Відповідно до цього ставала не тільки непотрібною, а й просто шкідливою, вся коштовна організація церкви з її Папою, кардиналами, єпископами, монастирями й церковним землеволодінням. У тих державах, де була утворена сильна королівська влада, що йшла назустріч національній буржуазії (наприклад, в Англії чи Франції), католицька церква особливими декретами була обмежена у своїх претензіях і цим на деякий час врятована від загибелі. У Німеччині, наприклад, де центральна влада була примарною і Римська курія отримала можливість господарювати, як у своїй вотчині, католицька церква з її нескінченними поборами і здирництвом викликала загальну ненависть, сум, лють, таке інше, а непристойна поведінка первосвященників багаторазово посилювала вище згадані емоції, адже їхні настанови для простих людей, пов'язані з невибагливістю та утриманням від розкоші, йшли в розріз з їхнім власним життям. Не останню роль відіграла також торгівля індульгенціями, безсоромний продаж яких викликав обурення щирих вірян.