Kemény döntés elõtt
Athénban két nappal a döntõ elõtt már nem állt szóba a riporterekkel, mert ahogy lefújták az elõdöntõt, máris benne volt a döntõ feszültsége. Sikerkovács. Talán ez a kifejezés illik leginkább Kemény Dénesre, a férfi vízilabda-válogatott szövetségi kapitányára.
Mi sem bizonyítja ezt jobban, mint az, hogy irányításával eddig – 1997 és 2004 között – pólósaink tizenöt érmet szereztek a különbözõ világ- és Európa-bajnokságokon, beleértve két olimpiát is. Ebbõl kilenc aranyérem, kettõ ezüst, négy pedig bronz.
– Hogyan került kapcsolatba a vízilabdával?
– Nagyon könnyen. Hároméves voltam, amikor elváltak a szüleim és én rendhagyó módon az édesapámmal maradtam, aki akkoriban frissdiplomás mérnökként kezdett dolgozni és mellette élvonalbeli kapus volt. Miután befejezte a napi munkát, felvett engem az óvodából és mentünk az edzésre. Ezért törvényszerû, hogy vízilabdázó lettem.
– Fel sem vetõdött más sportág?
– Úsztam, de az csak egy lépcsõ volt ahhoz, hogy pólós legyek. Késõbb az érettségiig két-három sportágba még belekóstoltam, ilyen volt például az öttusa és az apám kitalálta az evezést is, ennek köszönhetõen megerõsödtem, felgyorsultam. De ezek a kiruccanások nem sokáig tartottak.
– Mikor mutatkozott be a felnõttek között?
– 1971 májusában egy OSC–Spartacus meccsen, az utóbbi gárdában kezdõjátékosként. Még nem töltöttem be a tizenhetedik életévemet. Egy évvel korábban még a BVSC-serdülõben játszottam, onnan igazoltam át a Spartacusba, de nem az ifibe, hanem a felnõttekhez. Már játszottam néhány meccset a felnõtteknél, amikor elkezdõdött az ifibajnokság. Nagyszerû játékostársaim voltak, rengeteget tanultam és 1971-tõl 1991 tavaszáig huszonegy szezont játszottam, ebbõl hatot külföldön. Egyet Ausztráliában, ötöt Olaszországban, ahol abbahagyatták velem a pólót. Adtak egy szép ezüstveretes emlékplakettet, hozzátéve, hogy szép volt a pályafutásod. Errõl gondoltam, hogy úgy érzik, elég volt. Akkor harminchét éves voltam. Azután õsztõl ugyanannak a csapatnak – a Comóról van szó – az edzõje lettem, s ezen a poszton öt szezont töltöttem el.
– Onnan aztán egyenes út vezetett a magyar válogatott élére...
– Meghirdették a szövetségi kapitányi állást és tizenegy embernek küldtek pályázati felhívást, amire négyen jelentkeztek, köztük én. Biztos voltam abban, hogy nem nyerek, hisz edzõként nem is ismertek: 1996 decemberében jártunk. Abban az esztendõben Atlantában az olimpián a negyedik helyen végzett a csapat és klubszinten is általános visszaesés mutatkozott a magyar pólóban. Ezért nemigen lelkesedtek ezért a munkáért. Mégis abszolút váratlanul ért, hogy szoros szavazás után engem választottak szövetségi kapitánynak.
– Mi volt az elsõ teendõje amikor átvette a csapatot?
– Azt mondtam a Benedek Tibinek, hogy legyél kevesebbszer gólkirály és nyerjünk többször meccset. Addig ugyanis minden világversenyen a Tibor volt a gólkirály, mert a csapat minden labdát rá játszott. Az ugyanis egy rossz struktúra volt, hogy állandóan õ szerezte a legtöbb gólt, s közben a csapat sohasem végzett az elsõ helyen. Ezért nagyobb teret kellett adni másoknak is, hogy ne legyen annyira kiszámítható a játékunk. Benedek ezt egy másodperc alatt megértette. De azt is elmondtam neki, hogy sokkal többet ér a játéka, ha feleannyi gólt ér el, de a nyakába akasztják az aranyérmet. Ez azért is kellett, mert õ addig érinthetetlen játékos, világsztár volt. Én pedig Comóból hazaesve azzal kezdtem – bár nem rendelkeztem különösebb edzõi tekintéllyel –, hogy a legjobb játékosba „belekóstoltam". Nem rossz szándékkal tettem, inkább megszívlelendõnek szántam a mondandómat. Érdekes, hogy amikor négy évvel késõbb Sydneyben megnyertük az olimpiát és õ a döntõben fenomenálisan játszott, megkérdeztem tõle; emlékszel, hogy az elsõ edzés elõtt mit mondtam a sátorban? Azt válaszolta, hogy nem a sátorban mondtad, hanem az úszókollégiumban. Tehát nemcsak a szavaimra emlékezett, hanem a helyszínre is. Ebbõl látszik, hogy milyen hatásos volt az a beszélgetés.
