Подібно Чингісхану, Тимур особисто відав усіма тонкощами організації військових сил, мав докладні відомості про сили ворогів і стан їхніх земель, мав серед власного війська безумовну повагу і міг цілком покладатися на своїх сподвижників. Менш вдалим був вибір осіб, поставлених на чолі цивільного керування (відомі численні випадки покарання за хабарництво вищих сановників у Самарканді, Гераті, Ширазі, Тебризі). Тимур полюбляв розмовляти з ученими, особливо слухати читання історичних творів; власними знаннями з історії він здивував середньовічного історика, філософа і мислителя Ібн Хальдуна; розповідями про доблесті історичних і легендарних героїв Тимур користувався для наснаги своїх воїнів.