Особливу групу дидактичних «слів» становили повчання, звернені до ченців; у них висувалися суворі вимоги аскетизму, ревного подвижництва, смиренності, безперестанного покаяння і молитви. Такі звернені до ченців завіти читалися, наприклад, у збірниках «Паренесис» (тобто «умовляння») Єфрема Сиріна, «Ліствиця» (тобто сходи, що ведуть до райського блаженства через благочестиві діяння) Іоанна Синайського.