Ни єдинъ отъ нихъ возвратися вспять, вси вкупЂ мертвии лежаша» читається в Повісті тричі (після опису загибелі князів із дружиною; після загибелі Рязані; в авторському плачі над загиблими дружинами) і містить її ключовий образ — «єдиної смертної чаші» для усіх: князів, священиків, народу. З цим зв'язана основна емоційна тональність твору і використання як композиційну одиницю форми плачу. У тексті Повісті їх 7: над тілом Федора плакав Апониця; про убитого Федора плакав «весь град на мног час»; «в горести души своея» над Рязанською землею, а потім і Рязаню плакав Євпатій Коловрат; над попелищем і убитими братами плакав Інгвар Інгорович; можна говорити і про авторський плач у Повісті. Усі плачі зв'язані способом побудови (сприйняття картини смерті — плач — перехід до нової ситуації), причому їхня розмаїтість досягається за рахунок варіювання (розростання, ускладнення перерахуваннями, подвоєнь) кожної з трьох складових.