Tudja-e, miért a fehér az ellenforradalom színe?
A történelmi közbeszédben a forradalmakkal szemben kibontakozó ellenrevolúciót tradicionálisan a fehér színnel társítják. Az 1917-es oroszországi bolsevik forradalom leverésére szervezkedõ cári katonai csoportokat fehérekként is szokás emlegetni csakúgy, mint például az 1919-es magyar Tanácsköztársaság bukása utáni tisztogatást fehérterrorként aposztrofálni. A fehér szín és az ellenforradalmak kapcsolata egészen a francia forradalom koráig nyúlik vissza.
Rémuralommá válik a szabadság, egyenlõség, testvériség eszméje

Az 1789-es francia forradalomra legtöbben mint a felvilágosodás kiteljesedésére és a modern polgári progresszió elõfutárára tekintenek. A forradalom polgári alapértékeket megfogalmazó és törvénybe iktató elsõ szakaszát azonban hamarosan felváltotta a minden hagyományos értéket megtagadó, irracionális és véresen kegyetlen diktatúra.

Az Európa történelmét hosszú idõre meghatározó eseménysorozat ideológiai alapját a felvilágosodás gondolkodói, Voltaire, Rousseau, Montesquieu és mások szabadság-, illetve társadalomeszméi, továbbá az 1789. augusztus 4-én, a „csodák éjszakáján" elfogadott Emberi és polgári alapjogok nyilatkozatában megfogalmazott „szabadság, egyenlõség, testvériség" (Liberté, Égalité, Fraternité) hármas jelszava alkotta.

Azonban sem az abszolút királyi hatalmat negligáló 1791-es alkotmány elfogadásával, sem pedig a monarchia eltörlésével, valamint a köztársasági államrend kikiáltásával nem nyugodtak meg a kedélyek:

a forradalom egyre radikálisabb irányt vett.

1792. augusztus 10-én, miután a fellázított csõcselék megostromolta a Tuileriákat, és a királyi palotát védõ svájci gárdistákat lemészárolta, a nemzetgyûlésbe menekülõ XVI. Lajos királyt a párizsi városi tanács, illetve a tömeg nyomására letartóztatták, majd börtönbe csukták.

Nemzetközi konfliktussá dagad a radikalizálódó forradalom

A nemzetgyûlés – amelybõl kiszorították a mérsékelteket – átalakult nemzeti konventté, ebben már csak a radikálisok, a girondisták és a még náluk is szélsõségesebb jakobinusok gyakorolhatták a hatalmat.

A radikálisok kíméletlen harcot hirdettek a nemességgel, a papsággal és a nézeteiket elvetõkkel szemben.

1792-ben felszámolták a szerzetesrendeket, bezárták a Sorbonne hittudományi karát, a papokat deportálták, és meghirdették a „forradalom ellenségeinek" megsemmisítését. A konvent még 1792-ben hadat üzent a Habsburg Birodalomnak, ezzel a francia forradalom nemzetközi konfliktussá szélesedett. XVI. Lajost, mint a „nép ellenségét", látványos koncepciós perbe fogták, halálra ítélték, majd 1793. január 21-én nyilvánosan kivégezték.

A forradalom katonai sikereinek hatására 1793-ban az európai erõegyensúly megbomlásától tartó Anglia franciaellenes koalíciót hozott tetõ alá az összes jelentõs európai hatalom részvételével. A koalíciós erõktõl elszenvedett sorozatos vereségek, illetve a veszteségek miatt

a konvent országos kényszersorozást hirdetett.

Vendée tartományban az erõszakos sorozás volt az utolsó csepp a pohárban; a girondisták, illetve a jakobinusok rémuralmától szenvedõ néptömeg fellázadt, és elnyomói ellen fordult.

