Художня реальність повісті розгортається у двох вимірах: «видимому» і «невидимому», реальному й уявному, профанному та ідеальному. Перший пласт зображення має реально-автобіографічне підґрунтя (у повісті маємо чимало лейтмотивних деталей, що фігурують у романах та есеїстиці письменника: історія батька, репресованого тоталітарним режимом, смерть братів, страдницька доля матері…). Друга площина — це світ снів, алегорій, архетипів. Повість «Бийся головою до стіни» сприймається як фінальний акорд «психіатричної» тетралогії, своєрідний підсумок другого періоду творчості Степана Процюка.