Співробітник Саймона Джеймс Марч, разом з яким Саймон проводив польові дослідження, розповідав, що Саймон «звертав насамперед увагу на обмеженість пам'яті людини і її нездатність до розрахунків, вважаючи ці якості очевидними перешкодами для абсолютно раціонального поводження. Таким шляхом він простягнув нитку до суміжних досліджень інших учених, у результаті чого виникла колективна концепція, яку можна назвати теорією обмеженої або зв'язаної раціональності. У строгому змісті, — продовжував Марч, — ці дослідження являють собою не теорію, а сукупність спостережень у рамках традиційної теорії поводження».