Messzirõl jöttek
Valószínûleg köztük sincs több bûnözõ hajlamú ember, mint a helyi populációban.
Az elmúlt egy-két hét a „menekültügy" jegyében telt a megyében (is), szinte nem volt olyan nap, hogy ne jött volna új hír a megyénkbe érkezõ, azon átutazó vagy ideiglenesen itt élõ idegenekrõl. Negatív reakciókból nem volt hiány, kezdve ott, hogy édesanyák panaszkodtak a gyermekeiket grimaszokkal ijesztgetõ, „rosszarcú" feketékrõl, addig, hogy felháborodott utasok morogtak, amiért nem lehetett elférni a gyõri pályaudvaron a vonatról leszállított menekültek miatt.
Nem vagyok a távoli kultúrák szakértõje, de valószínûleg köztük sincs több közveszélyes, bûnözõ hajlamú ember, mint a helyi populációban. Én személy szerint annyi suttyót látok nap mint nap a környezetemben, hogy nem azért aggódnék, hogy a modortalan bunkó, aki rákacsint a lányomra, fekete. Köztük is van jó ember, rossz ember – igen, nyilván bûnözõ hajlamú is –, ahogy mindenhol. Az egyetlen, ami számít, hogy valaki hajlandó-e elfogadni egy adott ország szabályait, törvényeit, vagy nem – bõrszínre és származásra való tekintet nélkül. Sajnos elõbbire sokan az itt született magyarok közül sem képesek.
A városban grasszáló vagy a hírekben szereplõ menekülteket nézve néha eszembe jut, kik lehetnek õk. És örülök, hogy soha nem kell megtudnom, milyen érzés kényszerûen, egyetlen sporttáskába csomagolva az életemet hátrahagyni a hazámat, a családomat. Az életemet félteni a vallásom vagy a faji hovatartozásom miatt, a gyermekemért rettegni, hogy tízévesen férjhez adják vagy áldozatul esik az évek óta tartó polgárháborúnak. Nyomorba süllyedt falvak földjein kaparni a megélhetésért, a leghalványabb remény nélkül, hogy egyszer majd jobb lesz.
Mert ilyenek is vannak a müncheni vonaton és a vámosszabadi menekülttáborban egyaránt. Az, hogy a világ sokszor nem tud mit kezdeni velük, nem az õ hibájuk.
jegyzet