Ми ж, коли канем туди, Звідки Еней не вернувсь, де Анк, де Тулл можновладний, — Порохом, тінню стаєм… Природа оновлюється, зимову «смерть» замінює весняне «воскресіння», але люди, померши, уже не відроджуються, стають «порохом, тінню». Далі поет висловлює думку, близьку до кредо епікурейців — «лови днину», «зривай день», «càrme diém»: «Рік, і година, та й мить, останок милої днини, / Радять: безсмертя не жди. / Хтозна, чи зводять боги до годин, що поминули, додати / Частку й наступного дня?…»