Плинність працівників була не тільки у тих галузях промисловості, які мають сезонний характер (наприклад, цукроваріння), але і в ін. До 1890-их років на Донбасі й в Придніпров'ї в металургії, за винятком робітників-чужинців, майже не було постійних місцевих кадрів, що приходили на зиму без родин, а на літо поверталися до своїх осель (тому копальні мусили зменшувати свою продукцію), решта шахтарів жила переважно в довколишніх селах та займалася одночасно сільським господарством. 1913 плинність робітників у металургії України сягала 60%, на вугільних копальнях — 80 — 85%. Питому вагу цих змінних кадрів серед них ілюструють дані перепису 1897 р., за якими лише 48,6% було одружених, а з них аж 55% жило поза родиною.