Саме у харківський період вийшли друком його статті з спеціальної педагогіки: «О так называемом чтении с губ глухонемыми» (1925); «Артикуляционные схемы рецепторной и эффекторной речи глухонемых (1926)»; «О методе обучения глухонемых устной речи» (1930). Розглядав педагогіку як науку про організацію певних зумовлених форм поведінки людської особистості (або колективу); доводив необхідність застосування ланцюгової методики Павлова у навчанні (на прикладі фізично дефективних дітей); великого значення надавав дитячому рухові — піонерській організації з точно визначеним класовим підходом; зосередив увагу на педологічному вивченні питань дитячого руху, соціального вихованняі, дитячої дисципліни.