У кращому разі робота місцевих лідерів призводила до того, що в окремих районах відбувалося активне духовне оновлення, але загалом люди у лютеранських районах продовжували дедалі більше віддалятися від церковного життя. Крім того, рухи відродження поділялися за філософськими традиціями. Репристинська школа та старі лютерани схилялися до кантіанства, тоді як Ерлангенська школа просувала консервативну гегельянську перспективу. До 1969 року Манфрід Кобер скаржився, що "невіра лютує" навіть у німецьких лютеранських парафіях.