Täna EKP keskkomitee 11. pleenumi teisel päeval esinesid veel 15 sõnavõtjat. Päeva jooksul oleme kuulajatele juba oma saadetes vahendanud pleenumi materjale. Alanud infosaates anname edasi ajaleht edasi toimetaja Mart Kadastiku esinemise. Kõigepealt ma tõmbaksin ühe anekdootliku võitu paralleeli sellele meeleolule, mis valitses pärast eilset väga tõsist pleenumi tööpäeva. Nimelt mulle meenutas see ühte sellist nalja, kus kaks naist, kes aastaid istusid üheskoos vanglas kahe inimese kambris lasti korraga vabadusse, kus nad vangla värava ees veel kaks tundi jutti lobisesid. Ma rõhutan, et mu paralleel käib ainult meeleolude kohta. Ka eile ei tulnud juttudele pleenum ümber kõigest sellest, mis siin toimus, mitte kuidagi lõppu ja kuhuga ei sattunud alati oli kõikjal üks ja seesama teema. Ja on vaieldamatu, et hinnang toimunule vähemalt nende inimeste suust, kellega ma kokku puutusin, oli üheselt kiitev. Ja nüüd asja juurde. Käesolev kesk pleenum on esimene, millest mul avanes võimalus osa võtta. Töötan edasi toimetajana kuuendat aastat. Kogu selle aja jooksul on mul olnud kolm silmast silma kohtumist EKP keskkomitee esimese sekretäriga. Kõik need kolm kohtumist on aset leidnud viimase kahe kuu jooksul. Lugu nüüd, tagantjärele tundub, oli see ilmselt meile isegi kasulik, et eelmine Eestimaa parteijuht hoidus kohaliku ajakirjanduse ga kontakte loomast. Miks ma seda räägin? Sellepärast et mõistaksite kui erakordne on tänane esinemine sellisel foorumil ühele linna ja rajoonilehe toimetajale. Ja ometi tahaksin ma loobuda oma südamelähedasest ajakirjandus teemast ning kasutada nappe minuteid veidi mastaapsemate asjade üle arutlemiseks. Kuulun nende hulka, kes astusid NLKP liikmeks 1980.-te aastate algul, see on siis ajal, mida me nüüd nimetame stagnatsiooni kõrgperioodiks. Minu eakaaslased, kommunistid said endale ühiskonna avangardi rolli vähimagi võitluseta. Me ei pidanud mitte kellelegi tõestama oma moraalset õigust olla ühiskonna juhtiv jõud. Me lihtsalt astusime sinna, kuhu vaja, istusime seal, kus vaja, maksime nii palju kui vaja ja küllap rohkemgi ega tõestanud mitte midagi. Võib-olla just seepärast on meile eriti vastuvõetamatud igasugused loosungid parteist kui legendaarsest väesalgast kogu ühiskonna mõistusest ja südametunnistusest ja nii edasi. Me ei ole säärast paatost millegagi ära teeninud. Me tunneme piinlikkust, kui meid tõstetakse ühiskonnas esile üksnes meie parteilise kuuluvuse tõttu. Küllap just neil põhjustel tajume meie eriti teravalt vajadust vähendada rahvast ja parteid. See on meie missioon, me ei taha olla niivõrd partei kui mingi omaette sekti esindajad rahva seas, kuivõrd rahvaesindajad parteis. Küsigem nüüd ausalt, kui suur on tegelikult EKP reaalne mõju keskmisele eestlasele, eestimaalastele kui suuri rahvahulk me suudame oma ideedega tõeliselt haarata. Ma leian, et oleme siin oma positsioone kõvasti üle hinnanud. Miks siis meiega ei ole liitutud? Sellepärast et ei ole olnud, millega või kellega liituda? Aastaid, kui üldse ei ole EKP suutnud pakkuda oma rahva enamusele vastuvõetavat ideestiku positiivset programmi. Ja seetõttu pole midagi imestada, et rahvast, nii parteilasi kui parteituid jäi ühendama üksnes negatiivne programm, kriitika eitus. Püüdkem seda endale tunnistada, et just Karl Vaino isik hakkas täitma psühholoogiliselt väga vajaliku ühiskonna integreerija rolli. Kellegi või millegi eitas, on ikka rahvast ühte sidunud. Ent juba tollal, tänavu kevadel kahtlesid ettenägelikumad inimesed mis saab sellest ühtsusest siis, kui negatiivne isik ära kaob ja kaduski. Mõneks ajaks suutis rahvas veel rahvast veel ühe lipu all hoida. 