До звуків сильної сонорності відносять голосні та в окремих мовах сонанти, як-от у чеській мові [krk] (шия), [prst] (палець), у сербській — [брв] (дошка), [брз] (швидкий), [скрб] (піклування). Звуки слабкої сонорності є нескладотворчими, до них належать приголосні. Проте й деякі голосні можуть перетворюватись у нескладотворчі, зокрема, під час втрати напруги видиху в певних фонетичних умовах. Теорію сонорності вдосконалював Р. Аванесов на матеріалі російської мови; її поділяє багато українських мовознавців.