У 1951—1974 роках — завідувач сектору, у 1956—1987 роках — директор, з 1988 — почесний директор Інституту історії матеріальної культури (археології) АН СРСР; одночасно з тим — директор Інституту історії СРСР (1968—1970). Обіймаючи ці керівні посади, підтримував деяких «опальних» вчених. Так, посприяв захисту докторської дисертації мистецтвознавцем Георгієм Вагнером, який не мав диплома вищого учбового закладу. Підтримував філолога та історика Сергія Азбелєва; водночас перешкоджав публікаціям своїх наукових опонентів Юрія Кухаренка, Олександра Монгайта, Георгія Федорова та ін.