– Mit tart a kapitány legfontosabb teendõjének?
– A munka lelki részét. Ma már a szövetségi kapitányok komoly stábbal dolgoznak és az internet világában nincs olyan felkészülési módszer, amit ne lehetne megtudni. A mezõny tele van nagyszerû csapatokkal, az elsõtõl a tizedikig szinte azonos a szint. A különbség a fejekben van. A gyõztes az a gárda, amelyik a medencében és a parton is egységes, a sikerért dolgozik.
– Mérkõzés alatt milyen hatást fejt ki a játékosokra?
– Amikor minden rendben megy és attól tartok, hogy most jön a figyelmetlenség idõszaka, akkor jobb, ha idegesnek, feszültnek látnak, mert õk ugyanolyan feszültek maradnak, mint addig. És ha feszülten el tudtunk húzni az ellenféltõl, akkor úgy kell tenni, hogy az elõny megmaradjon. Ha viszont elernyedünk, felzárkózik az ellenfél és újra meg kell nyerni az egyszer már megnyert meccset. Ugyanakkor, ha azt látom, hogy minden rendben van, csak valahogy nem sikerül, akkor nyugalmat kölcsönzök nekik.
– A vízilabda-válogatott játékosai az ön édesapjának, Kemény Ferencnek a tanítványai, akinek volt egy sokat emlegetett mondata...
– Ez egy fantasztikus mondat. Õ azt mondta, hogy mi embereket nevelünk, akik jól tudnak vízilabdázni. S ez így is van. Én nem is hagyom, hogy ez a csapat széthúzó legyen. Nincs is ilyen probléma, de ha a legkisebb szikráját látnám, azonnal beavatkoznék.
– A „Kemény évek" címû könyv ajánlásában Kásás Tamástól olvasható a következõ mondat: „Dénes a tekintetünkön keresztül lát bele a lelkünk legmélyébe, ezáltal mindig tudja, hogy kinek mire van szüksége az adott pillanatban." Mekkora elismerés ez az ön számára?
– Hatalmas elismerés, de Tamás szájából icipicit értéktelenebb, hisz kétéves kora óta ismerem. Annak idején az édesapjával egy csapatban játszottam. Jólesik az ilyesmi. A különbözõ pszichológiai felmérésekbõl az derül ki újra és újra, hogy nagyon bízik bennem, sokkal jobban, mint bárki másban. Ennél fogva olyan kutya-macska a viszonyunk, mert néha vissza is él vele. Nem szándékosan, csak valahogy jön belõle
– Ezeket a fiúkat egy ország zárta a szívébe. Nem teszi ez elbizakodottá õket?
– Ez a csapat olyan emberi értékkel bír, ami tényleg belülrõl jön. Talán nem is igazán az aranyérmek miatt szereti a közönség a játékosokat, hanem azért, mert soha sem szálltak el. Ez egy szimpatikusan gyõzõ, vagy szimpatikusan veszítõ csapat. Valószínûleg ezt érzi a közönségünk.
– Az elért sikerek fényében motiválható még ez a társaság?
– Abban egészen biztos vagyok. A minap beszéltem Kásással, aki most Olaszországban van. Közöltem vele, hogy decemberben játszunk a Komjády uszodában egy gálameccset a szlovák válogatottal. Erre õ azt mondta, rendkívül boldog, s alig várja, hogy találkozzunk. Ezek a srácok nagyon jól érzik magukat együtt. Hiába cserélõdik egy-két ember, mindig van egy törzsgárda, s õk nem nyûgnek tartják a válogatottságot és nem bosszankodnak amiatt sem, hogy éppen nem kerülnek be a csapatba. Sokat dolgozunk, de jó hangulatban. Õk már nyertek annyit, hogy tudják, milyen nagy dolog gyõzni és milyen rossz kikapni.