Fehér zászlót bont a lázadó Vendée

A lázadó parasztság arra kérte a Párizstól távoli tartományba visszahúzódott royalista nemeseket, hogy álljanak az élükre, és szervezzék meg a katonai ellenállást a konvent várható bosszúhadjáratával szemben. Henri de La Rochejaquelein gróf, valamint Francois Anthanase Charette de la Contrie, Jacques Cathelineau és Charles-Melchior Artus de Bonchamps vállalták is a felkérést, és a felkelõk élére álltak.

A konvent ellen lázadó csapatok a tisztaságot jelképezõ fehér színû zászlót bontottak: ezzel a fehér vált az ellenforradalom hivatalos színévé.

A vendée-i felkelés kitörése óta szokás minden ellenrevolúciót fehérnek nevezni. A „kékek", vagyis a forradalmat képviselõ konvent 45 ezer fõs hadsereget küldött Vendée-ba, a veszélyes felkelés leverésére.

A jelentõs túlerõben lévõ köztársaságpárti haderõvel szemben a kevés királyhû katonának, illetve a kiképzetlen, katonai tapasztalatokat nélkülözõ paraszti mezei hadaknak nem sok esélye volt, ennek ellenére halált megvetõ bátorsággal küzdöttek a gyûlölt kékek ellen.

A Katolikus Hadsereg a csapások súlya alatt rövidesen felmorzsolódott,

ám a szétszéledt és a környék terepviszonyait kiválóan ismerõ parasztok tovább folytatták az ellenállást. A „bocage" (a vidéket jellemzõ magas és nehezen áthatolható sövények rendszere, a szerk.) fedezékébõl rendszeres rajtaütéseket indítottak a portyázó kékek ellen. A sövények rejtekén megbúvó gerillák huhogással jelezték egymásnak az ellenség felbukkanását, ezért is nevezték el õket huhogóknak.

Fürdõmulatság és köztársasági esküvõ jakobinus módra

A felkelés leverése utáni bosszú iszonyatos volt. A köztársasági büntetõexpedíció parancsnoka, Turreau tábornok 1794 tavaszán az alábbi jelentést küldte Párizsba: „Ma jelenthetjük, hogy Vendée nem létezik többé. Mély csend borul a lázadók földjére."

A köztársaságiak szisztematikus irtó hadjáratot folytattak a vendée-i falvak lakossága ellen,

senkinek sem kegyelmeztek, nõket, csecsemõket és aggastyánokat egyaránt kardélre hánytak.

A nantes-i csecsemõket, mivel túl kicsik voltak, nem lefejezték, hanem kettévágták a guillotine-nal, több száz, életéért könyörgõ gyermeket pedig agyonvertek a forradalom vérgõzös katonái, akik a felkelõket szellemileg visszamaradott vadembereknek tartották, mert fellázadtak a forradalom „nemes eszméi" ellen.

A forradalmárok a guillotine és puskatus mellett más, „találékonyabb" kivégzési módot is kieszeltek,

ilyen volt például a cinikusan „fürdõmulatságnak" vagy „köztársasági esküvõnek" nevezett halálnem. Meztelenre vetkõztetett férfiakat és nõket kötöztek össze párosával, majd vízbe fojtották õket.

1794-ben azonban a forradalom is felfalta saját vezetõit,

a fanatikus Robespierre-t, a szadista Saint-Justöt és a sötét lelkû Marat-t (õt már korábban) utolérte a végzet. A forradalmi zûrzavarnak csak Bonaparte Napóleon 1799. novemberi államcsínye vetett véget.

A forradalmi idõszak vérengzésének százezerszámra estek áldozatul az ártatlan emberek, akiknek csak annyi vétkük volt, hogy „gyanúsnak" minõsültek a rendszer szemében. Ahogyan Nicolás Gómez Dávila kolumbiai író és konzervatív gondolkodó megfogalmazta: "A francia forradalom a legjobb érv az ancien régime mellett."
Robespierre Bonaparte Napóleon Girond felkelés Egyperces tudomány bolsevik forradalom francia forradalom felvilágosodás jakobinus diktatúra Franciaország történelem Vendée XVI. Lajos francia király ellenforradalom