Але справжня активізація літ. праці розпочалася від заснування укр. філії Спілки Словацьких Письм. (1952) та літ.-гром. органу «Дукля» (1953). Подальший розвиток літератури, яка з 1953—1955 pp. перейшла винятково на українську мову і в ній поступово догасали традиційні регіонально-будительські настанови, гальмувала довгі pp. атмосфера, пов'язана з «культом особи» (ідеалізація життя, декляративність, вербалізм, побутовщина). Тематично літ. творчість обмежувалася життям села; мех. засвоювання української літературної мови негативно відбилося на мові творів. У таких умовах формувалася творчість письм. старшої генерації: В. Зозуляка (роман «Нескорені», 2 тт., 1962, 1967; оп., драми), Ю. Боролича, І. Гриця, ф. Іванчова, І. Прохіпчака, М. Шмайди (про колективізацію «Тріщать леди», 1957).