– Valószínû lesznek köztük olyanok is, akik négy év múlva a pekingi olimpián már nem vesznek részt.
– Ez törvényszerû, hisz Sydney után sem tudtam megmondani ki az, aki nem lesz ott Athénban.
– Van megfelelõ utánpótlás?
– Az utánpótlás az utóbbi idõben nem nyer aranyat, de dobogón van és ez azt jelenti, hogy két-három tehetséges játékos mindig felbukkan. S nekünk ez kell, nem pedig az, hogy hét-nyolc ilyen vízilabdázónk legyen. Ez a csapat erõs, de kell kettõ-három csere, s annyi meg bõven van.
– Az édesapja tanácsait meg szokta fogadni?
– Õ nem akart beleszólni a munkámba, de ha kikérem a véleményét, akkor azt figyelembe is veszem a döntéseimnél. Ám a csapat összeállításánál soha senkiét. Az annyira nehéz döntés, hogy azt nekem egyedül kell megszülnöm, mert engem terhel a felelõsség, ha rosszul döntöttem.
– Állítólag önt, a harcedzett edzõt is érik meglepetések. Mint legutóbb Athénban, ahol aranyérmet nem kapott, de egy zászlót igen.
– Az olimpián az edzõnek nem adnak érmet és ezt nem tartom igazságosnak. Legalább nekem adhattak volna, olykor szívesen ránéznék. Tudta ezt a Molnár Tamás is, meg azzal is tisztában volt, hogy az a magyar zászló, amit a Himnusz közben a zárónapon felvonnak az árbocra, többé már nem kell. Ezért miközben a hímzett párnán vissza akarták vinni a raktárba, addig ügyeskedett, amíg megszerezte és miután a fiúk aláírták, nekem ajándékozta az érem helyett. Azt a zászlót szerezte meg, amire tizennyolcezer ember tekintete szegezõdött a Himnusz alatt...
– Idegileg hogyan éli meg a mérkõzéseket?
– Meccs elõtt borzasztó feszült vagyok, rohangálok, mint a mérgezett egér, nem lehet hozzám szólni. Mondják, hogy az apu ugyanilyen volt. Athénban két nappal a döntõ elõtt már nem álltam szóba a riporterekkel, mert ahogy lefújták az elõdöntõt, máris bennem volt a döntõ feszültsége. Ez csak a meccs alatt megy ki belõlem, mert akkor dolgom van. Cserélni kell, a taktikán gondolkodni. Vannak tennivalók.
– A Kemény név kétségtelenül jól cseng a vízilabda világában. Az apa és fia, Ferenc és Dénes már bizonyított. De vajon továbbadják a családon belül azt a bizonyos stafétabotot?
– Idejövet megszólalt a telefonom. A papa felhívott, és közölte, hogy a Viktor adott egy gólpasszt. Õ a kisebbik fiam, tizenegy éves. Az elsõ kétkapus edzése volt és nekem ezt Gyõrnél meg kellett tudnom. Kristóf, a nagyobbik fiam korosztályos kerettag és kifejezetten jól játszik. Tizennégy éves. A legjobb húsz között van, bármikor felgyorsulhat a fejlõdésben.
– Mi az, ami a kikapcsolódást jelenti önnek?
– Nagyon szeretek vízisízni, de erre nyáron általában kevés az idõ, amióta kapitánykodom. Szeretek síelni, meg vadászni is, eléggé elterjedt, hogy ez a hobbim, ami nem lövöldözésrõl, hanem inkább az erdõben, a szabadban töltött idõrõl szól.
– Hamarosan lejár a szerzõdése, hogyan tovább? Pekingben is Kemény Dénesnek hívják a vízilabdázók kapitányát?
– Mindennél fontosabb, hogy a magyar válogatott nyerjen. Velem vagy nélkülem, az tényleg másodlagos. Többek között azt kell megéreznem, hogy nem leszek-e túl sok nekik még négy évig. November végéig dönteni fogok, de addig lesz néhány olyan kemény éjszakám, mint az olimpiai döntõ elõtt volt.
szieszta