Усе це дозволяє йому звернутися до розпису великих стін, створення монументально-декоративного простору. Будучи віруючою людиною, в роботі для церкви він починає бачити своє справжнє покликання. У величезному соборі Васнецову треба було розписати головний неф і апсиду, відобразити найважливіші сюжети Старого та Нового Заповітів, зобразити російських історичних діячів, прилічених до лику святих, прикрасити споруду орнаментами. У 1893 році Васнецов стає дійсним членом художньої Академії.