Друге з них, написане відразу після вигнання, є публіцистичним твором, розрахованим на те, щоб читачі — під погрозою церковного відлучення — зберігали його і поширювали. У ньому Кипріан обґрунтовує свої права і піддає прокльонові князя Дмитра Івановича, якого проте продовжує розглядати як великого князя.