Рішення прийняте, дії ДКНС (ГКЧП — рос.) визнані неконституційними і, окрім того, оприлюднене звернення до народу, Уряду і парламенту України з вимогою дотримуватись Декларації про державний суверенітет України. Не володіючи інформацією про наміри ГКЧП, Горбачова і Єльцина і побоюючись наслідків, партократи (Л.Кравчук, І.Плющ, В.Фокін, О.Мороз, Л.Кучма, В.Дурдинець, С.Гуренко та їх підручні) під тиском РУХУ і РУХівців — Б. Тернопільського, парламентарів Д. Павличка, І. Зайця, М. Поровського та інших, голова ВР УРСР Л. Кравчук не поїхав на підписання нового союзного договору, Уряд УРСР і ВР УРСР не підтримали ДКНС (ГКЧП — рос.), а КПУ була заборонена Президією Верховної Ради УРСР. Дочекавшись розв'язки подій у Москві, більшість ВР підтримала пропозицію націонал-демократів (Л.Лук'яненка, В.Чорновола, Д.Павличка, І.Драча та ін.) і прийняла Акт про Незалежність 24.08.1991 (голова ВР Кравчук Л, 1й заступник голови ВР І.Плющ, заступник голови ВР В. Гриньов, голова уряду Фокін В., керівники більшості О.Мороз і С.Гуренко, голова Народної ради І. Юхновський).