Після закінчення війни Любомль понад чверть століття залишався власністю графа Браницького, якому належали пивоварний, цегельний, шкіряний заводи, трактир та з десяток корчем. Матеріальне, соціальне становища трудящих мас майже не змінилося. Царизм поширив на польську шляхту привілеї російського дворянства, визнав її право на всі земельні володіння. Наприкінці 30-х років XIX століття на 78 дворів припадало лише 266 десятин орної землі, у той час як за православними церквами Любомля було закріплено понад 225 десятин.