У 1059 р., під його впливом, папа Миколай II видав декрет «In Nomine Domini» (з ), за яким правом обирати римського єпископа наділялися лише кардинали-єпископи (за апостольською конституцією 1179 р. «Licet de vitanda discordia» папи Олександра III — всі кардинали), а за імператором і народом (фактично римською знаттю) залишалося лише право формального схвалення (аккламації). У 1245 Інокентій IV зробив їх вищими за єпископів і дав червоного капелюха (galero). Перші кардинали, що не належали фактично до римського кліру, з'явилися з 1162 року, коли папа Олександр ІІІ дозволив Конраду Віттельсбаху, архієпископу Майнцському, повернутися до своєї єпархії.