Був однодумцем Миколи Скрипника і, головно, інтерпретатором його теорії й політики українізації; разом з ним був противником «шумськізму» і гостро критикував Михайла Волобуєва, Михайла Грушевського, Миколу Хвильового. Із 1925 року працював завідувачем сектору соціально-економічної літератури Державного видавництва України. У 1928—1930 роках — головний редактор — заступник голови правління Державного видавництва України (ДВУ). З 1930 року — голова правління Державного видавництва України (ДВУ).