Основними захисниками української карти у зовнішньополітичній французькій грі був, з одного боку, з глибини турецького заслання (Салоніки, 1722—1734), гетьман П. Орлик, «голова козацької нації», а з іншого — його син Григорій, який, з'явившись на сцені як зв'язковий, щоб представляти інтереси свого батька і козацької нації, стає дипломатом Луї XV.