За основу видання взято Ватиканський кодекс, лакуни якого поповнювались за іншими рукописами з Апостольської бібліотеки, бібліотеки св. Марка і Лауренціана. Текстологи використовували Сикстинське видання аж до середини XIX століття і його неодноразово перевидавали, зокрема ван Есс (1824) і Костянтин Тішендорф (сім видань 1855—1887 років, два з них під редакцією Е. Нестле). Чотири видання на основі Сикстинського випустив відомий бібліст (1887, 1895, 1901, 1909 роках).