hogy nagy elvárásokkal vártam a szombat estét.
Sok ember nagyon jó autó versenyzõ – a kanapéról persze. Miközben nézik a rally-t, F1-et, WTCC-t, õk mindig jobban tudják, hogy mit kellett volna csinálnia a versenyzõnek. Én is estem sokszor ebbe a hibába, de ilyenkor mindig visszapofoztam magamat a való életbe és elfogadtam azt, hogy ott élõben, testközelrõl teljesen más a helyzet. És most végre megtapasztalom én is, hogy milyen.
Láttam már képeket a kecskeméti gokart pályáról, de élõben teljes volt a döbbenet. Az egészet úgy kell elképzelni, mint egy mini F1-es pályát. A fõ épület egyben szálloda, étterem, bár és persze box utca. A modern épület nem szól másról, mint az autózásról. A földszinten tévéken keresztül látható az aktuális futam, vagy gyakorló körök idõeredményei, körrõl körre. A jelen lévõk mind rutinos rókáknak tûntek, ha nem is ezen a pályán, de biztosan volt már szerencséjük az autózás ezen ágához.
Mielõtt jobban elkezdtem volna izgulni, befizettem magamat egy próbamenetre. 8 perc alatt csak fel tudom mérni, mire is számítsak. Beültem a gokartba, elindítottak minket és én már „száguldoztam" is. Az elsõ sokk az volt, hogy úristen, itt vannak rajtam kívül mások is. Hiába próbáltam az én szerény tempómat autózni, nem sikerült, mert végig hátrafele pillantottam, hogy jön-e mögöttem valaki, aki netán még gyorsabb is. És jött. Mindig jött. Ebben a gyakorló körömben ez volt a legfárasztóbb, hogy mindig figyelnem kellett arra, nehogy feltartsak valakit, vagy nekimenjek. Végül a sok fékezésnek és a hátrafele pillantásnak – no meg annak, hogy még életemben nem jártam ezen a pályán –, meg is lett az eredménye. 56-os idõt tudtam futni, ami a 74 kilós súlyommal is keservesen rossz, ráadásul ezzel én lettem a leglassabb is.
Képzelhetik, hogy mennyire el voltam keseredve, de így még eltökéltebben akartam részt venni a futamon. 8 perc szabad edzés, 10 perc idõmérõ és végül a 12 körös futam. Muszáj javulnom, különben az egóm valahol egy 12 éves mongol kisfiú szintjén lesz.
Komoly eligazítás és mérlegelés következett, meg persze ki kellett húzni azt is, hogy melyik körben hányas számú autóval fogok menni. Hamarosan a 70-90 kiló közötti, A-csoportban indulók szabadedzésén találtam magamat. Muszáj gyorsulnom.
Nem kellett sok és rájöttem, a fék az igazából csak dísz és anélkül is végig lehet menni a pályán, csak néhány helyen – pontosan kettõn – kell elvenni a gázt egy kicsit. Viszont volt két kanyarkombináció, amire nem tudtam ráérezni. Valami nem stimmelt. Próbáltam mindenféle íven, de valahogy ott nagyon lelassultam, lecsúsztam az ideális ívrõl. A szabadedzés végén örömmel láttam, hogy sikerült egy 51 eleji idõt mennem, amivel még mindig nem voltam túlságosan elõl – hátul annál inkább –, de gyorsultam.
Sok várakozás után végül elindították a többi csoport szabadedzése után az én idõmérõmet is. A 7-es kocsit kaptam, amit pont a vezetési stílusomhoz találtak ki. Már sötét volt, a pályán világítottak a reflektorok. A hõmérséklet is lehûlt, vele együtt az aszfalt is. Végül elindult az idõmérõ, aminek az elsõ kanyarjaiban a hideg gumikkal remekül lehetett farolgatni, így az én örömautózási faktorom is feljebb kúszott. Aztán bemelegedtek a gumik és maximális elszántsággal vetettem bele magamat az idõmérõbe. A két problémás kanyarkombinációnál megtaláltam a legjobban tetszõ ívet és technikát, aminek az lett az eredménye, hogy nem én tartottam fel a többi versenyzõt, hanem õk engem. Sokkal szûkebben tudtam venni ezeket a kanyarokat, mint a többiek, így jobban ki is tudtam gyorsítani. A célegyenes elõtti kanyarkombinációnál rájöttem, ha gázadás közben belefékezek, akkor elkezd elúszni a hátulja a gokartomnak és így jobban rá tud fordulni az ívre. Végre éreztem, hogy gyors vagyok. Érzetre legalább is annak tûnt.
