Загальна політика щодо українських земель відповідала загальним імперським тенденціям щодо адміністративно-правової уніфікації земель. Така уніфікація ставала успішною завдяки інкорпорації еліти приєднаних територій до російського дворянства з його значними привілеями і можливостями кар'єри. Тому, попри очевидне спирання на ідеологічну традицію моноетнічного Великого князівства Московського, внутрішньополітична стабільність Російської імперії ґрунтувалася на лояльності поліетнічної еліти всіх володінь до правлячої династії Романових. Завдяки цьому «повноправними розбудовниками» Російської імперії, окрім етнічних росіян і татар Російського царства, можна також вважати українців, остзейських німців, поляків, кавказьку знать та численних шляхетних емігрантів (німців, французів, італійців тощо), котрі несли цивільну та військову службу від столиці та вищих урядових посад до віддалених гарнізонів.