У 1900 в Україні було більше 100 СГТ, у 1905–513, у 1915 — 1 020 (у Російській імперії — 4 700); більшість з них мали місцевий характер. Майже всі ці СГТ (дехто з українських авторів, наприклад, С. Бородаєвський, називають їх спілками) мали характер сільськогосподарських кооперативів. Здебільшого вони виникали з ініціативи діячів української кооперації і земств. На відміну від СГТ попереднього типу, вони обслуговували головні потреби сільської маси.