user
Napoleonin elämäkerta
assistant
Napoleon Bonaparte, syntynyt 15. elokuuta 1769 Ajacciossa Korsikan saarella, oli ranskalainen sotilas- ja poliittinen johtaja, joka nousi merkittävään asemaan Ranskan vallankumouksen ja siihen liittyvien sotien aikana. Hänestä tuli Ranskan keisari Napoleon I:nä vuodesta 1804 vuoteen 1814 ja uudelleen lyhyesti vuonna 1815 sadan päivän aikana. Häntä pidetään yhtenä historian suurimmista sotilaskomentajista, ja hänellä oli merkittävä rooli Euroopan politiikan muokkaamisessa 1800-luvun alussa.

Napoleon syntyi vaatimattomaan italialaista alkuperää olevaan perheeseen ja kävi Ranskan mantereen sotilaskouluja, joissa hän menestyi erinomaisesti matematiikassa ja sotilastaktiikassa. Hän liittyi Ranskan armeijaan 16-vuotiaana ja sai nopeasti tunnustusta strategisista taidoistaan.

Ranskan vallankumouksen aikana Napoleon nousi riveissään ja hänestä tuli kenraali 24-vuotiaana. Hän johti useita menestyksekkäitä kampanjoita vallankumouksen vastaisia joukkoja vastaan sekä kotimaassa että kansainvälisesti. Vuonna 1799 hän järjesti vallankaappauksen ja hänestä tuli Ranskan tasavallan ensimmäinen konsuli, mikä teki hänestä käytännössä Ranskan johtajan.

Vuonna 1804 Napoleon julisti itsensä Ranskan keisariksi ja jatkoi valtakuntansa laajentamista Napoleonin sodiksi kutsuttujen sotien avulla. Hän hallitsi Euroopan ja maailman asioita yli vuosikymmenen ajan johtaessaan Ranskaa useita liittoutumia vastaan Napoleonin sodissa. Hän voitti suurimman osan näistä sodista ja valtaosan taisteluistaan ja rakensi suuren imperiumin, joka hallitsi Manner-Eurooppaa ennen sen lopullista romahdusta vuonna 1815.

Napoleonin pyrkimykset rakentaa imperiumia johtivat jännitteisiin muiden Euroopan suurvaltojen, erityisesti Britannian ja Venäjän, kanssa. Vuonna 1812 hän hyökkäsi Venäjälle, mutta kampanja epäonnistui katastrofaalisesti, ja suurin osa hänen armeijastaan menehtyi Venäjän ankarassa talvessa. Tämä loi pohjan hänen lopulliselle kaatumiselleen.

Vuonna 1814 Euroopan suurvaltojen liittouma hyökkäsi Ranskaan ja pakotti Napoleonin luopumaan vallasta ja lähtemään maanpakoon Elban saarelle. Hän pakeni Elbalta vuonna 1815 ja palasi Ranskaan, jossa hän kokosi uuden armeijan ja yritti saada vallan takaisin sadan päivän aikana. Hän kuitenkin hävisi Waterloon taistelussa Wellingtonin herttuan johtamalle koalitiolle, ja hän joutui jälleen kerran luopumaan vallasta.

Napoleon karkotettiin eteläisellä Atlantilla sijaitsevalle Saint Helenan saarelle, jossa hän kuoli 5. toukokuuta 1821 51-vuotiaana. Hänen kuolinsyystään on kiistelty, ja jotkut historioitsijat arvelevat, että hänet myrkytettiin arsenikilla, kun taas toiset uskovat hänen kuolleen luonnollisiin syihin, kuten vatsasyöpään.

Napoleonin perintö on monitahoinen, sillä häntä sekä ihaillaan sotilaallisen nerokkuutensa vuoksi että kritisoidaan hänen autoritaarisesta hallinnostaan ja keisarillisista pyrkimyksistään. Hänen oikeusuudistuksillaan, jotka tunnetaan Napoleonin lakikoodeksina, oli pysyvä vaikutus siviilioikeusjärjestelmiin kaikkialla maailmassa, ja hänen kampanjoitaan opiskellaan sotilasakatemioissa kaikkialla maailmassa.