Ініціаторами тих процесів часто були освічені церковні та світські автори 17 — 18 ст. (не без традиції подібних українсько-білоруських об'єднувальних тенденцій 16-17 ст.), що писали для українського і російського читача. Українські автори, переходячи в Росію, усували зі своєї української літературної та церковнослов'янської мови різкіші українізми (гол. синтаксичні й лексичні), замінюючи їх нейтральними церковнослов'янізмами чи й русизмами (Є. Славинецький, С. Яворський, Д. Туптало-Ростовський, Т. Прокопович та ін.). Такий, ще й з фонетичного та морфологічного погляду зрусифікований варіант літературної мови заведено в середині 18 ст. в Духовній Академії в Києві (митрополит Г. Кременецький та С. Миславський), як і в державному діловодстві після скасування Гетьманщини на Лівобережжі; ним писав і Г. Сковорода.