У вірші «Дзвоники мої…», початок якого був покладений на музику і став відомим у 19-20 ст. ст. романсом, герой, скачучи травневим луго на коні, уявляє собі, нібито він перемістився в іншу епоху і в інше місце, та в будь-яку хвилину на нього можуть напасти войовничі кочівники. Та веселі картини весняної природи заважають його серцю думати про сумне — натомість у його уяві раптом постають величні події з часів Гетьманської України. Він бачить відважних козаків, які їдуть до Москви укладати дружній союз, а московський народ «у галасливому очікуванні» чекає з заходу цього «світлого посольства».