Потім послідували Азійський Реєстраційний Акт (1906), який вимагав від всіх індійців зареєструватися і пред'являти пропуски, Південно-Африканський Акт (1910), що надавав виборчі права білим, надаючи їм повний політичний контроль над усіма іншими расовими групами і позбавляв права чорношкірим сидіти у парламенті, Акт про осілість (Native Land Act)(1913), які забороняв усіх чорношкірим, за винятком тих, що в Капській провінції, купувати землі за межами резервацій, ,. Білль поселенців у міських територіях (1918), що визначав для чорношкірих певні місця для проживання («локації»), Міський Акт (1923), який встановлював сеґрегацію за місцем проживання і забезпечив дешевою робочою силою промисловість під керівництвом білих, Акт про колір в барах (1926), що запобігання будь-якому чорному мати кваліфіковану професію, Акт про місцеве самоврядування (1927), що зробив Британську корону, а не вождів, вищою главою у всіх африканських справах, Акт батьківщини і довіри (1936), який доповнював Акт про осілість і землю (1913), і в тому ж році Акт про представництво корінних жителів, який вилучав попередніх чорних виборців з списку виборців у Капській провінції.. Одні з перших складових узаконення сеґрегації були ухвалені урядом Яна Смутса, який очолював Об'єднану партію. Це був Біль про азійське землекористування (1946), який забороняв будь-який подальший продаж землі індійцям.