До старшої гілки належать син Станіслава Вінцентія — Антоній Барнаба (1732-99), староста мендзижецький (із 1764) та чигиринський (із 1780), маршалок Коронного трибуналу (1760), познанський воєвода (із 1760), краківський каштелян (із 1782), активний діяч Барської конфедерації та її посол до Відня (1772); онуки — Станіслав Павел (1762—1822), генерал майор коронних військ(1783), шеф пішої королівської гвардії ВКЛ, посол Речі Посполитої в Берліні (Прусія; 1790-95), сенатор-каштелян Варшавського князівства (1808-15), сенатор-воєвода Царства Польського (1815-22), почесний член Варшавського товариства друзів науки (1811-22), та Максиміліан-Петро-Казимир (Максиміліан Антонович; 1785—1846), сенатор-каштелян (1820-25) та сенатор-воєвода (1825-31) Царства Польського, таємний радник (1831) і сенатор Російської Імперії (1831-46), обер-гофмейстер імператорського двору (1832), голова Герольдії Царства Польського (1835—1846); правнуки — Антоній Яблоновський (1793—1855), камергер та віце-референдарій Царства Польського, член польських таємних товариств, 1821 — член Центрального комітету Патріотичного товариства, його делегат у Київській та Подільсько-Волинських провінціях, підтримував зв'язок з декабристськими організаціями, 1826 заарештований, після щиросердного каяття засуджений до заслання в Саратов (нині місто в РФ), та Станіслав (Станіслав Станіславович; 1799—1878), поручик польського війська, учасник польського повстання 1830—1831, після поразки якого емігрував до Європи, Рішенням Державної ради Російської імперії від 29 березня 1844 представники старшої гілки роду підтверджені у князівській гідності Російської імперії. Ця гілка згасла, очевидно, наприкінці 19 ст.