В цей час вибір римського первосвященника залежав в першу чергу від імператорів Священної Римської імперії. Реакцією на це стало видання в 1059 папою Миколаєм II декрету In nomine Domini, за яким правом обирати папу наділялися лише кардинали-єпископи за чисто формальної згоди громади. Латеранський Синод 1139 року встановив, що навіть така згода іншого кліру і народу не потрібна.