Mankókkal a tizediken
A nyolcvanéves Ili néninek hatszor volt protézismûtétje, lányának, Katalinnak sokízületi gyulladása van. A két törékeny, nehezen mozgó asszonyból mégis derû árad. Tizedik emeleti lakásukban a leggyakrabban elhangzó mondat: nem adjuk fel, soha! Kata nemrég pályázatot is nyert egy novellájával.
– Hat hónapra születtem, alig voltam több mint másfél kiló, nem nagy jövõt jósoltak akkor nekem, szüleim hetedik gyermekének. Aztán mégis itt vagyok, idén betöltöm a nyolcvanadik évemet. Igaz, a barátom, azaz a járókeret nélkül már lépni sem tudok, hatszor volt protézismûtétem és három csigolyám már összeroppant, de én olyan jól érzem magam! Nálunk nincs betegség, igaz, Katám!? – dõl a szó Varga Józsefnébõl, miközben szélesen mosolyog, s hol ezzel, hol azzal kínál.
Takaros rend van a tizedik emeleti panellakásban, új bútorra, redõnyre is telt a két rokkantnyugdíjból. – Engem úgy neveltek, hogy nem szabad kérni, még szívességet sem. Hát azért a mi helyzetünkben néha mégis muszáj, de igazán jól megvagyunk – árad a hihetetlen derû az asszonyból. Naponta fõz, takarít, s bár három év alatt egyszer hagyta csak el a lakást, irigylésre méltó energikussággal intézi kis családja ügyeit. Honnan meríti ezt a kiapadhatatlan energiát, az erõt, amibõl ez a sok mosoly fakad? – Ha sírnék, jobb lenne valami? Kevésbé fájna, ami fáj? Dehogy! Nagyon boldogok vagyunk mi Katámmal, csak a párom hiányzik. Õ volt a legjobb férj és apa ezen a világon. Az õ végtelen szeretete ad talán ma is erõt – mondja Ili néni.
Lánya sem kevésbé derûs jelenség, bár a poklok poklát is megjárta már. Két rosszul sikerült házasság, súlyos betegségek, hátrányok és fájdalmak, õ mégis verseket ír, rajzol, novellapályázatokon nyeri sorra a díjakat. Alig negyven kiló, sok-ízületi gyulladás gyötri, de a családsegítõ intézet napközijében õ a közösség motorja. Állandó fellépõje a csoport ünnepeinek, saját versein, novelláin keresztül megmutatja érzéseit, gondolatait is. Legutóbb Vácon vehetett át elismerõ oklevelet egy sikeres pályamunkájáért.
– Számomra nemcsak frázis, én tényleg komolyan gondolom, hogy minden mély gödörbõl van kiút. Lehet, hogy szaladni nem tudok, de a lelkem él és van bennem erõ, hit ahhoz, hogy megteremtsem a magam boldogságát. A napköziben és az interneten is vannak barátaim, vannak céljaim és vágyaim. Nem adom fel – soha!
.
Sopron mozgáskorlátozottak