19. konverents, kuid ainult mõneks ajaks konkreetset programmi Eestimaa elu parandamiseks konverents ju ei andnud ja ei saanudki anda. Ikka veel ei olnud Eesti rahval mitte millelegi toetuda. Polnudki siis parata, et taas hakkas rahva loomulik püüdlus ühtsuse järele realiseeruma negativismi pinna. Pean silmas viimastel nädalatel puhkenud rünnakulaviini peaministri suunas. Just sellest psühholoogilisest foonist oli ilmselt tingitud see viimaste nädalate kriitika, mitte aga peaministri, mingitest konkreetsetest vigadest viimasel kahel nädalal. Ma ei usu, et ta viimasel kahel nädalal tegi rohkem vigu kui varem. Kasutan ka juhust, et, et seltsis otsessoni repliigile vastata. See ime on ohus. Artikkel ta ilmselt peab silmas Tartu grupitöö kollektiivide pöördumist, see ei olnud toimetusartikkel. Ilmus jah, kolmapäeval. Aga kahjuks ei olnud meil küll mingit informatsiooni sellest, mis toimub ministrite nõukogus. See informatsioon tuleb alati suure hilinemisega ja kahjuks on meie trükibaas selline, et me eelmisel päeval järgmist lehte kunagi ei tee. Me töötame alati kaks päeva ette. Kui ime annab meile uue trükibaasi, siis me saame hoopis teistmoodi lehte teha. Tegelikult ma ei tohiks üldse seda otsuse projekti nähagi. Ma ei ole keskkomitee liige, sest see on salajane, aga ma salaja lugesin naabri käest. Ja ja avastasin, et, et minu meelest ei ole ta päris päris kohane. Ja minu meelest oli mul väga naljakas kuulda, ma ei ole varem leenumitel osa võtnud, et otsuse redaktsioonikomisjon praktiliselt koosneb tervest keskkomiteest või vähemalt poolest. Kes vähegi psühholoogiat on õppinud, teab, et see on kõige elementaarsem manipuleerimise viis. Nii suur foorum ei ole otsuse vastuvõtmiseks pädev ega otsuse töötlemiseks. See on kõige lihtsam võimalus allutada aparaadi ennast. Tähendab otsustasid enda diktaadile. Kas mu see kartus on põhjendamatu, seda näitab otsuse projekti saatus. Tunnistagem, et mitmed radikaalsed ettepanekud Vaino Väljase ettekandes tekitasid teatud ärevust ja see on loomulik teatud elanike gruppides. Pole saladus, et see ärevuse joon läbib ka kommunistide ridu. Jutt on võimalikust rahvuslikust konfrontatsioonist, mida siis teha? Mina saan sellest asjast aru nii, et kui kommunistid ei saa ega tohi kuuluda näiteks ERSP-sse ja nad sinna ka ei kuulu siis teiselt poolt peaksid nad kommunistid kõrvale jääma ka interliikumisest niinimetatud interliikumisest. Peaks olema selge, et millised ka poleks rahvusäärmuse subjektiivsed taotlused. Objektiivselt nad teravdavad sisepoliitilist olukorda Eestis, kutsuvad esile vastaspoole ebaadekvaatseid. Reageeringuid. Poliitikas nimetatakse niisugust tegevust provokatsiooniks. Just seepärast peaksid vähemasti kommunistid tegema kõikvõimalikku selleks, et ühendada eri rahvused ühisesse rindesse ja seal diskuteerigemgi ühiselt vajaduse korral vene keeles. Muide Tartu rahvarinde kesktoimkond, kelle 15-st liikmes peaaegu kolmandik on vene keelt kõnelevad inimesed peab oma koosolekuid ka eesti keele riigikeele asjus vene keeles. Tähendab ollakse valmis suhtlema, ei ole siin mingeid tõrkeid, ei ole siin mingit umbusku ja minu meelest on see kõige ehtsam internatsionalism tegelikkuses. Samal ajal niinimetatud internatsionalistlikus liikumises on võimatu midagi selgeks teha eesti keeles. Tegelikult on viimane aeg lõpetada ühe liikmelise vastandamine teisele. Kui üldse midagi teraval keelel öelda, siis tuleks seda teha oma rahvuse omas keeles ja omakeelses ajakirjanduses, nagu ka rääkis kolleeg Sergei Tolakanov Soveskaja Estonias. See tähendab seda, et mitte niivõrd Eesti, kuivõrd venekeelne press kritiseerigu, migrante sissesõitnute kultuuritust, sovinistlikke väljaastumisi ja nii edasi. Samal ajal mitte vene vaid eestikeelne ajakirjandus peaks kriitiliselt analüüsima rahvussümboolika ja riigikeele küsimusi, kolklus, kui seda esineb ja nii edasi. Praegu käib eriarvamuste esitamise sildi all kõik risti vastupidi mistõttu rahvusvastuolud võivad aina süveneda vaid äärmusliku nõudlikkuse ja kriitilisusega enese ning omade suhtes äärmusliku pehmuse ja headusega teiste suhtes võib käituda patrioot 100 rahvaga maal. Venelaste kui suurima rahva kohta käib see eriti kirjutas hilja literaturn. Eestikeelsed ajalehed, püüdku edaspidi sellist mõistmist viia eestlaste sekka. Mis puutub käesolevasse pleenumisse, siis siin on minu arvates samm tasakaalukate rahvussuhete loomise suunas juba astutud. Ma ei ole siin kordagi või peaaegu kordagi juhtunud kuulma vene keeles sõna natsionalism ega eesti keeles sõna sovinism. Ja