Природа — привід для філософських роздумів митця, він ніколи не стомлюється стежити за нею, бо кожна її зміна неповторна і несе красу. У вірші «На сході сонця згадую Шаньчжун» поет пише про вічний взаємозв'язок у природі: після дощу відкрилося небо, сповнене дивної чистоти, розцвіли квіти, вітерець здійняв пелюстки та поніс їх у далечінь, але мине весна — і знову хмари закриють небо, а квіти втратять свою принадність. Лі Бо, стежачи за змінами у природі, висловлює бажання «звідати все сповна» і відшукати «філософський камінь». Природний незворушний порядок поет бачить у повноті життя й у його вічній мінливості.