Вони майже не відрізнялися від залів для зібрань або концертів (у Харкові кінотеатри Дмитра Харитонова «Аполло» 1907, «Весь світ» 1907, «Модерн» 1907, арх. М. Диканський, «Мішель», «Помпей» та «Ампір» 1913, арх. А. І. Горохів; кінотеатр на Ноллендорфплац у Берліні, 1910, архітектор О. Кауфман; «Художній» у Москві, 1910 р., архітектор Ф. О. Шехтель, і ін.) У 20-ті рр. будувалися різноманітні за архітектурою кінотеатри (неокласичні, у дусі бароко, готики й ін.), із традиційним театральним плануванням і пишним декором в інтер'єрі («Капитоль» у Берліні, 1925, архітектор Х. Пельциг), і строго функціональні, що відрізняються максимальною зручністю розташування місць у залі для глядачів («Універсум» у Берліні, 1928, архітектор Э. Мендельзон; «Ударник» у Москві, 1928-31, архітектор Б. М. Йофан). З'явилися так звані суперкіно (на 4000-5000 глядачів), із широким застосуванням металевих конструкцій, що давали можливість перекриття більших прольотів (у Стамфорд-Хилле, Велика Британія, 1928, і ін.). З 1934 у Західній Європі будувалися будинки менших розмірів (1200—2200 глядачів), зі спрощеними архітектурними формами та затишними інтер'єрами («Палас» у Чатемі, Велика Британія, 1934).