Він відкриває один із найважчих періодів у житті й творчості Шевченка — час арешту й заслання (1847−57 років). Чекаючи в тюрмі вироку, поет боліє не за себе та свою долю, його хвилює доля «окраденої» й виснаженої російським пануванням України. У своїх творах Шевченко з великою виразністю показує свою любов до України, зокрема у поезіях «Мені однаково», «В неволі тяжко», «Садок вишневий коло хати» та «Чи ми ще зійдемося знову», що закінчується словами: