— Розв'яжіть моє вагання.

— Розв'яжі́ть моє́ вага́ння.


Горде чоло Іслама стало суворим.

Го́рде чоло́ Іслама ста́ло суво́рим.


Міледі кинулась до нього.

Міле́ді ки́нулась до нього.


Фелтон увійшов до міледі.

Фелтон увійшо́в до міле́ді.


Увійшли до ложі.

Увійшли́ до ло́жі.


— Без ніяких подробиць?

— Без нія́ких подро́биць?


Бій барабанів, дійсно, долетів до них.

Бій бараба́нів, ді́йсно, долеті́в до них.


Атос, Араміс і Д'Артаньян оточили Бікара й вимагали, щоб він здався.

Атос, Араміс і Д'Артаньян оточи́ли Бікара й вимага́ли, щоб він зда́вся.


Через два дні відбувся похорон.

Че́рез два дні відбу́вся по́хорон.


І це завдання для такої талановитої жінки було зовсім легке.

І це завда́ння для тако́ї таланови́тої жі́нки було́ зо́всім легке́.


— Ваша еміненція зволите казати про вбивство на вулиці Феронері?

— Ва́ша еміне́нція зво́лите каза́ти про вби́вство на ву́лиці Феронері?


— Мілорде! — скрикнула королева.

— Мілорде! — скри́кнула короле́ва.


— Брати мої рідні! — з риданням кинувся Богун до калік.

— Бра́ти мої́ рі́дні! — з рида́нням ки́нувся Богу́н до калі́к.


А хіба ви її знаєте?

А хіба́ ви її зна́єте?


За тими дверима ще двері.

За ти́ми двери́ма ще две́рі.


— Дивись же, пильнуй якнайуважніш.

— Диви́сь же, пильну́й якнайува́жніш.


— Що брехня? — питаю.

— Що брехня́? — пита́ю.


— Це ви, пане, врятували мене? — сказала вона.

— Це ви, па́не, врятува́ли мене́? — сказа́ла вона́.


Так ти мені допоможеш? Ти знаєш всякі зілля, то певно знаєш і отрутні.

Так ти мені́ допомо́жеш? Ти зна́єш вся́кі зі́лля, то пе́вно зна́єш і отру́тні.


— Що ж ти чув?

— Що ж ти чув?


— За чиїм же воно підписом? Короля?

— За чиї́м же воно́ пі́дписом? Короля́?


Д'Артаньян опинився проти Жюсака.

Д'Артаньян опини́вся про́ти Жюсака.


— Це моє ім'я, — спокійно сказав Атос.

— Це моє́ ім'я́, — спокі́йно сказа́в Атос.


Всі йдіть до мене!

Всі йдіть до мене́!


Видко, що ви приїхали здалека.

Ви́дко, що ви приї́хали зда́лека.


— Гей! Черті! — крикне Гвинтовка на свої слуги.

— Гей! Че́рті! — кри́кне Гвинтовка на свої́ слу́ги.


Фелтон узяв ніж та, згідно з умовою, поклав на стіл.

Фелтон узя́в ніж та, згі́дно з умо́вою, покла́в на стіл.


— А це для вас!

— А це для вас!


— Опівдні! Добре, я буду.

— Опі́вдні! До́бре, я бу́ду.


Він міцніше стиснув сокиру.

Він міцні́ше сти́снув соки́ру.


Треба було добутися до нього і повідомити про те, що сталося.

Тре́ба було́ добу́тися до нього і повідо́мити про те, що ста́лося.


Несподівано зарипіли двері, примусивши мене здрігнутися.

Несподі́вано зарипі́ли две́рі, приму́сивши мене́ здрігну́тися.


Ніжне, біле тіло як чистий алябастер заблищало на сонці.

Ні́жне, бі́ле ті́ло як чи́стий алябастер заблища́ло на со́нці.


Давсон оплакував своїх небіжчиків.

Давсон опла́кував свої́х небі́жчиків.


З дуже доброго дому.

З ду́же до́брого до́му.


Чи так я говорю?

Чи так я говорю́?


Почувши наш голос, вона як стріла рушила просто на мене.

Почу́вши наш го́лос, вона́ як стрі́ла ру́шила про́сто на мене́.


П'янствовати да баглаї бити, а не лицарювати!

П'янствовати да багла́ї би́ти, а не лицарюва́ти!


— Плянше! — вигукнув Д'Артаньян, не тямлячись з радощів.

— Пля́нше! — ви́гукнув Д'Артаньян, не тя́млячись з ра́дощів.


— Я перекажу йому це.

— Я перекажу́ йому це.


— Ти мусиш дати скорше вбити себе, ніж кинути свій пост!

— Ти му́сиш да́ти ско́рше вби́ти себе́, ніж ки́нути свій пост!


З телеграмами в жмені я швидко заснув, не розгортавши їх.

З телегра́мами в жме́ні я шви́дко засну́в, не розгорта́вши їх.


Чом же ось я сам не піду з їм розправитись!

Чом же ось я сам не піду́ з їм розпра́витись!


— Дорогий Д'Артаньяне, ви прийшли саме в раз.

— Дороги́й Д'Артаньяне, ви прийшли́ са́ме в раз.


Мушкетери вклонилися, нахилившись аж до кінських трив.

Мушкете́ри вклони́лися, нахили́вшись аж до кі́нських трив.


— Та в мене й нема такого наміру, бо цього разу я сам вас шукав.

— Та в мене́ й нема́ тако́го на́міру, бо цього́ ра́зу я сам вас шука́в.


А я занадто старий горобець, щоб дав зловити себе на полову.

А я зана́дто стари́й горобе́ць, щоб дав злови́ти себе́ на поло́ву.


— Так, трохи подряпав, — пояснив Д'Артаньян.

— Так, тро́хи подря́пав, — поясни́в Д'Артаньян.


Ціль виправдовує способи, як кажете ви, французи.

Ціль виправдо́вує спо́соби, як ка́жете ви, францу́зи.


— Тоді скажеш гоп, як перескочиш.

— Тоді́ ска́жеш гоп, як переско́чиш.


— Жінка та англійка?

— Жі́нка та англі́йка?


Десять раз падав я на дорозі, бо не міг іти.

Де́сять раз па́дав я на доро́зі, бо не міг іти́.


А, правда! Старий лісничий поїхав був із дочкою до Львова.

А, пра́вда! Стари́й лісни́чий пої́хав був із дочко́ю до Льво́ва.


— Як часом, Гаво.

— Як ча́сом, Га́во.


А ви теж жертва зради?

А ви теж же́ртва зра́ди?


— Ой, пане, пане! Ви занапастите себе! — бідкався Плянше.

— Ой, па́не, па́не! Ви занапасти́те себе́! — бі́дкався Пля́нше.


— А якщо вони безрозсудливі, то ми що, повинні миритися з цим? Чи ж не так?

— А якщо́ вони́ безрозсу́дливі, то ми що, пови́нні мири́тися з цим? Чи ж не так?


Герцоґ Б'юкенгемський не повертався щось із рік.

Герцоґ Б'юкенгемський не поверта́вся щось із рік.


Сам він не мав ніякої охоти брати до рук гетьманську булаву.

Сам він не мав нія́кої охо́ти бра́ти до рук ге́тьма́нську булаву́.


— Для матері або й не для матері, а вам що до того? Скільки їх тут маєте?

— Для ма́тері або́ й не для ма́тері, а вам що до того́? Скі́льки їх тут ма́єте?


Вирятував Морозенко гадячан зза ставка, та вже їх було небагато.

Ви́рятував Морозе́нко гадяча́н зза ставка́, та вже їх було́ небага́то.


Уже надворі стемніло.

У́же надво́рі стемні́ло.


Заїхали, ввійшли, до світлиці, сіли кінець стола.

Заї́хали, ввійшли́, до світли́ці, сі́ли кіне́ць стола́.


Потім покликали Плянше.

По́тім покли́кали Пля́нше.


У Білій Церкві старий полковник побачив багато новин.

У Бі́лій Це́ркві стари́й полко́вник поба́чив бага́то нови́н.


