До неї примикають Сергій Радонежський, Феофан Грек, Андрій Рубльов; повне і чисте її вираження дає святий Ніл Сорський (1433—1508) і передбачений ним заволзький («некористолюбний») чернечий рух. Ісихазм Московії XIV—XV ст. більшою мірою спирався на ранню ісихастську літературу, ніж на сучасну йому Візантійську традицію. Проте російська (і православна) релігійна свідомість в його історії і структур і визначається не одним ісихастським руслом, що наслідує установку ототожнення з Богом, але поєднанням двох русел, з яких друге породжується установкою освячення, сакралізації, успадкованої від язичницької релігійності. Стосунки двох установок напружені, іноді конфліктні, і в російській історії XVI—XVIII ст. лінія освячення витісняє лінію ототожнення з Богом.