Якщо Жуль Верн використовував форму фантастико-пригодницького роману для створення пізнавального тексту, якщо Герберт Уеллс використовував фантастичні посилання для художнього дослідження нових соціальних і філософських концепцій, то Барроуз головною своєю метою вважав розвагу читача. У його книгах не було повчальності — але не було і дріб'язкового бажання підлаштуватися під смаки публіки. Він вдало «потрапив» у ту саму манеру, якої очікувала від журналів їхня аудиторія.