Kipattantam a kocsiból és befutottam az eredményjelzõ képernyõhöz. 49.225. Ez a csoportomban a második legjobb idõ volt. Ennél nekem nem kell több, fõleg hogy még pár dicséretet is kaptam. Közben lement a B-csoport is. A versenyre ugyan azzal a túlkormányzott autóval voltam nevezve, vagyis a 7-essel, örültem is neki, mert stílusban ez állt közel hozzám. És ekkor jött a krahk. Az A és B csoport idõeredményeit összevonták és ezek alapján alakítottak ki két csoportot. Új autót is kellett húzni, ami meglehetõsen elkeserített. Idõmmel még így is a 3. helyrõl indulhattam, csak hát a mögöttem lévõk is meglehetõsen gyorsak voltak.
És itt térjünk vissza ahol az elején elkezdtem. Állunk a rajtrácson, és várjuk az indítást. Tartottam a futamtól és szerintem túl is gondoltam. Számítógépes játéknál is idõmérõn vagyok a gyorsabb, a futamon valahogy mindig engem találnak meg és löknek ki. Azt valahogy mindig elszúrom. Lehet hogy bennem van a hiba, de én próbálok maximálisan arra odafigyelni, hogy tiszta versenyt menjünk. Ne szorítsuk le feleslegesen a másikat az útról, ne rongyoljunk bele oldalról.
Ilyen szellemben vártam életem elsõ igazi versenyét is. És megkaptuk a szabad jelzést. Persze, hogy sikerült egy kicsit bealudnom a rajtnál, de hát ez van. Az viszont már felettébb bosszantó volt, hogy kétszer is sikerült kilökni valakinek az elsõ körben. Így lettem egyhamar utolsó a második körre. Az egész futam kezdett egy kicsit kaotikus lenni. Úgy nézett ki egyesek nem tudták, hogy mi a különbség a gokart és a dodgem között. Végül magamra találtam, a gumik is bemelegedtek és elkezdtem feljebb jönni. Egészen a 11. helyig, ahol is megtorpantam.
Volt egy 3 fõbõl álló csoport elõttem, akik egymással versenyeztek. Éreztem, hogy gyorsabb vagyok mind a háromnál és feltartanak engem. Elõzési kísérleteim persze kudarcba fulladtak, egyrészt a tapasztalatlanságom és tiszta versenyes berögzõdésem miatt, másrészt az elõttem autózó abszolút sportszerûtlen magatartásából kifolyólag. Egyenesben, mikor mellette voltam, már simán rám húzta a kormányt, így hát fékeznem kellett, nehogy megint lemenjek a fûre. Cikázott elõttem, folyamatosan rám húzta a kocsit úgy, hogy nem érdekelte, össze érünk-e a kelleténél kicsit erõsebben. Végül itt a 11. helyen zártam a versenyt.
Az a csodálatos az egészben, hogy a futam után azt érzed, igen, te autóversenyzõ voltál, ha csak egy kis idõre is, annak minden pozitív és negatív érzésével. Megtapasztalod, hogy körülbelül milyen is lehet ez igazából. Elkap az adrenalin, a versenyszellem, akarod az egészet, gyorsulni szeretnél, koncentrálsz, fizikailag is fáradsz. Zseniális. Persze a végén, ha átgondolsz egy adott szituációt, biztosan arra a következtetésre jutsz, hogy „Áhh, ezt a tévé elõl jobban meg tudtam volna oldani."
autó Kecskemét