Він продовжував зрідка вживатися аж до кінця XIV ст., у пам'ятках кінця XV конструкції із супіном вже не трапляються. Припускається, що реліктом супіна є присутня в діалектах факультативна зміна суфікса інфінітива -ти на -т (можливе тільки в основах на голосний, писат, ходит, сидіт — «писати», «ходити», «сидіти»; форми на -ть виникли через повну редукцію [і] та збереження м'якості [т']), а також діалектне вживання додатка при інфінітиві у формі родового відмінка (косити жи́та). Супін у латинській мові Супін також відомий і у латинській мові, причому у двох формах: на -um (у знахідному відмінку) і на -u (у відкладному відмінку): Латинський супін у знахідному відмінку Eo lusum — «іду грати»