niiviisi peabki, sest heas armastuse luuletuses kunagi ei tarvitata sõna armastus, aitäh. Emotsionaalne oli Mikk Mikiveri ülesastumine pleenumil. Lugupeetud parteikaaslased, vennad ja õed, kommunistlikes ideaalides. Lubage mul pleenumi külalisel, vabandan küll veelkord, et pleenumi külalisena ma trügisin sõna võtma aga nad on nii isiklikud mõtted, et nende paberitega ei ole mitte midagi kellelgi teisel teha, aga vilistage mind maha, kui ma lähen pikale. Lubage mul pöörduda teie poole ja teie läbi kogu Eestimaa elanike, eelkõige aga kommunistide poole mõningate mõttekäikega kaasamõtlemiseks. Mis parata, nad on läbi tuntud varem, aga nad on eilse päeva äratatud. Peaksime endale selgeks tegema, et kõik see, millest me räägime seoses Eesti NSVga kõik see, mida me siin kavandame, ei ole ainult kitsalt meie probleem on osa kogu suure liitriigi probleemist, tema poliitikast, püsimisest, edenemisest, demokratiseerumisest ja nõnda edasi. On võimaliku inimväärse elukorralduse probleem nõukogude sotsialistlike vabariikide liidus kõigida 15 liiduvabariigi autonoomsete vabariikide, oblastite ja rahvusringkondadega. Me oleme asunud aktiivselt teoks tegema seda, millele keskus Moskva meid juba kaks aastat tagasi kutsus ja suunas aktiivsemalt ehk kui mujal. Aga julgen arvata, et see pole meie puudus, pigem voorus. Me ei tohi kaotada julgust tõkete ja takistustega kohtumisel. Me ei tohi paanikasse sattuda, kuid me, kui meid kohe kõiges ei mõisteta või ei taheta mõista. Partei peaks olema küll selliste inimeste koondis, kus mitte, et hirm oleks tundmatu asi vaid kus aatekaaslust tunnetades hirm võidetakse. Hirm meid kõiki hukka ajabki, ütleb suure kibedustundega ukrainlane Andrei Nahotka venelasele Pavel Blassovile, Maksim Gorki emas ja tõeprotsent selles on suur. Me tuleme ajast, kus vale kõrval oligi minu arvates teiseks ajastu põhiliseks tunnusjooneks hirm. Me ei saa teeselda, et alustame nullist. Et oleme esimesed inimesed seni tühjal maal, et oleme ühed sajaprotsendiliselt süüdi ning rikutud teised sajaprotsendiliselt puhtad. Kõik me välja arvatud vastsündinud tuleme vigaselt üles seatud riigi rüpest kõigi tagajärgedega. Mõnedel lihtsalt oli rohkem selgroogu, individuaalset tarkust ja tahtmist, mitte alistuda, mitte teha lõplikku inimlikust hukutavat kompromissi ajaga. Mõni julges isegi vastu häält tõsta, mõnedel seda kõike polnud. Viimased alistusid ajale kõigis ühiskonna kihtides juhtivtöötajatest reatöötajateni välja. Eile hakkas Edgar Savisaare esmamainimisel levima sõna enda puhastus hea sõnanagi veel parem mõistena, kui talle sisu anda. Ongi individuaalse ja kollektiivse enda puhastuse aeg meie ühiskonnas. Ning iga päevaga saab aina selgemaks, kes suudab ja tahab mõista ning kaasa aidata uue ühiskonna sünnile õigluse vaevarikkale, teekonnale, lõppeesmärgini, kõik inimese heaks jõudmise. Ehk ongi aeg jätta stalinismi kohutavad väärastused ajaloolaste ning õigusteaduskonna käsitleda ja koondada rahva tähelepanu sellele, kes on need, kes täna. Nii ilmselge te seadus ja õigus järgsete aktsiooni e vastu seisavad. Kui tolle hirmsa ajastu portree oleks ainult Josiserjonovitš Stalini portree oleks kõik väga lihtne. Ta on ammu surnud. Minu arvates on tolle ajastu portree kollektiivne portree, millest ühispilti pole tehtudki. Seetõttu pole kõigi tagaotsitavate kirjeldustki olemas. Taustakujud elavad edasi ning neid on pisimategi võimaluste taastumisel aina taas tekkimas. Kui me ei liigu toidulaua, vaesuse või rikkusega, ükskõik kui me ei liigu kindlalt inimlikkuse poole. Unustatud ideaalide poole. Taoline protsess tuleks meil kõigil ette võtta. Olen kord varem rääkinud, et hämmastav on see, kuidas mõned kõrgemad kõrgemal ametikohal olevad kommunistid ei, täpsem on öelda siiski partei liikmed, kommunist on mingi kindel sisemise kvaliteediga mõiste. Jah, partei liikmed oleks otsekui unustanud need ideaalid, mille nimel nad ise kunagi parteisse astusid ja nüüd oma ametikohal võitlevad samade ideaalide ja nende kandjate vastu. Uue ja harjumatu vastu eelkõige. Kuid sama kehtib ka paljude teiste partei liikmete