Усе це визначало майбутню діяльність радянських істориків — їх ідеологію, тематику й навіть фразеологію на довгі роки наперед. Формувався архетип громадськості за принципом «нічого не знаю, нічого не бачу, нічого не чую», що мав стати праобразом майбутнього радянського суспільства, яке, як мінімум, повинно бути ідеальним виразником і захисником інтересів правлячої комуністичної еліти.