Інший ефект цього полягав у тому, що як фіктивна особа, монастир не міг вважатися винним у деліктах через відсутність душі, що допомагало захистити організацію від позадоговірних зобов'язань щодо оточуючих спільнот. Це зумовило переміщення такої відповідальності на людей, що діяли всередині організації, що сама при цьому лишалася захищеною, тому що люди вважалися створіннями з душею, а відтак вважалися здатними нести відповідальність за порушення та могли бути відлучені від церкви.