kohta lihtliikmeteni välja. Puhastagem siis ennast. Vaadake ma aegade taha, millised olid need kuldsed põhimõtted parteiprogrammis ja põhikirjas, mille nimel ma sinna astusin. Või kas astusingi nende nimel võib-olla olude sunnil, et end päästa, kindlustada võib-olla karjäärihimust, privileegide taotlusest, võib-olla mõtlematusest võib-olla sunniti ja nõnda edasi ja nõnda edasi. Kui ideaalid ei meenu, astu välja, teist eed ei ole, sest muidu võib tõesti juhtuda, et partei saabki sisemiselt lõheneda rahvusliku tunnuste ja tont teab veel milliste väliste tunnuste järgi. Väga piinlik lugu, kui nii juhtuks, isegi komparteist väga kaugel seisnud suur humanist Anton Ansen Tammsaare on öelnud. Kas teile ei tundu, et kõigepealt oleme me inimesed ja alles seejärel rahvused. Ja meie maailma kõik kommunistlikud liikumised toetavad rahvaste enesemääramisõigusi võitlevad väikerahvaste vabaduse ja vaba arengu eest ja nõnda edasi. Me kõik asume, kui tõsiselt, see on, iseküsimus õigetele seisukohtadele, kui juttu tuleb Ameerika indiaanlastest või Alaska eeskimatest aga Nõukogude Liidu tsuktsidest tatarlastest eestlastest, mis siis juhtub meie kui kommunistide alus põhimõtetega? Minu jaoks on rumal jutt, et tõeliste kommunistide puhul saaks EKP-s nimetatud lõhenemine toimuda. Puhastab ennast piiratusest, mugavusest, egoismist, suurelisusest ja väiklusest, hirmudest ja aegade jooksul kujunenud väärarusaamadest. Tunnistagem endale ja teineteisele, et Eestimaal pole olemas sisulist rahvusküsimust. Pole kurikuulsat vene ja eesti rahvuste vastasseisu me kõik eestlased, venelased ja teised siin elavad rahvad, oleme ühe, mitte ühtki rahvast hinnanud või armastanud poliitilise või majanduspoliitilise tegevuse ohvrid. Kommunistlikest ideaalidest kaugel olnud klikitegevuse tagajärjel on tekkinud see situatsioon millest primitiivne mõistus leiab väljapääsu rahvastevahelise vaenu õhutamises. Jätame lobisemise ja asume vigu parandama. Eelkõige elu konstitutsiooni, see tähendab seadus ja õigusjärgseks muutma esindama ennast oma ettepanekutega Nõukogude Liidu kõrgemate võimuorganite ees taotlema seda, mida vajavad teisedki kogu selles suures riigis. Meisse puutuvad nii paika Tšernobõl uudismaagrimassid kasahhi, Mägi-Karabahhi ja vana vene kunsti ja kultuuriväärtuste hävimine paaniat ja juubeli. Kuid pangem kõigepealt kodu korda. Ise majandamine, eesti keel kui riigikeel, kodakondsus ja sellest tuleneb ühe päeva peremeeste sisserände piiramine teiste rahvaste kultuurikeskused Eestimaal ja nõnda edasi, nõnda edasi. Tehkem need üheskoos teoks ja meil hakkab kõigil parem. Tehkem teoks Eesti nõukogude sotsialistliku vabariigi elementaarne konstitutsiooniline staatus, vene keel jääb, ei kao kuhugi. Selles keeles suhtleme edasi niikuinii. Elus on toimunud juba mõndagi head puhastavad. Oleks äärmiselt kahetsusväärne, kui me nüüd äravoolutorud umbe ajaksime ja meid puhastanud pesuvees lämbusime. Seda ei ütle mina, vaid akadeemik Dmitri Lihatšov. Siin on, mille üle mõelda meil kõigil. Ja on, mida teha igal üksikul kommunistil kui ka kogu parteil siis ehk koidab tõesti päev, mil partei ja rahvas on üks. Tänan. Vaino Väljase ettekande põhjal võtsid sõna kokku kahel päeval 41 inimest. Et redaktsioonikomisjon sai otsuse projekti kohta rohkesti olulisi märkusi ja täiendusi, siis peeti vajalikuks võtta vastu lühike kolmepunktiline otsus, mille alusel töötatakse välja lõplik konkreetne dokument järgmiseks EKP keskkomitee pleenumiks, mis toimub selle aasta novembris. Preenum vabastas Nikolai Johansoni EKP keskkomitee büroo liikme kohustustest ja Heino Velti EKP keskkomitee büroo liikmekandidaadi kohustustest. Büroo liikmeteks valiti Gustav Tõnspoeg, Boris Tamm, büroo liikme kandidaatideks Enn Põldroos ja Peeter Kibe, kes on Paide rajooni Estonia kolhoosi peasootehnik.
Mart Kadastiku ja Mikk Mikiveri sõnavõtt EKP Keskkomitee XI pleenumil 10. septembril 1988. a. Saatesõnad Gunnar Paal.
Below is an instruction that describes a task, paired with an input that provides further context. Write a response that appropriately completes the request.

