А далі поет нібито вдивляється пильніше в оцю землю, і раптом розуміє, що саме тут, по цих битих шляхах, кілька століть тому рухались орди Батия, а потім українські козаки воювали тут за незалежність рідного краю. Схиляється за небокрай сонечко, і серед «сивої пари», що підіймається з боліт «над сплячою Україною», поет бачить тіні героїв козацької доби — Сагайдачного, Мазепи, Палія, Кочубея. У первинній редакції цього вірша Толстой згадував і свого прадіда, «чесного гетьмана» Кирила Розумовського, але в остаточному варіанті ці рядки викреслив, аби не привносити до епічної картини минулого життя якихось особистих мотивів. В результаті в поезії залишилася лише згадка про зруйнований батуринський палац над «сумними водами» Сейму, і таким чином вірш закінчується жалісливими спогадами про ту Україну, якої вже нема внаслідок імперської політики Росії, і до якої хоча б у мріях прагне «потрапити душею» сам поет.