Мутазалитська теологія включала в поняття таухида заперечення відмінних від сутності Аллаха і вічних його атрибутів. Ашариты і сифатиты тлумачили таухида як визнання єдиності Аллаха щодо його сутності (вахід фі затихи ля кульки лаху), його вічних атрибутів (вахід фі сифатихи аль-азалія ля назіра лаху) і його дій (вахід фі аф'алихи ля кульки лаху). Ханбаліти, зокрема Ібн Таймія, включали в поняття таухида визнання тільки за Аллахом божественної природи (таухида аль-улюхия); визнання його єдиним Творцем і путівником (таухида ар-рубубия); і повну самовіддачу людини Аллаху (таухида аль-'убудия).