Втім, їх спілкування не було близьким і обмежилося всього трьома відвідинами. Фреар де Шамбре 1650 року видав трактат «Паралелі між древньою і сучасною архітектурою», в якому буквально звеличував Пуссена. Він же, оголошуючи 1651 року трактати Леонардо да Вінчі, супроводив їх ритинами Пуссена. Ілер Падер 1654 року присвятив Пуссену панегірик у поемі «Живопис, що говорить», і того ж року Пуссен увійшов до числа тих 14 академіків Святого Луки, з числа яких вибирався голова Академії.