Через цей градієнт галактичні припливні сили можуть спотворити сферичну хмару Оорта, розтягуючи її в напрямку до галактичного центру й стискаючи у перпендикулярному напрямку. Ці слабкі галактичні збурення можуть бути достатніми, щоб зсунути об'єкти хмари Оорта з їхніх орбіт у напрямку до Сонця. Відстань, на якій сила тяжіння Сонця поступається своїм впливом галактичному припливу, називають припливним радіусом усікання. Він лежить на відстані 100 000—200 000 а. о. і визначає зовнішню межу хмари Оорта, оскільки об'єкти, що перебувають далі гравітаційно не пов'язані з Сонцем.