Я все ж таки вродлива.

Я все ж таки́ вродли́ва.


Знявся крик і гамір, бо дали знати на станцію, і я втік.

Зня́вся крик і га́мір, бо дали́ зна́ти на ста́нцію, і я втік.


— Нащо ж ти їм тут здався?

— На́що ж ти їм тут зда́вся?


— Якщо це дійсно так, то можна збожеволіти з щастя!

— Якщо́ це ді́йсно так, то мо́жна збожево́літи з ща́стя!


— Тому, що я придумав тут ще один ґешефт.

— Тому́, що я приду́мав тут ще оди́н ґеше́фт.


Але тепер прийде дурниця.

Але́ тепе́р при́йде дурни́ця.


Нам не треба людей вашого роду.

Нам не тре́ба люде́й ва́шого ро́ду.


Проте Хмельницький не зважився стати до бою.

Проте́ Хмельни́цький не зва́жився ста́ти до бо́ю.


Д'Артаньян зараз же кинувся до гардеробу.

Д'Артаньян за́раз же ки́нувся до гардеро́бу.


Цього не буде!

Цього́ не бу́де!


Хіба ж вона не чудова жінка!

Хіба́ ж вона́ не чудо́ва жі́нка!


— Я зрозумів це з язика, дуже неповоротного та з пульса, дуже частого.

— Я зрозумі́в це з язика́, ду́же неповоро́тного та з пу́льса, ду́же ча́стого.


Жупани позабризкували в грязь у байраці, да їм про те байдуже.

Жупа́ни позабри́зкували в грязь у байра́ці, да їм про те ба́йду́же.


— Так ви все ж настоюєте на побаченні з ним?

— Так ви все ж насто́юєте на поба́ченні з ним?


Такий вже мені вийнявся жеребок нещасний.

Таки́й вже мені́ ви́йнявся жеребо́к неща́сний.


Але голос не уривався.

Але́ го́лос не урива́вся.


Потім знову схилила голову на руку, задумливо дивлячись на Вандерліпа.

По́тім зно́ву схили́ла го́лову на ру́ку, заду́мливо ди́влячись на Вандерліпа.


Очевидно, то не був ще кінець.

Очеви́дно, то не був ще кіне́ць.


— Чи не Тревій підіслав до мене цього ґасконця? Він ще зовсім юнак.

— Чи не Тревій підісла́в до мене́ цього́ ґасконця? Він ще зо́всім юна́к.


Настав понеділок, торговий день в Дрогобичі.

Наста́в понеді́лок, торго́вий день в Дрого́бичі.


Але перепочинок був тільки тимчасовий.

Але́ перепочи́нок був ті́льки тимчасо́вий.


Не засмучайте моєї гостини, забудьте свої гіркії думи хоч на сьогоднішній вечір.

Не засмуча́йте моє́ї гости́ни, забу́дьте свої́ гіркі́ї ду́ми хоч на сього́днішній ве́чір.


— Ні слова про те, що сталося.

— Ні сло́ва про те, що ста́лося.


Воно, імовірно, занедбане.

Воно́, імові́рно, зане́дбане.


Три, чотири тисячі.

Три, чоти́ри ти́сячі.


— Гей, мушкетери, ви б'єтесь? А накази короля? Як ми до них ставимось?

— Гей, мушкете́ри, ви б'єтесь? А нака́зи короля́? Як ми до них ста́вимось?


Воно б і добре, та як побачив я отсю кралю, так душа й дала сторчака.

Воно́ б і до́бре, та як поба́чив я отсю кра́лю, так душа́ й дала́ сторчака́.


Герцоґ і пані Бонасьє ввійшли у Лювр без жодної перешкоди.

Герцоґ і па́ні Бонасьє ввійшли́ у Лювр без жо́дної перешко́ди.


— Як маєш доказати? Хіба ж я знаю?

— Як ма́єш доказа́ти? Хіба́ ж я зна́ю?


Англійці були в розпачі.

Англі́йці були́ в ро́зпачі.


— Що вдієш? Я іду за своїм покликанням.

— Що вді́єш? Я іду́ за свої́м́́́ покли́канням.


Червоний Баптист подав знак, і спис прошив йому груди.

Черво́ний Бапти́ст пода́в знак, і спис проши́в йому гру́ди.


Тоді відразу всі звели очі на мене, бо мали мене за досвідченого мандрівника.

Тоді́ відра́зу всі звели́ о́чі на мене́, бо ма́ли мене́ за досві́дченого мандрі́вника́.


— Цілий місяць полюємо на тебе, — сказав він коротко.

— Ці́лий мі́сяць полю́ємо на тебе́, — сказа́в він ко́ротко.


Тут хоч дурний, та такий злий, як собака.

Тут хоч дурни́й, та таки́й злий, як соба́ка.


— До яко́го?


А Ґава і Вовкун пішли тим часом у школу.

А Ґава і Вовку́н пішли́ тим ча́сом у шко́лу.


Не цікавтесь мною.

Не ціка́втесь мно́ю.


Я мав нагоду раз під час вакацій загостити до нього додому.

Я мав наго́ду раз під час вакацій загости́ти до нього додо́му.


— А ну, діти покажемо ляхам козацьку вдачу!

— А ну, ді́ти пока́жемо ля́хам коза́цьку вда́чу!


— Заждіть, в мене є дійсно гарний плян.

— Зажді́ть, в мене́ є ді́йсно га́рний плян.


— Як саме, Мускетоне?

— Як са́ме, Мускето́не?


— Цей божевільний не дозволяє людям дати лад своєму вину.

— Цей божеві́льний не дозволя́є лю́дям да́ти лад своє́му вину́.


Завтра опівдні в мене буде наказ про ваше вислання за підписом Б'юкенгема.

За́втра опі́вдні в мене́ бу́де нака́з про ва́ше ви́слання за пі́дписом Б'юкенгема.


— Так отеє,— каже,— ви на прощу, панотче? Святе діло!

— Так оте́є,— ка́же,— ви на про́щу, панотче? Святе́ ді́ло!


— Доречі, у вас, напевно, є один чи два приятелі?

— Доречі, у вас, напе́вно, є оди́н чи два при́ятелі?


Чув за неї багато, дарма що ці примхи та що довге волося, а таки розумна жінка.

Чув за не́ї бага́то, дарма́ що ці при́мхи та що до́вге воло́ся, а таки́ розу́мна жі́нка.


Кід з поліціянтом пішли за ними.

Кід з поліція́нтом пішли́ за ними.


— І що каже ювілер?

— І що ка́же ювіле́р?


— На те, на що ми сьогодні виряджаємось до Англії.

— На те, на що ми сього́дні виряджа́ємось до А́нглії.


На півночі люди впевнилися, що молитва недійсна, якщо не попрацюєш м'язами.

На пі́вночі лю́ди впе́внилися, що моли́тва неді́йсна, якщо́ не попрацю́єш м'я́зами.


Якщо вона спитуватиметься втекти, її скарають на горло.

Якщо́ вона́ спитуватиметься втекти́, її скара́ють на го́рло.


І ви їдете до Портсмуту?

І ви ї́дете до По́ртсмуту?


Ще раз прощай! До побачення.

Ще раз проща́й! До поба́чення.


Ось усе, що я можу вам сказати.

Ось усе́, що я мо́жу вам сказа́ти.


Д'Артаньян увійшов слідом за ним.

Д'Артаньян увійшо́в слі́дом́ за ним.


— Годі, годі, мамо! — каже запорожець.

— Го́ді, го́ді, ма́мо! — ка́же запоро́жець.


Знати було, що де далі йому робилося все гірше.

Зна́ти було́, що де да́лі йому роби́лося все гі́рше.


— Я гадав, що тепер пізніше.

— Я гада́в, що тепе́р пізні́ше.


Міледі очима почала шукати чогось круг себе.

Міле́ді очи́ма почала́ шука́ти чого́сь круг себе́.


Я стану черниця, — обіцяла міледі.

Я ста́ну черни́ця, — обіця́ла міле́ді.


Цього пса він привіз з собою з дому і любив за розум.

Цього́ пса він приві́з з собо́ю з до́му і люби́в за ро́зум.


Ой, у Краснім на ставочку.

Ой, у Кра́снім на ставочку.


Але дістатися до майбутнього абата було не так легко.

Але́ діста́тися до майбу́тнього аба́та було́ не так ле́гко.


— Ось твої шпаргали! — буркнув показуючи їх мені здалека.

— Ось твої́ шпарга́ли! — бу́ркнув пока́зуючи їх мені́ зда́лека.


— Боржій, боржій, жінко! — покрикує на неї Гвинтовка.

— Боржі́й, боржі́й, жі́нко! — покри́кує на не́ї Гвинтовка.


Кожен вдар вона супроводила жахливими прокльонами.

Ко́жен вдар вона́ супрово́дила жахли́вими прокльо́нами.


— Га? — відповів також шептом Лейбуньо.

— Га? — відпові́в та́ко́ж ше́птом Лейбуньо.


Попереджаю, що я буду оборонятись, хоч би й проти вас.

Попереджа́ю, що я бу́ду обороня́тись, хоч би й про́ти вас.


До будинку танцюристки треба було пройти з чверть милі.

До буди́нку танцюри́стки тре́ба було́ пройти́ з чверть ми́лі.


Я йому туди щоб хоч одно зерно шроту впакував, то певно буде наш.

Я йому туди́ щоб хоч одно́ зе́рно́ шро́ту впакува́в, то пе́вно бу́де наш.


Королева підбігла до маленького столика, де були атрамент, перо та папір.

Короле́ва підбі́гла до мале́нького сто́лика, де були́ атраме́нт, перо́ та папі́р.


Але все таки помочі, особливо від наших письменників, потребую.

Але́ все таки́ по́мочі, особли́во від на́ших письме́нників, потребу́ю.


— А тебе ж, діду, звідки і куди господь несе?

— А тебе́ ж, ді́ду, зві́дки і куди́ госпо́дь несе́?


— Приїздіть, — промовив старець, що приніс листа.

— Приїзді́ть, — промо́вив ста́рець, що прині́с листа́.


— Що ж ти тепер думаєш із собою чинити? — спитав Шрам.

— Що ж ти тепе́р ду́маєш із собо́ю чини́ти? — спита́в Шрам.


Матроси підтримували її, бо море ще дуже хвилювалося.

Матро́си підтри́мували її, бо мо́ре ще ду́же хвилюва́лося.


Д'Артаньян взяв кашель за сигнал.

Д'Артаньян взяв ка́шель за сигна́л.


— Так, так! Маєте рацію — скрикнула перелякана пані Бонасьє — Тікаймо!

— Так, так! Ма́єте ра́цію — скри́кнула переля́кана па́ні Бонасьє — Тікаймо!


— Взагалі, — казав він, — порад просять, щоб не слухати їх.

— Взагалі́, — каза́в він, — пора́д про́сять, щоб не слу́хати їх.


— Ну, і що ж?

— Ну, і що ж?


— Я не вбачаю жодних перешкод до цього.

— Я не вбача́ю жо́дних перешко́д до цього́.


Що ж ворожка? Як ти думаєш?

Що ж воро́жка? Як ти ду́маєш?


Руки у Богуна рознялися, й Марина стала на землю.

Ру́ки у Богуна́ розняли́ся, й Мари́на ста́ла на зе́млю.


Років через три після смерти пана Івана настав на Україні великий голод.

Ро́кі́в че́рез три пі́сля смерти па́на Іва́на наста́в на Украї́ні вели́кий го́лод.


Прийшли до коршми Парпайо.

Прийшли́ до коршми́ Парпайо.


І при тім вона відкинула заслону зі свого лиця.

І при тім вона́ відки́нула засло́ну зі свого́ лиця́.


Нарешті, англійці засоромились свого вагання.

Наре́шті, англі́йці засоро́мились свого́ вага́ння.


А це ж неминуче, якщо взяти на увагу їхню кількість.

А це ж немину́че, якщо́ взя́ти на ува́гу ї́хню кі́лькість.


Плянше й Базен ішли позаду.

Пля́нше й Базен ішли́ поза́ду.


Розгорнувши хусточку, вона показала своєму бесідникові на куток її.

Розгорну́вши ху́сточку, вона́ показа́ла своє́му бе́сідникові на куто́к її.


Слухай да на ус мотай, що сказала ворожка.

Слу́хай да на ус мота́й, що сказа́ла воро́жка.


Ґвардійці розмістились у манастирі.

Ґвардійці розмісти́лись у манастирі.


Гічкок раптом підвівся на весь свій зріст.

Гічкок ра́птом підві́вся на весь свій зріст.


— Ох, не знаю, чи не буде це надто небезпечно.

— Ох, не зна́ю, чи не бу́де це на́дто небезпе́чно.


— Дивна річ.

— Ди́вна річ.


— Залишайтеся тут.

— Залиша́йтеся тут.


Але через що ця невпевненість?

Але́ че́рез що ця невпе́вненість?


І він, увесь тремтячи, знов лягає на своє ліжко і заходиться кашлем.

І він, уве́сь тремтячи́, знов ляга́є на своє́ лі́жко і захо́диться ка́шлем.


Згодом і матрос на свойому твердому ліжку на долівці захропів.

Зго́дом і матро́с на свойо́му твердо́му лі́жку на долі́вці захропі́в.


Моє тіло стрепенулося, і я відкриваю очі.

Моє́ ті́ло стрепену́лося, і я відкрива́ю о́чі.


— Ну, ну, ти дурненький! Годі тобі.

— Ну, ну, ти дурне́нький! Го́ді тобі́.


— Тоді я пропав! — промовив Д'Артаньян.

— Тоді́ я пропа́в! — промо́вив Д'Артаньян.


Фелтон залишився в коридорі.

Фелтон зали́ши́вся в коридо́рі.


Не знав я навіть, хто був мій батько і якого я роду.

Не знав я на́віть, хто був мій ба́тько і яко́го я ро́ду.


Здивовались ми тоді з козаками.

Здивова́лись ми тоді́ з козака́ми.


Але незабаром король знову став сумний й був не в доброму гуморі.

Але́ незаба́ром коро́ль зно́ву став сумни́й й був не в до́брому гу́морі.


— А пироги з черницями?

— А пироги́ з черни́цями?


Міледі вибухнула плачем.

Міле́ді ви́бухнула пла́че́м́.


— Хан зрадив нас.

— Хан зра́див нас.


— Два книдлі? Які книдлі? — спитав поквапно Кеслер.

— Два кни́длі? Які́ кни́длі? — спита́в поква́пно Кеслер.


Ви говорите про блюзнірство.

Ви гово́рите про блюзні́рство.


— Всюди такі! — сказав, мов припечатав, Вовкун.

— Всю́ди такі́! — сказа́в, мов припеча́тав, Вовку́н.


— Але, здається, і в мене майнула не погана думка, — сказав Портос.

— Але́, здає́ться, і в мене́ майну́ла не пога́на ду́мка, — сказа́в Портос.


Краще вже пустити собі кулю в лоба і відразу покласти всьому край.

Кра́ще вже пусти́ти собі́ ку́лю в ло́ба і відра́зу покла́сти всьо́му край.


Усім на серце пала тяжка туга, мов перед яким великим горем.

Усі́м на се́рце па́ла тяжка́ ту́га, мов пе́ред яки́м вели́ким го́рем.


— Які коні? — спитав Атос.

— Які́ ко́ні? — спита́в Атос.


Не було ніякої спроможности спинити напад.

Не було́ нія́кої спроможности спини́ти на́пад.


А мене тягне до чогось вищого.

А мене́ тя́гне до чого́сь ви́щого.


— О, пане, — вигукнув Плянше, — або я все виконаю, або мене пошматують.

— О, па́не, — ви́гукнув Пля́нше, — або́ я все ви́конаю, або́ мене́ пошмату́ють.


Д'Артаньян щиро розповів свою історію, не назвавши тільки прізвищ.

Д'Артаньян щи́ро розпові́в свою́ істо́рію, не назва́вши ті́льки прі́звищ.


Нарешті, Фелтон, що спершу навіть не глянув на міледі, подивився в її бік.

Наре́шті, Фелтон, що спе́ршу на́віть не гля́нув на міле́ді, подиви́вся в її бік.


Ти біжиш із усієї сили, швидше, швидше, а вони за тобою.

Ти біжи́ш із усіє́ї си́ли, шви́дше, шви́дше, а вони́ за тобо́ю.


І через що? А через те, що твоя жінка сивашка.

І че́рез що? А че́рез те, що твоя́ жі́нка сива́шка.


Відтак він почав цілувати один по одному навіски, з якими мав розлучитися.

Відта́к він поча́в цілува́ти оди́н по одному́ наві́ски, з яки́ми мав розлучи́тися.


— Та чому? — нерадо мовив Опанас.

— Та чому́? — нера́до мо́вив Опана́с.


Одне слово, я відіграв.

Одне́ сло́во, я відігра́в.


Три постаті ритмічно підіймали і спускали весла.

Три по́статі ритмі́чно підійма́ли і спуска́ли ве́сла.


Гуркотів грім, та в громі не було Єгови.

Гуркоті́в грім, та в гро́мі не було́ Єго́ви.


Я нудьгую й для розваги сплела цього шнура.

Я нудьгу́ю й для розва́ги сплела́ цього́ шнура́.


Ця подія примусила кардинала прискорити справу.

Ця поді́я приму́сила кардина́ла приско́рити спра́ву.


— Це вам, пане — вимовив Плянше, подавши записку юнакові.

— Це вам, па́не — ви́мовив Пля́нше, пода́вши запи́ску юнако́ві.


— Слізьми рани не залічиш.

— Слізьми́ ра́ни не залі́чиш.


Льокаї поділяли сумний настрій панів.

Льокаї поділя́ли сумни́й на́стрій пані́в.


Сього цвіту, кажуть, багато по всьому світу.

Сього цві́ту, ка́жуть, бага́то по всьо́му сві́ту.


— У лівий бік ножем, правда? — перебив Б'юкенгем.

— У лі́вий бік ноже́м, пра́вда? — переби́в Б'юкенгем.


Можна було подумати, що вона зараз помре.

Мо́жна було́ поду́мати, що вона́ за́раз помре́.


Та будьте спокійні, вона не почує нас, бо не лягає спати раніш, як опівночі.

Та бу́дьте спокі́йні, вона́ не почу́є нас, бо не ляга́є спа́ти рані́ш, як опі́вночі.


Атос стояв біля дверей, загорнувшись у плащ, з капелюхом, насунутим на очі.

Атос стоя́в бі́ля двере́й, загорну́вшись у плащ, з капелю́хом, насу́нутим на о́чі.


Пан Андрій сидів сам у своїй кімнаті за щільно зачиненими дверями.

Пан Андрі́й сиді́в сам у свої́й кімна́ті за щі́льно зачи́неними две́рями.


Знав бо, що й сказати, запорожець.

Знав бо, що й сказа́ти, запоро́жець.


Отож і на Сороковій Милі ніхто не вгадав бісового замислу Джой Моліно.

Ото́ж і на Соро́ковій Ми́лі ніхто́ не вгада́в бі́сового за́мислу Джой Моліно.


Батько мій був білий, — білий, як і ви.

Ба́тько мій був бі́лий, — бі́лий, як і ви.


Д'Артаньян впізнав кардинала.

Д'Артаньян впізна́в кардина́ла.


— Опісля дорахуєш.

— Опі́сля́ дораху́єш.


Невже ж не станемо ми як один за волю України?

Невже́ ж не ста́немо ми як оди́н за во́лю Украї́ни?


Іншим разом він ішов додому писати дисертацію і просив друзів не заважати йому.

І́ншим ра́зом він ішо́в додо́му писа́ти дисерта́цію і проси́в дру́зів не заважа́ти йому.


Д'Артаньян не тямився з радощів.

Д'Артаньян не тя́мився з ра́дощів.


Тепер уже не грав зі мною комедії, говорив по щирості.

Тепе́р уже́ не грав зі мно́ю коме́дії, говори́в по щи́рості.


Ви доторкаєтеся до найглибших струн жіночого серця.

Ви доторка́єтеся до найгли́бших струн жіно́чого се́рця.


— То вже дай нам хоч ватажка! — загукали селяни всі враз.

— То вже дай нам хоч ватажка́! — загука́ли селя́ни всі враз.


— Безперечно, але я не дозволю якомусь метисові буту чеснішим від мене.

— Безпере́чно, але́ я не дозво́лю яко́мусь мети́сові бу́ту чесні́шим від мене́.


— Де тобі тихо, пане полковнику чи панотче?

— Де тобі́ ти́хо, па́не полко́внику чи панотче?


А так роблячи, бодай надію будемо мати, що не дарма робимо.

А так ро́блячи, бода́й наді́ю бу́демо ма́ти, що не дарма́ ро́бимо.


Пробачити вам, монсеньєр! Подумайте, що ви говорите!

Проба́чити вам, монсеньє́р! Поду́майте, що ви гово́рите!


— Ще вісім, або що?

— Ще ві́сім, або́ що?


— Може взяти чіпці і не заплатити.

— Мо́же взя́ти чіпці́ і не заплати́ти.


Проте всеж таки взяв кілька посторонків і кинув на сані.

Проте́ всеж таки́ взяв кі́лька посторо́нків і ки́нув на са́ні.


Так ось — ви бачили руку королеви й тільки.

Так ось — ви ба́чили ру́ку короле́ви й ті́льки.


— Хіба перескочите, — мовив чоловік, здвигнувши плечима.

— Хіба́ переско́чите, — мо́вив чолові́к, здви́гнувши плечи́ма.


Отак Атос знайшов у своїй господі кошти, на які й не чекав.

Ота́к Атос знайшо́в у свої́й госпо́ді ко́шти, на які́ й не чека́в.


А вони вже й розпустили губи.

А вони́ вже й розпусти́ли гу́би.


Так було й з нами.

Так було́ й з нами.


І байдуже мені.

І ба́йду́же мені́.


Тяжко було на серці моєму Петрові.

Тя́жко було́ на се́рці моє́му Петро́ві.


— На кого ж саме маєте ви підозру?

— На кого ж са́ме ма́єте ви підо́зру?


— Ляйтенант Фелтон від лорда Вінтера, — доповів Патрік.

— Ляйтена́нт Фелтон від ло́рда Вінтера, — допові́в Патрік.


— Я наводив вам свої міркування.

— Я наво́див вам свої́ міркува́ння.


Да й точаться до ридвана, махаючи косами.

Да й то́чаться до ридвана, маха́ючи ко́сами.


Видно було, що він дуже стурбований.

Ви́дно було́, що він ду́же стурбо́ваний.


— Флойде! — промовила вона, дивлячись йому у вічі.

— Фло́йде! — промо́вила вона́, ди́влячись йому у ві́чі.


— Пропала справа! Чи чули, що кажуть запорозькі братчики?

— Пропа́ла спра́ва! Чи чу́ли, що ка́жуть запоро́зькі бра́тчики?


Бажав би я знати, як воно скінчиться?

Бажа́в би я зна́ти, як воно́ скі́нчиться?


Тепер їм довелось зазнати доброї біди в цій країні.

Тепе́р їм довело́сь зазна́ти до́брої біди́ в цій краї́ні.


В темну могилу.

В те́мну моги́лу.


Жінка спустила відлогу.

Жі́нка спусти́ла відло́гу.


Маю тепер клопіт воловодитися з ним поза очами.

Ма́ю тепе́р кло́піт волово́дитися з ним по́за оча́ми.


Батько такий твердий, такий сильний та строгий, прохав у нього вибачення.

Ба́тько таки́й тверди́й, таки́й си́льний та стро́гий, проха́в у нього ви́бачення.


Яж весь вік оттут.

Яж весь вік отту́т.


— Шпигуни кардинала добре служать йому.

— Шпигуни́ кардина́ла до́бре слу́жать йому.


Що це зо мною діється?

Що це зо мно́ю ді́ється?


— Вас звуть Бонасьє, — перебив Д'Артаньян.

— Вас звуть Бонасьє́, — переби́в Д'Артаньян.


Тепер же я примушений убити вас, аби мій секрет не пішов світами.

Тепе́р же я приму́шений уби́ти вас, аби́ мій секре́т не пішо́в світа́ми.


Я зупинився в нерішучості.

Я зупини́вся в нерішу́чості.


П'єр показав на трісочки, розсипані коло дров.

П'єр показа́в на трісочки́, розси́пані ко́ло дров.


— Покладіть зброю на місце, Д'Артаньяне, — сказав він.

— Покладі́ть збро́ю на мі́сце, Д'Артаньяне, — сказа́в він.


Міледі охопив жах, бо їй здалося, шо наказ негайно ж буде виконаний.

Міле́ді охопи́в жах, бо їй здало́ся, шо нака́з нега́йно ж бу́де ви́конаний.


Бо над сином, над Кирилом, чорний ворон кряче!

Бо над си́ном, над Кири́лом, чо́рний во́рон кря́че!


Д'Артаньян побачив сльози на її очах.

Д'Артаньян поба́чив сльо́зи на її оча́х.


Ми змарнували, поховали її.

Ми змарнува́ли, похова́ли її.


— Я візьму того, що тримає рудий конюший.

— Я візьму́ того́, що трима́є руди́й коню́ший.


— Хто ви такий, пане, і чому завдячую я вашу люб'язність?

— Хто ви таки́й, па́не, і чому́ завдя́чую я ва́шу люб'я́зність?


Та в дійсності завдання не було так важке, як здавалося Захарові Тодосовичові.

Та в ді́йсності завда́ння не було́ так важке́, як здава́лося Заха́рові Тодосовичові.


— Що ти зробив, мерзотнику?

— Що ти зроби́в, мерзо́тнику?


— Бог ще не сказав останнього свого слова.

— Бог ще не сказа́в оста́ннього свого́ сло́ва.


Ось тут і почалося змагання.

Ось тут і почало́ся змага́ння.


— Ваше здоров'я, пане Д'Артаньяне!

— Ва́ше здоро́в'я, па́не Д'Артаньяне!


— Правда, так, дитино моя, — сказала королева, — ти маєш рацію.

— Пра́вда, так, дити́но моя́, — сказа́ла короле́ва, — ти ма́єш ра́цію.


— Як треба рятувати Україну, байдуже мені і літа, й рани.

— Як тре́ба рятува́ти Украї́ну, ба́йду́же мені́ і лі́та́, й ра́ни.


Могучі, стрійні акорди потрясли цілим організмом молодої дівчини.

Могу́чі, стрі́йні ако́рди потрясли́ ці́лим органі́змом молодо́ї ді́вчи́ни.


На ньому були чоботи з острогами.

На ньому були́ чо́боти з остро́гами.


Фелтон простяг зброю міледі.

Фелтон простя́г збро́ю міле́ді.


— А що, пане гетьмане, яково?

— А що, па́не ге́тьмане, я́ково?


Мабуть, їй на віку написано моїх рук не минути.

Ма́бу́ть, їй на ві́ку напи́сано мої́х рук не мину́ти.


— А що ж, — каже, — бгатці? Я свого зятя на всякому місті оберу гетьманом.

— А що ж, — ка́же, — бга́тці? Я свого́ зя́тя на вся́кому мі́сті оберу́ ге́тьманом.


Міледі зачинила вікно, загасила лямпу й лягла в ліжко, як порадив їй Фелтон.

Міле́ді зачини́ла вікно́, загаси́ла ля́мпу й лягла́ в лі́жко, як пора́див їй Фелтон.


— Герцоґ Б'юкенгемський у Парижі! — вигукнув король.

— Герцоґ Б'юкенгемський у Пари́жі! — ви́гукнув коро́ль.


Він узяв сокиру й гострим кінцем почав розважувати зуби.

Він узя́в соки́ру й го́стрим кінце́м поча́в розва́жувати зу́би.


На півмилі вздовж річки вкрили поляки зелені луки своїм трупом.

На півми́лі вздовж рі́чки вкри́ли поля́ки зеле́ні лу́ки свої́м́́́ тру́пом.


— Правда, я й забув, що він мушкетер тільки тимчасовий.

— Пра́вда, я й забу́в, що він мушкете́р ті́льки тимчасо́вий.


— Вона доручила мені переказати, що кохала вас завжди.

— Вона́ доручи́ла мені́ переказа́ти, що коха́ла вас за́вжди́.


— Тепер це вже не ненависть, а помста.

— Тепе́р це вже не нена́висть, а по́мста.


— Я такий самий, як і ваш Генрись.

— Я таки́й са́ми́й, як і ваш Генри́сь.


Гей Стокард усміхнувся на це.

Гей Стокард усміхну́вся на це.


Тепер ви не втечете від мене.

Тепе́р ви не втече́те від мене́.


— Ну, а тепер? — запитав він.

— Ну, а тепе́р? — запита́в він.


— А, ще чим будуть журитися, та хлопцем, — відповів другий.

— А, ще чим бу́дуть жури́тися, та хло́пцем, — відпові́в дру́гий.


— Хазяїн, таки хазяїн, і діло тямить, — казав пан Андрій.

— Хазя́їн, таки́ хазя́їн, і ді́ло тя́мить, — каза́в пан Андрі́й.


— Чудово! До побачення, пане Рошфоре!

— Чудо́во! До поба́чення, па́не Рошфоре!


Нарешті я втекла від нього.

Наре́шті я втекла́ від нього.


Протягом двадцяти хвилин доїхали туди.

Про́тягом двадцяти́ хвили́н дої́хали туди́.


То був завзятий і лютий бій, бо сила Янового божевілля була величезна.

То був завзя́тий і лю́тий бій, бо си́ла Я́нового божеві́лля була́ величе́зна.


— Що таке? — спитав Д'Артаньян, не розуміючи, чого він сміється.

— Що таке́? — спита́в Д'Артаньян, не розумі́ючи, чого́ він сміє́ться.


Сідайте да й не клопочітесь у мене в господі ні про що, як пани над панами.

Сіда́йте да й не клопочітесь у мене́ в госпо́ді ні про що, як пани́ над пана́ми.


А зорі? То людські душі.

А зо́рі? То лю́дські́ ду́ші.


— Дозвольте, я віддам Грімо декілька потрібних розпоряджень.

— Дозво́льте, я відда́м Грі́мо де́кілька потрі́бних розпоря́джень.


— Кладки не є.

— Кла́дки не є.


Гоз потягнувся і, закотивши рукава, сонно почав розтирати затерплу руку.

Гоз потягну́вся і, закоти́вши рукава́, сонно поча́в розтира́ти зате́рплу ру́ку.


— Якась пані в передпокою.

— Яка́сь па́ні в передпоко́ю.


— Точнісінько так відповідала мені й моя жінка.

— Точні́сінько так відповіда́ла мені́ й моя́ жі́нка.


Раптом вона спинилася.

Ра́птом вона́ спини́лася.


Ми отаборилися коло Тахіна, але це не дійшло до нашої свідомости.

Ми ота́борилися ко́ло Тахіна, але́ це не дійшло́ до на́шої свідомости.


— У нас ніхто не бачив, щоби полотнянки прали.

— У нас ніхто́ не ба́чив, що́би полотня́нки пра́ли.


Пан Трацький дивувався, слухаючи цеї рації.

Пан Трацький дивува́вся, слу́хаючи це́ї ра́ції.


— Хіба татари зі сходу йдуть? — обізвався чоловік придивляючись.

— Хіба́ тата́ри зі схо́ду йдуть? — обізва́вся чолові́к придивля́ючись.


— Даю вам секунду на міркування, — додав він.

— Даю́ вам секу́нду на міркува́ння, — дода́в він.


Одне слово, не звіряйтеся ні на кого, навіть на свою тінь.

Одне́ сло́во, не звіря́йтеся ні на кого, на́віть на свою́ тінь.


— Ну, тоді ви не вийдете звідси, — загрозливо сказав він.

— Ну, тоді́ ви не ви́йдете зві́дси, — загро́зливо сказа́в він.


Тільки що вершок тої скелі був рівний, мов величезний стіл.

Ті́льки що вершо́к то́ї ске́лі був рі́вний, мов величе́зний стіл.


По третьому разі внутрішнє вікно відчинилося, і крізь шибку замерехтіло світло.

По тре́тьому ра́зі вну́трішнє вікно́ відчини́лося, і крізь ши́бку замерехті́ло сві́тло.


Отеє тут буде юрба, що знай танцюють та сміються.

Оте́є тут бу́де юрба́, що знай танцю́ють та смію́ться.


Що нас мала, згодувала,.

Що нас ма́ла, згодува́ла,.


Але їх швидко не стало, і жертву принесено.

Але́ їх шви́дко не ста́ло, і же́ртву прине́сено.


— А то ж якого мені ще біса? — каже Кирило Тур.

— А то ж яко́го мені́ ще бі́са? — ка́же Кири́ло Тур.


— Як, що таке? А повісимо вас.

— Як, що таке́? А пові́симо вас.


І обома руками він прихилив мою голову до свойого лиця.

І обома́ рука́ми він прихили́в мою́ го́лову до свойо́го лиця́.


— Добре, добре, — перебив кардинал — я не гніваюся на вас.

— До́бре, до́бре, — переби́в кардина́л — я не гні́ваюся на вас.


Вона збудила тебе, а не я!

Вона́ збуди́ла тебе́, а не я!


— Спасибі, пане Бонасьє, — подякував Д'Артаньян, вихиливши склянку.

— Спаси́бі, па́не Бонасьє, — подя́кував Д'Артаньян, ви́хиливши скля́нку.


Сідайте да й не клопочітесь у мене в господі ні про що, як пани над панами.

Сіда́йте да й не клопочітесь у мене́ в госпо́ді ні про що, як пани́ над пана́ми.


— Ой, не має сумління Мошко, що так за тебе не дбає!

— Ой, не ма́є сумлі́ння Мо́шко́, що так за тебе́ не дба́є!


Ми перевтомилися, як сами знаєте, і гарно було б трішки відпочити.

Ми перевтоми́лися, як сами́ зна́єте, і га́рно було́ б трі́шки відпочи́ти.


— Так, сір, я розумію вашу розпуку.

— Так, сір, я розумі́ю ва́шу розпу́ку.


— Пощо ж би він це робив?

— Пощо́ ж би він це роби́в?


Стомлені очі її сльозами заволіклись і стали якісь лагідні.

Сто́млені о́чі її сльоза́ми заволікли́сь і ста́ли які́сь ла́гідні.


Сільські хлопці були ліпші для мене.

Сільські́ хло́пці були́ лі́пші для мене́.


— Плянше! — повторили Портос і Араміс.

— Пля́нше! — повтори́ли Портос і Араміс.


— Як же се так?

— Як же се так?


— Ні, не сплю.

— Ні, не сплю.


Хоч уже посутеніло, але ще можна було на кілька кроків пізнати людину.

Хоч уже́ посутені́ло, але́ ще мо́жна було́ на кі́лька кро́ків пізна́ти люди́ну.


— А, — недбало промовив Портос, — це одна герцоґиня, моя приятелька.

— А, — недба́ло промо́вив Портос, — це одна́ герцоґиня, моя́ при́ятелька.


— Кепсько, погано, пане! — відповів король.

— Ке́псько, пога́но, па́не! — відпові́в коро́ль.


Зви мене Мариною.

Зви мене́ Мари́ною.


— Звідки ти мій сон знаєш?

— Зві́дки ти мій сон зна́єш?


Урі крутнувся на місці, скинув руки, заточився і впав на сніг.

Урі крутну́вся на мі́сці, ски́нув ру́ки, заточи́вся і впав на сніг.


— А через що ти б'єшся, Атосе? — спитав Араміс.

— А че́рез що ти б'є́шся, Атосе? — спита́в Араміс.


Знущаються ляхи над нашою кров'ю.

Знуща́ються ля́хи над на́шою кро́в'ю.


Та гірше було, коли на варті лучився рекрут, що боїться капрала гірше вогню.

Та гі́рше було́, коли́ на ва́рті лучи́вся ре́крут, що бої́ться капра́ла гі́рше вогню́.


Сова загукала на дупластім дубі і ти стрепенувся.

Сова́ загука́ла на дупла́стім ду́бі і ти стрепену́вся.


Ходить він, сновидає по гаю і сам не знає чого.

Хо́дить він, сновида́є по гаю́ і сам не зна́є чого́.


Баптист, очевидно, встиг угамувати своїх вояків.

Бапти́ст, очеви́дно, встиг угамува́ти свої́х воякі́в.


— Це не відповідь, — відмовив Атос.

— Це не ві́дповідь, — відмо́вив Атос.


— Не завтра вранці, будь ласка, а зараз.

— Не за́втра вра́нці, будь ла́ска, а за́раз.


Цього ви не можете заперечувати.

Цього́ ви не мо́жете запере́чувати.


Жінка в Атоса! Але й у Араміса була жінка.

Жі́нка в Атоса! Але́ й у Араміса була́ жі́нка.


— Маєте рацію.

— Ма́єте ра́цію.


Незабаром журбу заступила лють.

Незаба́ром журбу́ заступи́ла лють.


Кров і гнів ударили йому в голову.

Кров і гнів уда́рили йому в го́лову.


— У чім справа? — запитав Сазерланд.

— У чім спра́ва? — запита́в Сазерланд.


— А що ж воно таке?

— А що ж воно́ таке́?


І знизу, з села, поплили одна за одною череди різнобарвної худоби.

І зни́зу, з села́, поплили́ одна́ за одно́ю че́реди різноба́рвної худо́би.


Ви — пани, а я бідний коршмар.

Ви — пани́, а я бі́дний коршма́р.


З нашого вигляду мають зрозуміти, що ми вельможні особи.

З на́шого ви́гляду ма́ють зрозумі́ти, що ми вельмо́жні осо́би.


А в чоловіків вийшло своє безладдє.

А в чоловікі́в ви́йшло своє́ безладдє.


Ох, да дівчина ж гарна! — додав Кирило Тур, поглянувши вовчим поглядом на Лесю.

Ох, да ді́вчи́на ж га́рна! — дода́в Кири́ло Тур, погля́нувши во́вчим по́глядом на Ле́сю.


— Я й не купував.

— Я й не купува́в.


— Невеселі твої жарти, мій друже, — промовив Портос.

— Невесе́лі твої́ жа́рти, мій дру́же, — промо́вив Портос.


Д'Артаньян визнав за краще останній спосіб і скинув собі розбишаку на плечі.

Д'Артаньян ви́знав за кра́ще оста́нній спо́сіб і ски́нув собі́ розбиша́ку на пле́чі.


— А от що я тобі скажу.

— А от що я тобі́ скажу́.


— Я вам, паночку, по полтиннику за всяке зерно дам.

— Я вам, пано́чку, по полтиннику за вся́ке зе́рно́ дам.


А ти навіть у мене в хаті був.

А ти на́віть у мене́ в ха́ті був.


Я так і завмерла зо страху.

Я так і завме́рла зо стра́ху́.


— Чарівний голос ваш зменшує жорстокість ваших слів.

— Чарівни́й го́лос ваш зме́ншує жорсто́кість ва́ших слів.


— Цить! Тихо! — застеріг Атос.

— Цить! Ти́хо! — застері́г Атос.


Гей, Мускетоне, стільців та нехай подвоють число пляшок.

Гей, Мускетоне, стільці́в та неха́й подво́ють число́ пляшо́к.


До частини свого приладдя та струменту він навіть не доторкнувся.

До части́ни свого́ прила́ддя та струме́нту він на́віть не доторкну́вся.


Розступились і дали проїхати верховим і ридванові.

Розступи́лись і дали́ прої́хати верхови́м і ридванові.


— Я? Я не просив відпустки.

— Я? Я не проси́в відпу́стки.


— От що зробив Іванець,— прийняв ізнов слово божий чоловік.

— От що зроби́в Іване́ць,— прийня́в ізнов сло́во бо́жий чолові́к.


— Потім знайти фанатика, що служитиме знаряддям правосуддя божого.

— По́тім знайти́ фана́тика, що служи́тиме знаря́ддям правосу́ддя бо́жого.


— А хто заарештував його?

— А хто заарештува́в йо́го?


— Він тут, пане.

— Він тут, па́не.


Я прокинувся о шостій.

Я проки́нувся о шо́стій.


— То спробуйте мене.

— То спро́буйте мене́.


— А якби він її ненавидив, було б ще краще.

— А якби́ він її нена́видив, було́ б ще кра́ще.


— Тут, щоб хоч до якого такого ладу дійти, треба кілька день попрацювати.

— Тут, щоб хоч до яко́го тако́го ла́ду дійти́, тре́ба кі́лька день попрацюва́ти.


У мене добрі собаки.

У мене́ до́брі соба́ки.


Жінка сиділа на дзиглику перед коминком, що вже згасав.

Жі́нка сиді́ла на дзи́глику пе́ред ко́минком, що вже згаса́в.


— Так само й я.

— Так са́мо й я.


Герцоґ налічив два поверхи.

Герцоґ налічи́в два по́верхи.


По цих словах вона відчинила двері в коридор і виштовхала молодого чоловіка.

По цих слова́х вона́ відчини́ла две́рі в коридо́р і ви́штовхала молодо́го чолові́ка.


Мій дівер і я марно чекали на вас вчора й позавчора.

Мій ді́вер і я ма́рно чека́ли на вас вчо́ра й позавчо́ра.


Грімо звівся на ноги, неначе був на пружині.

Грі́мо зві́вся на но́ги, нена́че був на пружи́ні.


Мабуть, через два кроки й нас чекає те ж.

Ма́бу́ть, че́рез два кро́ки й нас чека́є те ж.


Я прокинувся другого дня аж десь над вечір з тріскучим болем голови.

Я проки́нувся дру́гого дня аж десь над ве́чір з тріску́чим бо́лем голови́.


— Успокойтеся, діду, — мовив я.

— Успоко́йтеся, ді́ду, — мо́вив я.


Тривай лиш, чи не я її окозачив.

Трива́й лиш, чи не я її окоза́чив.


Нема окремої коверти і ніякої передачі.

Нема́ окре́мої кове́рти і нія́кої переда́чі.


— Це він! — згукнув Бонасьє.

— Це він! — згукну́в Бонасьє.


Був він людина не красномовна.

Був він люди́на не красномо́вна.


— І я теж, — підтвердив Араміс.

— І я теж, — підтве́рдив Араміс.


Тоді разом з нею улюблена ханом жінка Газізя перейшла до Хамамбета.

Тоді́ ра́зом з не́ю улю́блена ха́ном жі́нка Газізя перейшла́ до Хамамбета.


То був один з моментів, які визначають усю долю людини.

То був оди́н з моме́нтів, які́ визнача́ють усю́ до́лю люди́ни.


Друзі спинилися на дорозі, а ви поїхали далі.

Дру́зі спини́лися на доро́зі, а ви пої́хали да́лі.


Д'Артаньян зробив так само.

Д'Артаньян зроби́в так са́мо.


Але хто пише?

Але́ хто пи́ше?


— Ні, я чекав на сусідів, та вони повідомили мене, що не прийдуть.

— Ні, я чека́в на сусі́дів, та вони́ повідо́мили мене́, що не при́йдуть.


— Справа не в цьому!

— Спра́ва не в цьому́!


Це було несправедливо.

Це було́ несправедли́во.


— Вона тричі намагалася вбити мене, і я простив її.

— Вона́ три́чі намага́лася вби́ти мене́, і я прости́в її.


Побачивши здалека ґвардійський мундир, він поскакав просто до Д'Артаньяна.

Поба́чивши зда́лека ґварді́йський мунди́р, він поскака́в про́сто до Д'Артаньяна.


І мандрівники вдарили острогами коні, які після цього знайшли в себе нових сил.

І мандрівники́ вда́рили остро́гами ко́ні, які́ пі́сля цього́ знайшли́ в себе́ нови́х сил.


На мене дихнуло любе тепло, не знаю чи від натопленої печі, чи від її особи.

На мене́ дихну́ло лю́бе тепло́, не зна́ю чи від нато́пленої пе́чі, чи від її осо́би.


— А не будеш же мене більш узивати Барабашем? — питав Черевань.

— А не бу́деш же мене́ більш узива́ти Барабаше́м? — пита́в Черева́нь.


Цього разу назустріч йому вийшла хазяйка, а не хазяїн.

Цього́ ра́зу назу́стріч йому ви́йшла хазя́йка, а не хазя́їн.


— А так, що диявол замутив голову Васюті Ніженському.

— А так, що дия́вол замути́в го́лову Васю́ті Ніженському.


Отже, вона не зрозуміла поглядів Фрединих.

О́тже, вона́ не зрозумі́ла по́глядів Фрединих.


— Будьте обережні, Атосе, — порадив Араміс.

— Бу́дьте обере́жні, Атосе, — пора́див Араміс.


Дейвід Пейн, помітивши погляд своєї гості, злегка усміхнувся.

Дейвід Пейн, помі́тивши по́гляд своє́ї го́сті, зле́гка усміхну́вся.


І він показав одержану записку.

І він показа́в оде́ржану запи́ску.


Чуєш, там щось дзюркотить?

Чу́єш, там щось дзюркотить?


— Нудьга у нього в очах.

— Нудьга́ у нього в оча́х.


А з другого крила сомківці теж заворушились.

А з дру́гого крила́ сомкі́вці теж заворуши́лись.


Тяглось туди й городове козацтво.

Тягло́сь туди́ й городове́ коза́цтво.


Що за один був і за що сюди попав, цього вже й не тямлю.

Що за оди́н був і за що сюди́ попа́в, цього́ вже й не тя́млю.


Атос поділив їх на три групи.

Атос поділи́в їх на три гру́пи.


— Висока на зріст, ставна.

— Висо́ка на зріст, ста́вна.


Араміс густо почервонів і скорше вирвав, ніж узяв її з рук ґасконця.

Араміс гу́сто почервоні́в і ско́рше ви́рвав, ніж узя́в її з рук ґасконця.


А наші дундуки подякували мені киями.

А на́ші дундуки́ подя́кували мені́ кия́ми.


Північна запала тиша.

Півні́чна запа́ла ти́ша.


— Годі вам жартувати, мій люб'язний, — сказав він.

— Го́ді вам жартува́ти, мій люб'я́зний, — сказа́в він.


А лижви страшенно намуляли нам ноги, аж рани поробилися, і ті рани не заживали.

А ли́жви страше́нно наму́ляли нам но́ги, аж ра́ни пороби́лися, і ті ра́ни не зажива́ли.


— Ну, то тепер оповіж і нам, як то було.

— Ну, то тепе́р опові́ж і нам, як то було́.


— Це пастка, — сказав Атос, — не їдьте, Д'Артаньяне.

— Це па́стка, — сказа́в Атос, — не ї́дьте, Д'Артаньяне.


Хай вічно буде дим над вашим табором!

Хай ві́чно бу́де дим над ва́шим та́бором!


— А що вам треба у Лондоні? — спитав Бонасьє.

— А що вам тре́ба у Ло́ндоні? — спита́в Бонасьє.


— Узяти сто пістолей.

— Узя́ти сто пістолей.


Вони знали, що кардинал поїхав розлючений.

Вони́ зна́ли, що кардина́л пої́хав розлю́чений.


— Любиш мене?

— Лю́биш мене́?


В останніх часах він чим раз дужче сердився на нього.

В оста́нніх часа́х він чим раз ду́жче се́рдився на нього.


Аж смішно мені стало, що я міг учора відразу не пізнати в нім жида.

Аж смі́шно мені́ ста́ло, що я міг учо́ра відра́зу не пізна́ти в нім жи́да.


Я почув шум на вулиці й схотів дізнатися, що там таке.

