На підставі матеріалів справи відбувалася так звана «фіксація» власника, на якого виходили рейдери з пропозицією. Зазвичай варіантів було небагато: йому пропонувалося платити регулярну «данину» в розмірі 30-50 % від прибутку компанії — або поступитися право власності. При цьому або частина компанії виводилася в офшор, або зміни у складі власників просто не реєстрували — тобто де-юре склад власників залишався колишній, але де-факто існував протокол засідання, згідно з яким одні власники йшли, а інші заходили.