### Instruction:
Tee antud uudisesaate transkriptsioonile sisukokkuvõte.

### Input:
Täna EKP keskkomitee 11. pleenumi teisel päeval esinesid veel 15 sõnavõtjat. Päeva jooksul oleme kuulajatele juba oma saadetes vahendanud pleenumi materjale. Alanud infosaates anname edasi ajaleht edasi toimetaja Mart Kadastiku esinemise. Kõigepealt ma tõmbaksin ühe anekdootliku võitu paralleeli sellele meeleolule, mis valitses pärast eilset väga tõsist pleenumi tööpäeva. Nimelt mulle meenutas see ühte sellist nalja, kus kaks naist, kes aastaid istusid üheskoos vanglas kahe inimese kambris lasti korraga vabadusse, kus nad vangla värava ees veel kaks tundi jutti lobisesid. Ma rõhutan, et mu paralleel käib ainult meeleolude kohta. Ka eile ei tulnud juttudele pleenum ümber kõigest sellest, mis siin toimus, mitte kuidagi lõppu ja kuhuga ei sattunud alati oli kõikjal üks ja seesama teema. Ja on vaieldamatu, et hinnang toimunule vähemalt nende inimeste suust, kellega ma kokku puutusin, oli üheselt kiitev. Ja nüüd asja juurde. Käesolev kesk pleenum on esimene, millest mul avanes võimalus osa võtta. Töötan edasi toimetajana kuuendat aastat. Kogu selle aja jooksul on mul olnud kolm silmast silma kohtumist EKP keskkomitee esimese sekretäriga. Kõik need kolm kohtumist on aset leidnud viimase kahe kuu jooksul. Lugu nüüd, tagantjärele tundub, oli see ilmselt meile isegi kasulik, et eelmine Eestimaa parteijuht hoidus kohaliku ajakirjanduse ga kontakte loomast. Miks ma seda räägin? Sellepärast et mõistaksite kui erakordne on tänane esinemine sellisel foorumil ühele linna ja rajoonilehe toimetajale. Ja ometi tahaksin ma loobuda oma südamelähedasest ajakirjandus teemast ning kasutada nappe minuteid veidi mastaapsemate asjade üle arutlemiseks. Kuulun nende hulka, kes astusid NLKP liikmeks 1980.-te aastate algul, see on siis ajal, mida me nüüd nimetame stagnatsiooni kõrgperioodiks. Minu eakaaslased, kommunistid said endale ühiskonna avangardi rolli vähimagi võitluseta. Me ei pidanud mitte kellelegi tõestama oma moraalset õigust olla ühiskonna juhtiv jõud. Me lihtsalt astusime sinna, kuhu vaja, istusime seal, kus vaja, maksime nii palju kui vaja ja küllap rohkemgi ega tõestanud mitte midagi. Võib-olla just seepärast on meile eriti vastuvõetamatud igasugused loosungid parteist kui legendaarsest väesalgast kogu ühiskonna mõistusest ja südametunnistusest ja nii edasi. Me ei ole säärast paatost millegagi ära teeninud. Me tunneme piinlikkust, kui meid tõstetakse ühiskonnas esile üksnes meie parteilise kuuluvuse tõttu. Küllap just neil põhjustel tajume meie eriti teravalt vajadust vähendada rahvast ja parteid. See on meie missioon, me ei taha olla niivõrd partei kui mingi omaette sekti esindajad rahva seas, kuivõrd rahvaesindajad parteis. Küsigem nüüd ausalt, kui suur on tegelikult EKP reaalne mõju keskmisele eestlasele, eestimaalastele kui suuri rahvahulk me suudame oma ideedega tõeliselt haarata. Ma leian, et oleme siin oma positsioone kõvasti üle hinnanud. Miks siis meiega ei ole liitutud? Sellepärast et ei ole olnud, millega või kellega liituda? Aastaid, kui üldse ei ole EKP suutnud pakkuda oma rahva enamusele vastuvõetavat ideestiku positiivset programmi. Ja seetõttu pole midagi imestada, et rahvast, nii parteilasi kui parteituid jäi ühendama üksnes negatiivne programm, kriitika eitus. Püüdkem seda endale tunnistada, et just Karl Vaino isik hakkas täitma psühholoogiliselt väga vajaliku ühiskonna integreerija rolli. Kellegi või millegi eitas, on ikka rahvast ühte sidunud. Ent juba tollal, tänavu kevadel kahtlesid ettenägelikumad inimesed mis saab sellest ühtsusest siis, kui negatiivne isik ära kaob ja kaduski. Mõneks ajaks suutis rahvas veel rahvast veel ühe lipu all hoida. 