У своїй творчості Анакреонт — спадкоємець Алкея і Сафо, ліричних поетів, що родом з Лесбосу, проте тон його світський, дотепний, часто глузливо-іронічний. Не був Анакреонт і розгульним п'яницею або дряхлим тяганиною, яким його нерідко представляє традиція. Цю репутацію йому створили безліч імітаторів, що жили в епоху еллінізму і за часів Візантійської імперії, в чиїх Анакреонтичних творах надмірно підкреслюється любовний або застільний момент і на зміну витонченої свіжості оригіналу приходить нудотна, хоча часом чарівна, фривольність.