Szeretet tölt be minden ünnepet
Az adventi koszorú harmadik gyertyáját a gyõri Szent Anna Otthonban gyújtottuk meg.
Az asztal köré települt idõs emberek ünneplõ szívvel idézték fel gyermekkoruk karácsonyait. Miközben meséltek, tisztaság-békesség fénylett a szemükben.

A délutáni rózsafüzér után ültünk össze, hogy a Szent Anna Otthon néhány lakójával a múltat idézzük, elõhívjuk a szív mélyére bújt emlékeket. Aztán már az elsõ mondatok után kiderült, nincsenek is azok úgy elrejtve, hiszen az együttléteken, a közös készülõdés alkalmából naponta kerülnek elõ. Naponta százszor hangzik el az „emlékszel?", a „nálunk is így volt". Ilonka néni, Rozália néni, Annus néni, aztán a késõbb hozzánk csatlakozó Laci bácsi és Angéla néni gyermekkori emlékeinek özéppontjában a templom és a szeretet állt.

Énekért diót, almát

– Több kilométert gyalogoltunk a hajnali misékre. Kezünkben viharlámpával, a csapáson haladtunk csendben. Visszafelé pedig már a rorátén hallott és tanult énekekkel töltöttük be reggelt – mesélte Varga Ilona, aki Gyõrújbarátról költözött az otthonba. – Mikor agyonfázva hazaértünk, csak úgy „szívtuk" magunkba a konyhai tûzhely melegét. Karácsonyeste kis csoportokban, énekkel jártuk körbe a falut. Egyetlen házat sem hagytunk ki, katolikus, evangélikus azon az estén egyforma volt. Mindenki nagyon örült: a házaknál a köszöntésnek, mi pedig azoknak az ajándékoknak, diónak, almának, amit az énekért kaptunk.

– Úgy nálunk sem múlhatott el az advent, hogy ne meneteltünk volna közösen a templomba – kapcsolódott lakótársához Tánczos Rozália, aki a Vas megyei Oszkón született. – Mindennap egy-egy lépéssel közelebb kerültünk a karácsonyhoz, amitõl a csikorgató hajnali fagyok ellenére is felmelegedett a lelkünk, de azért hazaérve örömmel szorongattuk az édesanyám sütötte krumplit is. Betöltött bennünket a várakozás boldogsága és jelképesen, a jó cselekedetek fejében egy-egy szalmaszálat tettünk a Jézuska jászolába. Ha rosszalkodtunk, édesanyánk megjegyezte: „Na, most meg botot tehettek kis Jézus alá." Így  szenteste a bölcsõben jó cselekedeteinkre fektettük a Megváltót.

Rozália néni elmesélte azt is, hogy szülõfalujában – a közösség régi rendje szerint – a betlehemmel a fiúk és a férfiak jártak, a lányok és az asszonyok kilenc nappal karácsony elõtt a „Szent Család"-dal vették sorba a házakat. Õ édesanyjával ment köszönteni. Minden ajtóban elénekelték az alkalmi éneket, majd a háziakkal együtt hosszú, órás imádsággal, a rózsafüzérrel folytatták. Ez a szokás szinte összekötötte a falut.

– A karácsonyfát nálunk együtt díszítette a család. Édesanyám diót válogatott hozzá, édesapám gyufaszálat szúrt bele, azt kötöttük fel a saját készítésû szaloncukrok és a néhány, ágakra aggatott cigányalma mellé. Szerény volt a kis fa, szerény a díszítés, de benne volt a szüleim szíve-lelke. Ettõl volt valami más, ettõl volt gazdagabb, mint a mai fényes-pompás füzérek, csillogó-villogó „pompázatok". Azt sem felejtem el soha, alig vártuk már az éjféli mise után, hogy anyánk elõvegye a kocsonyát.

– Öten voltunk testvérek, nagy szegénységben nõttünk fel – kezdte rövid emlékezését Horváth Béláné Annus néni. – Hátunkon a táskával elõször a misére, onnan az iskolába mentünk. A fa alá sem jutott semmi különös ajándék, csak egy pár szem alma, a cipõnkbe néhány csörgõ dió. Mégis boldogok voltunk és sugárzó arccal ültük körül a karácsonyfát. Ezért szoktam mondani, hogy a szeretet mindent pótolni tud.

„Jó itt lenni!"

Negyven évig bányászként szolgált Mátsay Laci bácsi. Õ a múlt helyett elõször arról beszélt, hogy a „Szent Anná"-ban miként telnek az ünnepek. Felesége halála – kilencévi egyedüllét – után költözött a gyõri otthonba. Miután határozottan megállapította, hogy „jó itt lenni", azért mégis a gyermekkori karácsonyokhoz kanyarodik az idõs férfi is. Felidézte azt az almát, ami sohasem hiányozhatott a karácsonyi asztalról, ami a család összetartozását, a szeretetet jelképezte.