19. konverents, kuid ainult mõneks ajaks konkreetset programmi Eestimaa elu parandamiseks konverents ju ei andnud ja ei saanudki anda. Ikka veel ei olnud Eesti rahval mitte millelegi toetuda. Polnudki siis parata, et taas hakkas rahva loomulik püüdlus ühtsuse järele realiseeruma negativismi pinna. Pean silmas viimastel nädalatel puhkenud rünnakulaviini peaministri suunas. Just sellest psühholoogilisest foonist oli ilmselt tingitud see viimaste nädalate kriitika, mitte aga peaministri, mingitest konkreetsetest vigadest viimasel kahel nädalal. Ma ei usu, et ta viimasel kahel nädalal tegi rohkem vigu kui varem. Kasutan ka juhust, et, et seltsis otsessoni repliigile vastata. See ime on ohus. Artikkel ta ilmselt peab silmas Tartu grupitöö kollektiivide pöördumist, see ei olnud toimetusartikkel. Ilmus jah, kolmapäeval. Aga kahjuks ei olnud meil küll mingit informatsiooni sellest, mis toimub ministrite nõukogus. See informatsioon tuleb alati suure hilinemisega ja kahjuks on meie trükibaas selline, et me eelmisel päeval järgmist lehte kunagi ei tee. Me töötame alati kaks päeva ette. Kui ime annab meile uue trükibaasi, siis me saame hoopis teistmoodi lehte teha. Tegelikult ma ei tohiks üldse seda otsuse projekti nähagi. Ma ei ole keskkomitee liige, sest see on salajane, aga ma salaja lugesin naabri käest. Ja ja avastasin, et, et minu meelest ei ole ta päris päris kohane. Ja minu meelest oli mul väga naljakas kuulda, ma ei ole varem leenumitel osa võtnud, et otsuse redaktsioonikomisjon praktiliselt koosneb tervest keskkomiteest või vähemalt poolest. Kes vähegi psühholoogiat on õppinud, teab, et see on kõige elementaarsem manipuleerimise viis. Nii suur foorum ei ole otsuse vastuvõtmiseks pädev ega otsuse töötlemiseks. See on kõige lihtsam võimalus allutada aparaadi ennast. Tähendab otsustasid enda diktaadile. Kas mu see kartus on põhjendamatu, seda näitab otsuse projekti saatus. Tunnistagem, et mitmed radikaalsed ettepanekud Vaino Väljase ettekandes tekitasid teatud ärevust ja see on loomulik teatud elanike gruppides. Pole saladus, et see ärevuse joon läbib ka kommunistide ridu. Jutt on võimalikust rahvuslikust konfrontatsioonist, mida siis teha? Mina saan sellest asjast aru nii, et kui kommunistid ei saa ega tohi kuuluda näiteks ERSP-sse ja nad sinna ka ei kuulu siis teiselt poolt peaksid nad kommunistid kõrvale jääma ka interliikumisest niinimetatud interliikumisest. Peaks olema selge, et millised ka poleks rahvusäärmuse subjektiivsed taotlused. Objektiivselt nad teravdavad sisepoliitilist olukorda Eestis, kutsuvad esile vastaspoole ebaadekvaatseid. Reageeringuid. Poliitikas nimetatakse niisugust tegevust provokatsiooniks. Just seepärast peaksid vähemasti kommunistid tegema kõikvõimalikku selleks, et ühendada eri rahvused ühisesse rindesse ja seal diskuteerigemgi ühiselt vajaduse korral vene keeles. Muide Tartu rahvarinde kesktoimkond, kelle 15-st liikmes peaaegu kolmandik on vene keelt kõnelevad inimesed peab oma koosolekuid ka eesti keele riigikeele asjus vene keeles. Tähendab ollakse valmis suhtlema, ei ole siin mingeid tõrkeid, ei ole siin mingit umbusku ja minu meelest on see kõige ehtsam internatsionalism tegelikkuses. Samal ajal niinimetatud internatsionalistlikus liikumises on võimatu midagi selgeks teha eesti keeles. Tegelikult on viimane aeg lõpetada ühe liikmelise vastandamine teisele. Kui üldse midagi teraval keelel öelda, siis tuleks seda teha oma rahvuse omas keeles ja omakeelses ajakirjanduses, nagu ka rääkis kolleeg Sergei Tolakanov Soveskaja Estonias. See tähendab seda, et mitte niivõrd Eesti, kuivõrd venekeelne press kritiseerigu, migrante sissesõitnute kultuuritust, sovinistlikke väljaastumisi ja nii edasi. Samal ajal mitte vene vaid eestikeelne ajakirjandus peaks kriitiliselt analüüsima rahvussümboolika ja riigikeele küsimusi, kolklus, kui seda esineb ja nii edasi. Praegu käib eriarvamuste esitamise sildi all kõik risti vastupidi mistõttu rahvusvastuolud võivad aina süveneda vaid äärmusliku nõudlikkuse ja kriitilisusega enese ning omade suhtes äärmusliku pehmuse ja headusega teiste suhtes võib käituda patrioot 100 rahvaga maal. Venelaste kui suurima rahva kohta käib see eriti kirjutas hilja literaturn. Eestikeelsed ajalehed, püüdku edaspidi sellist mõistmist viia eestlaste sekka. Mis puutub käesolevasse pleenumisse, siis siin on minu arvates samm tasakaalukate rahvussuhete loomise suunas juba astutud. Ma