Séta a szegedi Koronától a Hajnóczy utcáig
A 101. esztendejébe lépõ Délmagyarország születésnapján sétáltunk a szegedi utcában, ahol lapunk bölcsõje ringott. A Korona utcából lett mai Hajnóczy utcában andalogva zárjuk a 2008 közepén, a 100. születésnap elõtti 100. héten megkezdett idõutazást.
Az azóta elkészült emlékezések, riportok, idézetek, de a mostani séta is igazolja: az elmúlt évszázad lenyomata a Délmagyarország, miközben vidék-Magyarország legpatinásabb napilapjaként örök megújulásra kész és képes.
– Az elsõ periodika, amely a mai Hajnóczy – egykor Korona – utcában született, nem a Délmagyarország – lep meg kutatásai eredményével Apró Ferenc. A helytörténész azt mondja, hogy a ma Hajnóczy utca 1/B alatti, egykor a „Tiszavirág zónázónak" is otthont adott házban lakott és szerkesztette a Ben Chananját Löw Lipót fõrabbi.
Irodalom- és ipartörténeti emlékek közt
A szegedi zsidó negyedet a belvárossal, illetve a Mars térrel összekötõ ütõérként mindig is forgalmas utcának számított az egykor Korona, ma Hajnóczy utca. Itt élte le szinte egész életét Löw Immánuel (1854–1944) fõrabbi. Leghosszabb ideig a Hajnóczy utca 8. számú házban, ahol elkezdte írni a Die Flora der Juden címû német nyelvû munkáját, amely a világhírt hozta meg neki.
Nevezetes személyiségek koptatták itt az utcaköveket. A 10. számú épület helyén állt a Prinzként anyakönyvezett Bartos Gyula (1872–1954) szülõháza. A színésznek Juhász Gyula verset ajánlott. A Nemzeti Színház oszlopos tagjaként õ az elsõ szegedi születésû Kossuth-díjas színész.
Az irodalomhoz úgy is kötõdik ez a környék, hogy itt – az egykori Korona utca 5.-ben – lakott Hegedûs Pál, az akkori tudós tanárok közül is a legtudósabb, aki az irodalom- és pedagógiatörténettõl kezdve a filozófián és esztétikán át a háborús stratégiáig számos értékes mû szerzõje. A halhatatlanságot mégsem ezeknek az írásainak köszönheti, hanem annak, hogy alakját Balázs Béla beleszõtte az Álmodó ifjúságba – meséli Apró Ferenc, aki bibliájának tekinti ezt a szegedi szereplõket fölvonultató regényt. Hegedûs Pál emberi nagyságát az is érzékelteti, hogy tanártársa, Babits Mihály cikket szentelt a „szegedi polihisztor" alakjának.
Ipartörténeti emlékek sorát kínálja ez az utca. A 4. számú ház kovácsoltvas kapuját Kiss János mûlakatos 1902-ben készítette magának, s lett a szegedi mûvészi kovácsolás egyik csúcsteljesítménye. A szegedi helytörténész arra is fölhívja figyelmünket, hogy az évszázaddal ezelõtt is kövezett utca végén, a 30. számú ház falán 1912 óta olvasható: „Singer Armin üveg-mû-ipar vállalata" – a méretes porcelánmozaik ma Szeged egyik legféltettebb ipartörténeti emléke.
Bokor-palota
A helyi ipartörténet egyik csúcsteljesítménye maga a Bokor-palota is abból a szempontból, hogy az egykori paprikakereskedõ, a mai Bartók Béla, egykor Valéria tér egyik sarki házában élõ Bokor János annyira „megszedte magát", hogy fölhúzta azt a palotát, amelyben 101 éve helyiségeket bérelt magának a Délmagyarország kiadója.
Az ablakokból – igazolja egy 1910-es dátumozású képeslap – jól látható volt az új zsinagóga minden gyönyörûsége. Ám a Löw Immánuel által oda tervezett ciprussor helyett ma elvadult fák és bokrok teszik macskák és sünök tanyájává a parkot, fényképezhetetlenné az épületet. Talán érdemes lenne gondozni a parkot, hogy érvényesülhessen a zsinagóga szépsége.
– Innen szokták fotózni a zsinagógát – mutat a Hajnóczy és Jósika utca sarkára Halász Károly. A gépészmérnök 1954 óta él Szegeden és olvassa lapunkat. Azt mondja, a 70-es években a Hajnóczyt lezárták: játszótérszerûen szerették volna sétálóutcává alakítani.
A Bokor-palotából lett társasház legrégebbi lakója Kovács Annamária.
A mai lakók mesélnek
Közös képviselõként most azért dolgozik, hogy legalább kislánykoráról õrzött emlékeihez hasonlatos állapotát mutassa a lakóház: föl szeretnék újítani, hogy föltáruljon a H betûhöz hasonlatos, a Bartók Béla tér felé is nyitott „átjáróház" pompája. A mai lakók – például Povik Sándorné, vagy Táboriné Puskás Irén – a Délmagyarország hûséges olvasójaként is örülnének, ha emléktábla kerülne a Hajóczy utca 15. falára, hogy századokon át hirdesse – Péter László irodalomtörténész professzor megfogalmazásában –: „Ebben az épületben kezdte mûködését, és jelent meg 1910. május 22-étõl 1912. augusztus 11-éig Szeged és környéke máig élõ napilapja, a Délmagyarország".
Zsinagógák
A klasszicista ózsinagóga a Hajnóczy utca 12. szám alatt 1843. május 19. óta látja az erre sétálókat. A templomot a víz is meglátogatta: a bejárat két oldalán emléktábla. A magyar nyelvû mutatja az 1879. március 12-én betört árvíz magasságát – azóta 180 centivel feltöltötték ezt a környéket is. A másik, a héber feliratú magyarítása: „A nagy víz áradásának emlékére, amely rátört városunkra és egész környékére Adar hó 17-ének éjszakáján a hét ötödik napján, az 5639. esztendõben. A vizek a frigyláda aljáig értek. Eddig jöhetsz, de tovább nem! Ezen a helyen törjön meg hullámaid gõgje!" – olvashatja az Apró Ferenc A Hágitól a Mars térig címû városismertetõ sétát ajánló füzetkéjével barangoló. Az új zsinagóga – Baumhorn Lipót pesti mûépítész tervei alapján – a szomszédságában épült, 1903. május 19-én szentelték föl. A templom szimmetrikus alapbeosztású, központi elrendezésû és megjelenésében hatásos, több építészeti stílus jegyeit is fölvonultatja.
Szeged történelem évforduló