У своїй окремій думці щодо справи Абрамса Голмс спирався не лише на рішення прийняте по справі Шенка — у якійсь мірі, а й на стратегію дій, запропоновану Чефі. Хоча Голмс очевидно вірив, що він слідує своєму власному прецеденту, пізніше коментатори звинуватили Голмса у непослідовності, навіть у бажанні здобути прихильність своїх молодих шанувальників. У справі Абрамса, думка більшості спиралася на формулювання застосоване по справі Шенка «явна і пряма загроза», стверджуючи, що листівки показали необхідні наміри, і не зважали на те, що ця акція навряд чи мала якийсь ефект. У більш пізніх думках, Верховний суд відійшов від цієї лінії обґрунтування, проголосивши принцип, згідно з яким законодавчі органи могли належним чином заявити, що деякі форми висловлювань створюють явну і безпосередню небезпеку, незалежно від обставин, в яких вони були зроблені.