ei ole siin kordagi või peaaegu kordagi juhtunud kuulma vene keeles sõna natsionalism ega eesti keeles sõna sovinism. Ja niiviisi peabki, sest heas armastuse luuletuses kunagi ei tarvitata sõna armastus, aitäh. Emotsionaalne oli Mikk Mikiveri ülesastumine pleenumil. Lugupeetud parteikaaslased, vennad ja õed, kommunistlikes ideaalides. Lubage mul pleenumi külalisel, vabandan küll veelkord, et pleenumi külalisena ma trügisin sõna võtma aga nad on nii isiklikud mõtted, et nende paberitega ei ole mitte midagi kellelgi teisel teha, aga vilistage mind maha, kui ma lähen pikale. Lubage mul pöörduda teie poole ja teie läbi kogu Eestimaa elanike, eelkõige aga kommunistide poole mõningate mõttekäikega kaasamõtlemiseks. Mis parata, nad on läbi tuntud varem, aga nad on eilse päeva äratatud. Peaksime endale selgeks tegema, et kõik see, millest me räägime seoses Eesti NSVga kõik see, mida me siin kavandame, ei ole ainult kitsalt meie probleem on osa kogu suure liitriigi probleemist, tema poliitikast, püsimisest, edenemisest, demokratiseerumisest ja nõnda edasi. On võimaliku inimväärse elukorralduse probleem nõukogude sotsialistlike vabariikide liidus kõigida 15 liiduvabariigi autonoomsete vabariikide, oblastite ja rahvusringkondadega. Me oleme asunud aktiivselt teoks tegema seda, millele keskus Moskva meid juba kaks aastat tagasi kutsus ja suunas aktiivsemalt ehk kui mujal. Aga julgen arvata, et see pole meie puudus, pigem voorus. Me ei tohi kaotada julgust tõkete ja takistustega kohtumisel. Me ei tohi paanikasse sattuda, kuid me, kui meid kohe kõiges ei mõisteta või ei taheta mõista. Partei peaks olema küll selliste inimeste koondis, kus mitte, et hirm oleks tundmatu asi vaid kus aatekaaslust tunnetades hirm võidetakse. Hirm meid kõiki hukka ajabki, ütleb suure kibedustundega ukrainlane Andrei Nahotka venelasele Pavel Blassovile, Maksim Gorki emas ja tõeprotsent selles on suur. Me tuleme ajast, kus vale kõrval oligi minu arvates teiseks ajastu põhiliseks tunnusjooneks hirm. Me ei saa teeselda, et alustame nullist. Et oleme esimesed inimesed seni tühjal maal, et oleme ühed sajaprotsendiliselt süüdi ning rikutud teised sajaprotsendiliselt puhtad. Kõik me välja arvatud vastsündinud tuleme vigaselt üles seatud riigi rüpest kõigi tagajärgedega. Mõnedel lihtsalt oli rohkem selgroogu, individuaalset tarkust ja tahtmist, mitte alistuda, mitte teha lõplikku inimlikust hukutavat kompromissi ajaga. Mõni julges isegi vastu häält tõsta, mõnedel seda kõike polnud. Viimased alistusid ajale kõigis ühiskonna kihtides juhtivtöötajatest reatöötajateni välja. Eile hakkas Edgar Savisaare esmamainimisel levima sõna enda puhastus hea sõnanagi veel parem mõistena, kui talle sisu anda. Ongi individuaalse ja kollektiivse enda puhastuse aeg meie ühiskonnas. Ning iga päevaga saab aina selgemaks, kes suudab ja tahab mõista ning kaasa aidata uue ühiskonna sünnile õigluse vaevarikkale, teekonnale, lõppeesmärgini, kõik inimese heaks jõudmise. Ehk ongi aeg jätta stalinismi kohutavad väärastused ajaloolaste ning õigusteaduskonna käsitleda ja koondada rahva tähelepanu sellele, kes on need, kes täna. Nii ilmselge te seadus ja õigus järgsete aktsiooni e vastu seisavad. Kui tolle hirmsa ajastu portree oleks ainult Josiserjonovitš Stalini portree oleks kõik väga lihtne. Ta on ammu surnud. Minu arvates on tolle ajastu portree kollektiivne portree, millest ühispilti pole tehtudki. Seetõttu pole kõigi tagaotsitavate kirjeldustki olemas. Taustakujud elavad edasi ning neid on pisimategi võimaluste taastumisel aina taas tekkimas. Kui me ei liigu toidulaua, vaesuse või rikkusega, ükskõik kui me ei liigu kindlalt inimlikkuse poole. Unustatud ideaalide poole. Taoline protsess tuleks meil kõigil ette võtta. Olen kord varem rääkinud, et hämmastav on see, kuidas mõned kõrgemad kõrgemal ametikohal olevad kommunistid ei, täpsem on öelda siiski partei liikmed, kommunist on mingi kindel sisemise kvaliteediga mõiste. Jah, partei liikmed oleks otsekui unustanud need ideaalid, mille nimel nad ise kunagi parteisse astusid ja nüüd oma ametikohal