Така форма речового забезпечення називалася «фідуція» (від лат. Fiducia — угода на довірі, або довірча операція). На першому етапі розвитку інституту фідуції боржник не мав практично ніякого захисту і кредитор сам вирішував, що йому вигідніше: вимагати від позичальника виплати боргу чи не повертати йому майно. У давньоруському і давньогерманської цивільному праві набуття права власності кредитором передбачалося не з моменту встановлення застави, а з моменту прострочення виконання зобов'язання.