У ті роки Анна Петрівна пише Бакуніним: «Ми, втративши надію мати коли-небудь матеріальний достаток, дорожимо будь-яким моральним враженням і ганяємося за насолодами душі й ловимо кожну посмішку навколишнього світу, щоб збагатити себе щастям духовним. Багачі ніколи не бувають поетами… Поезія — багатство бідності…». Саме тоді вона починає писати свої спогади.