Серед етнонімів чітко розрізняють самоназви (автоетноніми) та назви, дані іншими народами (ксеноетноніми). Серед автоетнонімів значно поширена семантика «людина», від якої походить нім. «Deutsch», а також етноніми «марійці», «мордва», «комі», «ненці», «удмурти» та ін. У другій групі переважають вказівки на прикмети. До ксеноетнонімів належать слов'янські назви: «німці» (з сенсом «німі» — розмовляли незрозумілою мовою; спочатку «німцями» слов'яни називали усіх іноземців), «половці» (за кольором: «половий» — блідо-жовтий); а також грецькі назви, подані Геродотом: «андрофаги», «антропофаги» — «людожерці», «алазони» — «хвальки».