Тобто в масоретському варіанті старійшини бачили самого Бога Ізраїлевого, а в Септуагінті — лише Його місце і ознаку Його присутності: щось, подібне до неба, яке спустилося на землю (хоча це вони бачили і згідно з масоретським варіантом). Є версія, що узгодження відбулося на основі тексту псалмів () , дослівно: „вклонімося місцю, де стояли ноги Його“. У контексті псалма йде прославлення Єрусалима як „земного неба“, яке ні в чому не поступається Синаю. Подібні екзегетичні прийоми нерегулярно зустрічаються в Септуагінті, а в масоретському П'ятикнижжі спостерігаються частіше.