Сам Андрич в часи Австро-Угорщини вважав себе хорватом, а рідною мовою — хорватську. Пізніше він став називатися сербом і представником югославської літератури. Бібліографія (Ex ponto), вірші прозою, 1918 (Немири, вірші прозою, 1920 Шлях Алії Джерзелеза (Пут Алије Ђерзелеза), 1920 (Мост на Жепи), 1925 (Аникина времена), 1931 (Португал, зелена земља), 1931 (Шпанска стварност и први кораци у њој), 1934 (Разговор са Гојом), есе 1936