Третій розділ розпочинається із міркувань про жіночу істерію, автор також пропонує поміркувати про стани людської психіки, позначені метафізичною неперехідністю: мазохізм, біль і гнів, депресію та мізантропію. Четвертий розділ присвячений розмислам про різні, часто майже утилітарні речі, п'ятий складається з трьох невеличких есеїв, в яких письменник вдається до алегорії. Як письменник-експресіоніст, Степан Процюк оминає примітив реалістичного зображення, віддавши перевагу вираженню глибоко-інтимного та остаточно невивчено-потаємного в людській свідомості. Домінуюча екзистенційна спрямованість цієї книги Степана Процюка засвідчує, що автор поволі долає буттєві провалля на шляху наближення до себе, духовного зростання, спроб подолати порожнечу, самотність, страх.