Liszkai Sándorné Adél néni Mórichidáról került az otthonba. Ahogy mondta: még most is ott csengenek a fülében azok a karácsonyi énekek, amiket gyermekkorában hallott.
– Mikor kimentem az udvarra, mindenhonnan hallatszottak az egész falut betöltõ, az egyik háztól a másikig szálló dallamok. Akkor különösen szerettem a karácsonyt, ha esett a hó és fehérlett a táj. Ilyenkor még különösebb élményként éltük át a templomban felgyúló gyertyák fényét, és azt a várva várt pillanatot, mikor megszületett a csoda. Kívül nagyon hideg volt, de a lelkünkben mindent átmelegített a szeretet.
Adél néni utolsó szavait néhány perc csend követte. Aztán egyikük szelíden megjegyezte: „Ismerjük már egymás történeteit, de azért akad egy-egy olyan mondat, olyan emlék, ami után még mindig nehéz megszólalni."

Szolgáló lélek

Szeretettel nézett végig az emlékezõ idõseken a közben megérkezett Benkovich Ferenc atya, aki számos papi teendõje – plébánia, iskola – mellett a „Szent Anna" lakóit is szolgálja, pásztorolja. Az otthon lelke szerint egyik legizgalmasabb közös karácsonyuk az elsõ volt.
– Ugyan már elkészült az épület, de simítani-, igazítanivaló maradt elég. Így például a szenteste elõtti napon a padlást borítottuk le, mert egyik lakónk nagyon fázott a szobájában. Az elsõ közös misénk is maradandó emlék, azzal a hetven-egynéhány idõs emberrel, aki akkor már beköltözött. Az idei advent, karácsony varázsát az adja, hogy felújítottuk a hajnali misék hagyományát, a rorátékat, amelyrõl olyan nagy szeretettel beszélnek a lakók. Idén új harmóniummal és Hefter László mûvész úr jóvoltából szép, színes ablakokkal szeretnénk kedveskedni a kis Jézusnak... Nagy hálával tartozom a jó Istennek, hogy szerény eszköz lehettem intézményeink, köztük a Szent Anna Otthon létrejöttében. Ezt az ajándékot azzal tudjuk meghálálni Mennyei Atyánknak, hogy békéjét, szeretetét, örömét foghatóvá, megtapasztalhatóvá tesszük az ünnepeinken, de betöltjük vele a köznapokat is.

Az emlékezésekbõl Ferenc atya is kedvet kapott, és kis kitérõként felidézte saját gyermekkorának karácsonyait. Azt az idõt, amikor szigorú rend szerint készültek az ünnepre.
– Örökké bennem él, amikor a karácsonyfa körül együtt imádkoztunk. Az imádságot nagyapám, majd az õ halála után édesapám vezette. Az õ vezetésével terjesztettük kéréseinket a kis Jézus elé. Ahogy Adél is említette, jó volt kimenni az udvarra, hiszen minden irányból gyermekek énekét hallottuk, aztán meg a pásztor ostorcsattogtatását. Ilyenkor édesapámmal kimentünk elé és vittünk neki bort és némi pénzt. Aztán mikor az éjféli misére indultunk, útba ejtettük édesanyám testvéreit és beköszöntünk hozzájuk.

Az arany alkony záloga

Ferenc atya szerint, amíg ilyen emlékek élnek a szívekben, és amíg tartalmas együttlétekkel – például hajnali misével vagy délutáni közös almapucolással – telnek az idõs emberek napjai az otthonban, addig nincs szükség különös lelkigondozásra.
– Az anyaszentegyháznak sajátos, kétezer éve jól bevált módszerei vannak. Ilyen a tartalmas munkálkodás. Az ilyen egyszerûnek tûnõ alkalmakkor megnyílik a szív, megnyílnak az emlékek csatornái és egymást erõsítik a szavak. Ez sokkal közelebb hozza az embereket egymáshoz, mint valami tõlük idegen, rájuk erõltetett dolog. Miként a közös asztal a családot összehozza, a kápolnában az oltár teremt nagy családot.

A világban sokszor tapasztalhatunk törtetést, széttört és kihûlt szíveket, szeretetlenséget és elhidegülést. Ezzel szemben öröm tölt el, hogy léteznek a miénkhez hasonló szigetek. Ebbõl is megbizonyosodhatunk: érdemes áldozatot hozni, érdemes kilépni önmagunkból, mert ezek az áldozatok mindig meghozzák gyümölcsüket. Én a magam hivatásával boldog vagyok. A jó Isten megengedte, hogy közösségeket, nagy családot hozhattam létre. Nagyon sok jó ember él a Földön. Ezeket, csak ezeket a szíveket kell összegyûjteni, hogy összeadódjon a szeretet. Bízom abban, hogy az elmondott imáink így együtt hatékonyabban szállnak az ég felé...
– Szeretek az idõsek szemébe nézni. Boldogság sugárzik belõle. Úgy tûnik: a Szent Anna Otthonban a gyermekkori boldogság egy-egy pillanatát kapták vissza ezek az emberek. Az õ létük tanúságtétel, az élet ünnepét hirdetik. Tisztaságuk és békességük az aranyló alkony záloga, de nemcsak karácsonykor, hanem a hétköznapokon is.
szieszta