Упродовж першого тисячоліття історії християнства культ мучеників, подвижників регулювався правилами помісних церков. Була поширена практика єпископських канонізацій, що зазвичай розпочиналися з перенесення мощей, реліквій (з VIII ст. перенесення відбувалося лише за згоди імператора чи єпископа), стосувалися окремої дієцезії, єпархії, помісної церкви. Розрізнення процедур беатифікації та канонізації не існувало, терміни «блаженний» і «святий» вживалися як синоніми.