A szárnyhoz nem ért, az F1-es csapat lelkéhez igen: ezért sikeres Toto Wolff
Mi az a csipetnyi plusz, amitõl igazán különleges Toto Wolff, a Mercedes sikergyáros szakvezetõje? Az osztrák életútja és elõmenetele jól ismert, a színfalak mögötti valós arcát azonban csak kevesen ismerik, pedig ennek is kulcsszerepe van abban, hogy a csillagos csapat az évek alatt szinte golyóbiztossá vált.
Wolff életének fontos mérföldkövei mostanára már jól dokumentáltak: az osztrák szakvezetõ az évek során mesélt arról a fiatalkori traumáról, amelyet az édesapja elvesztése jelentett, az autóversenyzõi szárnypróbálgatásokról, a lengyelországi banktisztviselõi pozícióról, a különféle startup befektetésekrõl, valamint arról is, hogyan nyílt meg elõtte az F1 kapuja, amikor beszállt a Williams-istállóba. Egyelõre túlzásnak tûnik ilyesmit kijelenteni, de az elmúlt évek eredményei alapján joggal feltételezhetjük, hogy idõvel az életútja akár olyan tananyaggá válhat, mint Ron Dennis vagy Jean Todt pályafutása. Érdekesebb kérdés talán, hogyan jutott idáig, minek köszönhetõ az, hogy a világ egyik leginkább összetettebb sportágába belecsöppenve olyan szintre jutott, hogy immáron tényleg a legnagyobbak között kell emlegetnünk?

Míg az F1 múltbeli sikergyárosainak túlnyomó többsége között a versenyszellem mellett a mûszaki, technikai beállítottság volt a közös nevezõ, addig Wolff azon „erõs emberek” közé tartozik, akik elsõsorban a menedzseri kvalitásokkal tûnnek ki. Saját maga sohasem volt rest õszintén elismerni, hogy - õt magát idézve – 

nem értek a szárnyakhoz, a motorhoz vagy a váltóhoz,  

viszont mindig hozzáteszi azt is, hogy „értek azonban ahhoz, hogy megtaláljam az ezekhez értõ legjobb embereket, és elérjem, hogy a legjobbat hozzák ki magukból”. Gyakran hasonlítják Flavio Briatoréhoz, aki szintén inkább menedzser volt, semmint technikai guru, ám ezzel ki is merül a hasonlóság Wolff és a ruhagyári értékesítõbõl lett egykori csapatfõnökguru között.

Az olasz hírhedt volt a kíméletlenségérõl, amelyrõl a keze alatt megfordult veterán paddock-lakók a mai napig legendákat zengenek. Míg az arcát néhány éve átfabrikáltató talján soha nem irgalmazott sem másoknak, sem a sajátjainak, addig a Mercedes jelenlegi fõnökének épp a humánus hozzáállás a titkos fegyvere. Az, hogy olyan hihetetlen módon érzi azokat az apró emberi nüanszokat, amelyek jobb teljesítményre ösztökélik a körülötte dolgozókat, mint senki más a jelenlegi csapatfõnök-felhozatalból. 

Legyen szó akár saját alakulatának munkatársairól, akár a rivális csapatok képviselõirõl, szponzorról, vendégrõl vagy újságíróról, az osztrák mindenkivel könnyen megtalálja a leginkább klappoló hangnemet, és mindig, mindenkihez van egy jó szava. 

Amikor 2013-ban egy komplex üzlet keretein belül Niki Laudával együtt tulajdonrészt szerezve a csapatban váratlanul hivatalba lépett a Mercedesnél, még messze nem volt annyira magabiztos, mint az utóbbi néhány évben, ám rengeteg fogást elsajátított legendás háromszoros világbajnok honfitársától, és sokat nyomott a latba az is, hogy a vezetõi ismereteket elkezdte mélyebben vegyíteni titkos hobbijával, a pszichológiával.

 „Oktatási rendszer keretei között soha nem tanultam a pszichológiát, magamtól viszont igen – hallottuk tõle tavaly nyáron, a Hungaroringen, egy interjú keretein belül. - Szeretném jobban megérteni saját magamat, illetve azokat az embereket, akik körülöttem vannak. Érdekelnek az emberek, és érdekel az emberek teljesítménye. Hogyan funkcionálok én magam? Miért van jó napom, miért van rossz napom? Miért vagyok nyomott, miért vagyok épp túlságosan aktív? A Földön nyolcmilliárd ember él, és valamennyien azt gondoljuk magunkról, hogy mi vagyunk a világon a legfontosabbak, valamennyien azt gondoljuk és hisszük, hogy mi a problémánk a legégetõbb. Szerintem jobb belegondolni, hogy ez nem így van, és érdeklõdni annak a filozofikus aspektusain, hogyan tudom kihozni magamból, másokból a lehetõ legjobbat, hogyan tudok motiválni, energiával feltölteni, ösztönözni másokat, hogyan kell viselkednem ahhoz, hogy mindezt elérjem.” 