võitlevad samade ideaalide ja nende kandjate vastu. Uue ja harjumatu vastu eelkõige. Kuid sama kehtib ka paljude teiste partei liikmete kohta lihtliikmeteni välja. Puhastagem siis ennast. Vaadake ma aegade taha, millised olid need kuldsed põhimõtted parteiprogrammis ja põhikirjas, mille nimel ma sinna astusin. Või kas astusingi nende nimel võib-olla olude sunnil, et end päästa, kindlustada võib-olla karjäärihimust, privileegide taotlusest, võib-olla mõtlematusest võib-olla sunniti ja nõnda edasi ja nõnda edasi. Kui ideaalid ei meenu, astu välja, teist eed ei ole, sest muidu võib tõesti juhtuda, et partei saabki sisemiselt lõheneda rahvusliku tunnuste ja tont teab veel milliste väliste tunnuste järgi. Väga piinlik lugu, kui nii juhtuks, isegi komparteist väga kaugel seisnud suur humanist Anton Ansen Tammsaare on öelnud. Kas teile ei tundu, et kõigepealt oleme me inimesed ja alles seejärel rahvused. Ja meie maailma kõik kommunistlikud liikumised toetavad rahvaste enesemääramisõigusi võitlevad väikerahvaste vabaduse ja vaba arengu eest ja nõnda edasi. Me kõik asume, kui tõsiselt, see on, iseküsimus õigetele seisukohtadele, kui juttu tuleb Ameerika indiaanlastest või Alaska eeskimatest aga Nõukogude Liidu tsuktsidest tatarlastest eestlastest, mis siis juhtub meie kui kommunistide alus põhimõtetega? Minu jaoks on rumal jutt, et tõeliste kommunistide puhul saaks EKP-s nimetatud lõhenemine toimuda. Puhastab ennast piiratusest, mugavusest, egoismist, suurelisusest ja väiklusest, hirmudest ja aegade jooksul kujunenud väärarusaamadest. Tunnistagem endale ja teineteisele, et Eestimaal pole olemas sisulist rahvusküsimust. Pole kurikuulsat vene ja eesti rahvuste vastasseisu me kõik eestlased, venelased ja teised siin elavad rahvad, oleme ühe, mitte ühtki rahvast hinnanud või armastanud poliitilise või majanduspoliitilise tegevuse ohvrid. Kommunistlikest ideaalidest kaugel olnud klikitegevuse tagajärjel on tekkinud see situatsioon millest primitiivne mõistus leiab väljapääsu rahvastevahelise vaenu õhutamises. Jätame lobisemise ja asume vigu parandama. Eelkõige elu konstitutsiooni, see tähendab seadus ja õigusjärgseks muutma esindama ennast oma ettepanekutega Nõukogude Liidu kõrgemate võimuorganite ees taotlema seda, mida vajavad teisedki kogu selles suures riigis. Meisse puutuvad nii paika Tšernobõl uudismaagrimassid kasahhi, Mägi-Karabahhi ja vana vene kunsti ja kultuuriväärtuste hävimine paaniat ja juubeli. Kuid pangem kõigepealt kodu korda. Ise majandamine, eesti keel kui riigikeel, kodakondsus ja sellest tuleneb ühe päeva peremeeste sisserände piiramine teiste rahvaste kultuurikeskused Eestimaal ja nõnda edasi, nõnda edasi. Tehkem need üheskoos teoks ja meil hakkab kõigil parem. Tehkem teoks Eesti nõukogude sotsialistliku vabariigi elementaarne konstitutsiooniline staatus, vene keel jääb, ei kao kuhugi. Selles keeles suhtleme edasi niikuinii. Elus on toimunud juba mõndagi head puhastavad. Oleks äärmiselt kahetsusväärne, kui me nüüd äravoolutorud umbe ajaksime ja meid puhastanud pesuvees lämbusime. Seda ei ütle mina, vaid akadeemik Dmitri Lihatšov. Siin on, mille üle mõelda meil kõigil. Ja on, mida teha igal üksikul kommunistil kui ka kogu parteil siis ehk koidab tõesti päev, mil partei ja rahvas on üks. Tänan. Vaino Väljase ettekande põhjal võtsid sõna kokku kahel päeval 41 inimest. Et redaktsioonikomisjon sai otsuse projekti kohta rohkesti olulisi märkusi ja täiendusi, siis peeti vajalikuks võtta vastu lühike kolmepunktiline otsus, mille alusel töötatakse välja lõplik konkreetne dokument järgmiseks EKP keskkomitee pleenumiks, mis toimub selle aasta novembris. Preenum vabastas Nikolai Johansoni EKP keskkomitee büroo liikme kohustustest ja Heino Velti EKP keskkomitee büroo liikmekandidaadi kohustustest. Büroo liikmeteks valiti Gustav Tõnspoeg, Boris Tamm, büroo liikme kandidaatideks Enn Põldroos ja Peeter Kibe, kes on Paide rajooni Estonia kolhoosi peasootehnik.

### Response:
Mart Kadastiku ja Mikk Mikiveri sõnavõtt EKP Keskkomitee XI pleenumil 10. septembril 1988. a. Saatesõnad Gunnar Paal.