У 1953 р. президент Американської асоціації маркетингу () Нейл Борден () в одному зі звернень назвав такий рецепт «маркетинг-міксом». У 1960 р. відомий маркетолог Джером МакКарті () запропонував класичне визначення маркетинг-міксу з «чотирма P». «Сім P»: продукт, ціна, комунікація, дистриб'юція, люди, процеси, фізична наявність На відміну від традиційної моделі маркетинг-міксу, яка включає чотири компоненти («чотири P» — продукт, ціну, комунікацію та дистриб'юцію), за Блумзом та Бітнером () розширена модель маркетинг-міксу — вона використовується насамперед для сфери послуг — включає додаткові компоненти: