Якщо смерть Пірра й Річарда їхні піддані — крім членів панівної верхівки — не помітили, то передчасну смерть Карла оплакувала вся країна. Парадоксально, але державець, що скінчив страшною катастрофою для себе і для країни, був відомий останньому селянинові, та його не забувають досі. Сталося це, напевне, через те, що тоді як армії і його сучасників, і його «предтеч» були здебільшого арміями професійних найманців, війська Карла XII були національними. Ті, що пережили війну й повернулися до своїх домівок, розповідали своїм дітям і онукам про повне пригод і звитяг життя їхнього нещасного, але від того ще більше шанованого короля, і так створили справжнього національного героя.