У 451 р. Халкідонський собор, у каноні спірної дійсности, підняв Константинопольський престол до положення "другого за видатністю та владою для єпископа Риму". З с. Від 350 до с. 500, єпископи, або папи Римські, постійно збільшували свою владу завдяки постійному втручанню на підтримку православних лідерів у богословських суперечках, що заохочувало звернення до них. Імператор Юстиніан, який у підконтрольних йому областях остаточно встановив форму цезаропапізму, при якій "він мав право та обов'язок регулювати своїми законами найдрібніші деталі богослужіння та дисципліни, а також диктувати теологічні думки, Церква ", відновила імператорську владу над Римом та іншими частинами Заходу, започаткувавши період, названий Візантійським папством (537–752), під час якого єпископи Риму або папи вимагали схвалення від імператора в Константинополі або від його представника в Равенні для освячення, і більшість з них були вибрані імператором серед його грекомовних підданих, що призвело до «плавки» західних та східних християнських традицій у мистецтві, а також у літургії.