Полторацькі почали заохочувати його залицяння й нетерпляче чекали генеральської пропозиції. Юну обраницю краяли протилежні почуття, про що яскраво свідчать рядки в спогадах Анни: «Від люб'язностей генеральських мене нудило, я ледве змушувала себе говорити з ним і бути ввічливою… Знаючи бажання батьків, я передбачала, що долю мою вирішено батьками й не бачила можливості змінити їхнє рішення». Генерал освідчився юній полтавчанці в коханні невдовзі після їхнього знайомства і було це, судячи з її записів, по-воєнному чітким і безпосереднім: «Чи не гидкий я вам? — запитав він мене і, почувши у відповідь: „Ні!“, — пішов до батьків і став моїм нареченим».