Його основні віхи — створення і поширення російського «Добротолюбія» (фундаментальне зібрання ісихастських текстів, що не раз переглядалося, доповнювалося і стало базовим керівництвом для влаштування православної свідомості і життя); створення впливових вогнищ ісихазму (Оптина Пустель, Валаам, Саров та інші); спонукав учителів російського ісихазму — святих Тихона Задонського, Серафима Саровського, Ігнатія Брянчанинова, Феофана Затворника, в нашому столітті — святого Силуана Афона і його учня ігумена Софронія (Сахарова); становлення нових форм ісихазму-мандрівництва і, особливо, старечості. Нові форми показували, що особлива риса русьского ісихазму — широкий розвиток наміченої у Палами тенденції до затвердження ісихазму як універсальної, загально антропологічної стратегії: на відміну від древнього інституту старців-наставників ченців, в русьскій старечості, а також в русі «Монастир у миру», що йде від слов'янофілів і отримав розвиток в нашому столітті, у тому числі, при більшовицьких гоніннях, — здійснюється вихід ісихазму у світ.