Серед тих, хто підтримував монарха, не було єдності в оцінці ступеня залежності галліканської церкви від держави. Внаслідок цього станова програма духовенства в Реформації не могла бути єдиною, і тому духовенство не мало самостійного напряму в реформаційному русі. Папська орієнтація частини єпископату була близька сепаратистської опозиції феодальної аристократії, тоді як реформаційні ідеї частини нижчого духовенства поєднували її з антифеодальними рухами міських низів, а також з частиною кальвіністськи налаштованої буржуазії.