Bírálói általában azt hangoztatják, hogy Wolff csupán beleült a készbe, mert a Mercedes modernkori sikerszériájának alapjait Michael Schumacher és a 2013 végén távozásra kényszerült Ross Brawn rakta le, de nem szabad megfeledkezni arról, hogy azóta bizony sok minden történt, az alakulat viszont az élen maradt.  

Az évek alatt az osztrák számos olyan kihívást vett sikerrel, amelyek révén vezetõi képességei is csiszolódtak, elég csak azokra a puskaporos, fejfájós idõkre gondolni, amikor Lewis Hamilton és Nico Rosberg házi háborújának kellõs közepén találta magát. Hamilton megzabolázása egyébként kétségkívül Wolff egyik legkomolyabb érdeme. A jelenkor legjobb versenyzõje roppant összetett személyiség, akinek a csúcsok döntögetése közben egyre inkább szüksége van arra, hogy hódolhasson saját hóbortjainak.

Más vezetõk talán megpróbálnák visszafogni, letörni a csíráját valamennyire, Wolff azonban ráérzett, hogyan kell kezelni az immáron hatszoros világbajnokot. Így történt, hogy a szigorú vállalati irányelvek ellenére néhány éve engedélyezte számára, hogy LaFerrarit vásároljon, és azt – persze, csak az Egyesült Államokban – a nyilvánosság elõtt is használja, alkalomadtán pedig, ha épp a helyzet úgy hozza, egyéb engedményeket is megad. 

Nem gond, ha ideje javarészét divatprojektjére, esetleg a zenére fordítja, mint ahogyan attól sem tiltják, hogy összevissza cikázzon a kontinensek és idõzónák között, ahogyan neki épp jólesik.  

Tavaly például a Francia Nagydíj csütörtöki napján a brit a szakvezetõ jóváhagyásával hagyta ki a csütörtöki sajtónapot, mégpedig azzal az indokkal, hogy részt akart venni az elhunyt divatcézár, Karl Lagerfeld búcsúztatásán.

Amikor a világsajtó számon kérte a döntést, Wolff kifejtette: „Sok évvel ezelõtt eldöntöttük, hogy megpróbálva kibontakoztatni a csapatban dolgozó emberek potenciálját, igyekszünk mindenkit egyenként alaposan megismerni. Feltérképezni azt, hogyan teljesítenek a legjobban az egyes személyek. Rájöttünk, hogy ezt csakis úgy tudjuk megtenni, ha nem zárjuk dobozba õket, és nem korlátozzuk õket abban, ahogyan élik az életüket. Lewis esetében például meg kellett értenünk, hogy a versenyek közötti idõszakok különösen fontosak számára, hogy ki tudjon kapcsolni. Gyakran kérdezik tõlem, miért engedem, hogy olyan sokat utazgasson, de nekem nincs gondom ezzel, hiszen teszi a dolgát, és nagyszerûen teljesít” – fogalmazott az osztrák, aki azon a bizonyos sajtóeseményen egyéb csemegéket is elárult arról, hogy milyen az élet az irányítása alatt: 

Bárki kaphat szabadnapot, miért ne? Mi azon vagyunk, hogy mindenkit optimális állapotban tartsunk. Vannak olyan magas rangú vezetõink a cégnél, akik számára 3-4 napos a munkahét. 

Ez így jó nekik, és mindig fejben megerõsödve térnek vissza dolgozni. Megadjuk nekik a lehetõséget, hogy ne normál munkaheti menetrendben, 9-tõl 5-ig dolgozzanak, mert tudjuk, hogy így lehet kihozni belõlük a legjobbat. Ahhoz persze, hogy ezekkel a dolgokkal tisztában legyünk, sok idõt kell velük töltenünk, és alaposan meg kell ismernünk õket. Lewis példája egyébként jól mutatja, hogy akkor teljesít a legjobban, ha engedjük, hogy hódoljon a szenvedélyeinek. Jelenleg nagyjából 1600 ember dolgozik az irányításom alatt, és velük kapcsolatban mindig azon leszünk, hogy tiszteletben tartsuk és minél jobban megismerjük õket, az igényeiket, hogy segíthessünk nekik kihozni magukból a legjobbat...”

Wolff fegyvertárának egyik fontos eszköze az is, hogy engedélyezi az emberei számára a hibákból való tanulást. A versenyek közben egy-egy stratégiai, technikai vagy más jellegû malõr láttán gyakran kiálltunk fel, hogy „na, ezt az embert biztosan kirúgják!” Az F1 hihetetlenül nagy nyomással járó, a legkisebb hibákat is kegyetlenül megbosszuló világában ez gyakran meg is történik, a Mercedes vezére azonban ezen a fronton is toronymagasan a leghumánusabb. Több ízben elõfordult az évek során, hogy az Ezüstnyilak stratégiai hibák miatt buktak gyõzelmeket vagy értékes helyezéseket, a taktikáért felelõs stáb vezetõje egyszer még elnézést is kért a csapatrádión, a pozícióját viszont azóta sem veszítette el, sõt! „Ez egy óriási vállalat, ahol nagyon sokan dolgoznak, így nem lehet csupán egyetlen embert kiválasztani és a nyakába varrni mindent – mondta Wolff filozófiájának releváns passzusáról. - Egyébként is 

én vagyok az, aki kiválasztja az embereket. Ha valakinek bizalmat szavazok, és mégis hibázik, akkor tulajdonképpen én is hibáztam. Az az én hibám is, hiszen vagy rossz embert választottam, vagy nem gondoskodtam kellõképpen a fejlõdésérõl, esetleg nem a megfelelõ módon beszéltem vele." 

