У шістнадцятому столітті, під час протестантської реформації, деякі органи влади почали використовувати термін дейтероканонічний, щоб позначати цю традиційну міжвідомчу колекцію як книги «другого канону». Ці книги часто розглядаються як «міжзаконні», оскільки їх читання допомагає пояснити богословські та культурні переходи, що відбулися між Старим та Новим Завітом. Їх також іноді називають "міжвідомчими" релігійними групами, які не визнають елліністичний юдаїзм як приналежність ні до «єврейських», ні до «християнських» заповітів.