Ця критика зводилася до таких протиставлень: провінціялізм і нездатність піднестися над локально-хуторянськими інтересами в ім'я загального національного ідеалу; органічний нахил у психіці й політиці до симбіозу з сильнішим, замість прямування до панування й самостійно-державної окреслености — звичка задовольнятися мінімумом, не бажаючи максимуму; неґація власного національно-суверенного ідеалу в ім'я занесених з Заходу і поверхово засвоєних ідеалів «міжнароднього братерства» як кінцевої мети всього людства; крайній раціоналізм, що гальмував буйний розвиток емоцій провідників і мас;