По зайнятті кафедри єпископа Переяславського продовжував свої колишні зв'язки з деякими православними монастирями і церквами польської — Правобережної України, продовжуючи іменуватися «єпископом Луцьким і Острозьким і належане в короні польській» місць. Остання обставина зіграла роль прецеденту, на підставі якого наступники Кирила по Переяславській кафедрі підтримували зносини з Православним населенням Задніпровської України і «мали піклування про його церковні потреби …».