Це законодавство орієнтувалося на потреби російського робітництва у старих промислових районах Москви і Петербурґу і не брало до уваги специфічних потреб українських робітників. Але й ці закони часто не дотримувалися адміністрацією, яка ставилася до пролетаріату вороже. Найважливіші закони, що стосувалися робітників: від 1 червня 1882, 3 червня 1890 І 2 червня 1897, що регулювали робочий день та працю жінок і підлітків; закон від 3 червня 1886 устійнював загальні норми умов праці, 1889 заведено на фабриках інспекторів праці, 1906 дозволено творення профспілок; закони від 3.червня 1903 і 22 червня 1912 були спробами встановлення організації соціального забезпечення.