„Ha valamilyen területen gyakoriak a hibák, akkor vélhetõen nem a megfelelõ embereket választottam ki. Ez nyilvánvaló. Ez már csak így megy, hogy vannak emberek, akiknek élvezetes a társasága, nagyon jó üldögélni és beszélgetni velük a büfében, de arra a bizonyos feladatra nem feltétlenül alkalmasak.”  

Wolff rendszerint apró gesztusokkal, parányi jelzésekkel adja a munkatársak tudtára, hogy magasan vannak jegyezve nála, s nemcsak a pilótákkal és a mérnöki csúcsemberekkel ápol közeli kapcsolatot, hanem a szerelõstáb tagjaitól kezdve a technikai személyzeten át egészen a hospitality-munkatársakig mindenkivel. Ez a faktor többé-kevésbé a jelenlegi csapatfõnök-felhozatal többi tagjára is igaz, de máshol mégsem mûködik annyira, mint Wolff esetében, ráadásul ezekbõl a kulcsfontosságú, apró emberi megnyilvánulásokból a külvilág szinte semmit nem lát, még azok sem, akik néhányszor betekintést nyerhetnek a digitális kapuk mögötti különleges paddock-világba.

Ahhoz, hogy a háttéremberek megnyíljanak, idõ kell, de ha megnyílnak, akkor mesélnek, például a fõnökükrõl is: egyebek mellett azt, hogy szó nélkül elintézte a cateringes munkatárs számára, hogy súlyosan beteg édesanyja egy egész napot eltölthessen a csapattal az egyik nagydíjon, vagy épp azt, hogy a technikus kollégát – aki nem is sejtette, hogy a vezér tudja a születésnapja dátumát – videóüzenetben felköszönti, de hallottunk már olyanról is, hogy szemrebbenés nélkül helyre utasította a prominens vendéget, amikor szemtelenkedni mert a felszolgálóval. Picinyke dolgok ezek, de sokat jelentenek a csapat szekerét különbözõ szinteken toló embernek, s bár a Mercedes sikereitõl megcsömörlöttek talán legyintenek rá, hogy „ugyan már!”, a végtermék másról árulkodik. 

Az évek során eme sorok írója is megtapasztalta néhányszor, hogy bár a külvilág számára talán megközelíthetetlennek tûnik a csillagos márka sportrészlegének nagyfõnöke, valójában nagyon is emberközeli. 

Míg a szakvezetõk zöme távolságtartó az újságírókkal, és szinte menekülnek a helyszínrõl egy-egy médiaesemény után, Wolff gyakran a sajtóértekezletek hivatalos része után is marad, barátkozik, viccelõdik, olykor-olykor egy kis privát jellegû tereferét is kezdeményez. A 2019-es évad zárófutama, az Abu-dzabi Nagydíj után arról is meggyõzõdhettünk, hogy nemhogy álságos a személyével kapcsolatban kialakult kép és benyomás, hanem inkább fokozottan igaz. Néhány kiváltságossal együtt a futam napjának éjjelén alkalmunk nyílt jelen lenni a csapat zártkörû évadzáró buliján, ahol Hamiltonnak és Bottasnak nyomát sem láttuk, rajtuk kívül viszont az alakulat utazó keretének minden tagja felvonult.

Ott mutatkozott meg igazán, hogy mennyire szoros és emberi a kapcsolat a nagyfõnök és a munkatársak között. Az osztrák szakvezetõ laza öltözékben, bûbájos nejével, Susie-val az oldalán hajnalig mulatott, nem sietett sehová, mindenkivel mókázott, és szemlátomást boldogan töltötte az idõt – ahogyan mondani szokták - „a sajátjai között”. Naná, hogy megtáncoltatta a hölgyeket, ráadásul ott is megmutatta, hogy a kollektíva az égvilágon mindenben számíthat rá: amikor hajnalban a hotel biztonsági személyzete megérkezett, hogy a megbeszélt határidõben lefújják a bulit, elõbb kialkudott még fél órát, majd amikor az is letelt, a partizó munkatársak tapsvihara közepette felsétált a színpadra és kialkudott még egy utolsó nótát a DJ-tõl, amelyet összeölelkezve, együtt tomboltak végig. Az a bizonyos este rávilágított az esszenciára, hogy mitõl ennyire szemtelenül jó a Mercedes, amelyet a turbós hibridkorszakban még senki nem volt képes legyõzni. A különleges kapcsolat és egy jó buli nem teszi gyorsabbá az Ezüstnyilakat, de mint Wolff vallja, „az autó attól lesz gyorsabb, hogy az emberek, akik az autót megalkotják, úgy érzik, hogy jó helyen vannak és megfelelõen vannak kezelve!”
Toto Wolff Forma-1 magazin Forma-1-es hír Mercedes GP