Я почу́в шум на ву́лиці й схоті́в дізна́тися, що там таке́.


— Просимо, мілорде, ви — наш, — промовив він.

— Про́симо, мілорде, ви — наш, — промо́вив він.


— Да нехай би пропадав ледащо, як заслужив!

— Да неха́й би пропада́в леда́що, як заслужи́в!


І Староміський справді підписався.

І Староміський спра́вді підписа́вся.


А в повітрі над труною весело щебетали пташки, байдужі до людського горя.

А в пові́трі над труно́ю ве́село щебетали пташки́, байду́жі до лю́дсько́го го́ря.


Вона всміхнулася і махнула рукою.

Вона́ всміхну́лася і махну́ла руко́ю.


— Так, це — щастя, — механічно відказала міледі, думаючи зовсім про інше.

— Так, це — ща́стя, — механі́чно відказа́ла міле́ді, ду́маючи зо́всім про і́нше.


— Гріх мені се сказати! — одвітує Шрам.

— Гріх мені́ се сказа́ти! — одвіту́є Шрам.


Так наче собі чоловік простенький, тихенький.

Так на́че собі́ чолові́к просте́нький, тихе́нький.


— У тому, що ви мене кохаєте.

— У то́му, що ви мене́ коха́єте.


Ми тебе гетьманом, ми тебе гетьманом оберемо! А там своє на умі.

Ми тебе́ ге́тьманом, ми тебе́ ге́тьманом оберемо́! А там своє́ на умі́.


Хмара куряви наближалася і скоро зза кряжа виникло велике комонне військо.

Хма́ра ку́ряви наближа́лася і ско́ро зза кря́жа ви́никло вели́ке комо́нне ві́йсько.


— Ну, то сідай на коня і їдь додому.

— Ну, то сіда́й на коня́ і їдь додо́му.


Її крамарі полотном мешкають у будинках, що не мають вивісок.

Її крамарі́ полотно́м ме́шкають у буди́нках, що не ма́ють ви́вісок.


Якщо ви рухнетесь з місця, то я застрілю вас.

Якщо́ ви рухнете́сь з мі́сця, то я застрі́лю вас.


Бгатику, — каже до Петра, — не кидай же хоч ти мене!

Бга́тику, — ка́же до Петра́, — не ки́дай же хоч ти мене́!


Ляхи тоді врозтіч! А я за коня.

Ля́хи тоді́ вро́зтіч! А я за коня́.


— А мій господар казав, що мене запакують на десять літ до криміналу.

— А мій госпо́дар каза́в, що мене́ запаку́ють на де́сять літ до криміна́лу.


— Чудово, — прошепотіла міледі — ось правдивий пуританин починає вже брехати.

— Чудо́во, — прошепоті́ла міле́ді — ось правди́вий пурита́нин почина́є вже бреха́ти.


Прибувши туди, молода жінка, здавалось, вагалася, як і на вулиці Вожірар.

Прибу́вши туди́, молода́ жі́нка, здава́лось, вага́лася, як і на ву́лиці Вожірар.


— І знаєте нумери?

— І зна́єте ну́мери?


Десантні війська спускалися до моря.

Деса́нтні війська́ спуска́лися до мо́ря.


І вона, не вагаючись, сіла в карету.

І вона́, не вага́ючись, сі́ла в каре́ту.


— Рушаймо панським добром ділитись! Повне місто тепер панства.

— Руша́ймо па́нським добро́м діли́тись! По́вне мі́сто тепе́р па́нства.


О, я розумію, що зустріч із ним налякала вас.

О, я розумі́ю, що зу́стріч із ним наляка́ла вас.


Тріє царі, де ви йдете?

Трі́є царі́, де ви йдете́?


Він учащав до жінки судового.

Він учаща́в до жі́нки судово́го.


Але Д'Артаньян, розпізнавши її убрання, не міг розглядіти її обличчя.

Але́ Д'Артаньян, розпізна́вши її убра́ння́, не міг розгля́діти її обли́ччя.


Кентукієць навпомацки рухався в темряві.

Кентукієць навпо́мацки ру́хався в те́мряві.


— Це рани честь твоїй фантазії!

— Це ра́ни честь твої́й фанта́зії!


Та вже будеш вік увесь.

Та вже бу́деш вік уве́сь.


Погляди їхні зустрілися, а далі все пішло, як по маслу.

По́гляди ї́хні зустрі́лися, а да́лі все пішло́, як по ма́слу.


— І ти, Массіно, так віриш мені? — запитала я.

— І ти, Массіно, так ві́риш мені́? — запита́ла я.


Вона опам'яталась, але дивилася на нього безнадійно.

Вона́ опам'ята́лась, але́ диви́лася на нього безнаді́йно.


Списав протокол і казав мене відвести.

Списа́в протоко́л і каза́в мене́ відвести́.


Годі вже вам гуторити про свої смутки.

Го́ді вже вам гуторити про свої́ сму́тки.


— О, Атосе — промовив Араміс, — ти, дійсно, великий чоловік.

— О, Атосе — промо́вив Араміс, — ти, ді́йсно, вели́кий чолові́к.


— А ти лякаєшся, Плянше?

— А ти ляка́єшся, Пля́нше?


Він витрусив останні пилинки з мішка, і знов одна шалька спустилася до долу.

Він ви́трусив оста́нні пили́нки з мішка́, і знов одна́ ша́лька спусти́лася до до́лу.


Дід знову закашлявся.

Дід зно́ву зака́шлявся.


— Перш за все, забираймося геть — зауважив Д'Артаньян, — а зрозумієш потім.

— Перш за все, забира́ймося геть — заува́жив Д'Артаньян, — а зрозумі́єш по́тім.


За хвилину показався загін.

За хвили́ну показа́вся загі́н.


— Королева помітно схвилювалася і пополотніла.

— Короле́ва помі́тно схвилюва́лася і пополотні́ла.


— А чого треба, щоб вас зацікавити?

— А чого́ тре́ба, щоб вас заціка́вити?


Міледі не хотіла виявити неспокою, викликаного загрозами лорда Вінтера.

Міле́ді не хоті́ла ви́явити неспо́кою, ви́кликаного загро́зами ло́рда Вінтера.


А щоб ти мені вірив, ось тобі королевський лист з печаттю!

А щоб ти мені́ ві́рив, ось тобі́ короле́вський лист з печа́ттю!


— Звичайно так.

— Звича́йно так.


Затулила руками очі, а сльози між пучки так і капотять.

Затули́ла рука́ми о́чі, а сльо́зи між пучки́ так і капотя́ть.


Якщо попливете за водою, то зустрінете росіян.

Якщо́ попливете́ за водо́ю, то зустрі́нете росія́н.


— Он іде панок Підкорецький.

— Он іде́ пано́к Підкоре́цький.


Урі Брем скористався з цього моменту.

Урі Брем скориста́вся з цього́ моме́нту.


Положили на рясу міждо двох коней Петра да й повезли до подвір'я, придержуючи.

Положи́ли на ря́су міждо двох ко́ней Петра́ да й повезли́ до подві́р'я, приде́ржуючи.


А то стояла все, мов нежива, коло чорногорця, дивлячись на страшне одноборство.

А то стоя́ла все, мов нежива́, ко́ло чорного́рця, ди́влячись на страшне́ однобо́рство.


— Кажу ж тобі, що все знаю.

— Кажу́ ж тобі́, що все зна́ю.


Кент, не стреливши, побіг на край тої ями.

Кент, не стре́ливши, побі́г на край то́ї я́ми.


— І будете на балі?

— І бу́дете на ба́лі?


Д'Артаньян ступив у будинок слідом за кардиналом.

Д'Артаньян ступи́в у буди́нок слі́дом́ за кардина́лом.


Це було маячіння.

Це було́ маячі́ння.


Таких надмірно цікавих я вмію швидко висунути поза клямру своєї знайомости.

Таки́х надмі́рно ціка́вих я вмі́ю шви́дко ви́сунути по́за кля́мру своє́ї знайомости.


— А я певний, що з зовсім іншими намірами, пане кардинале.

— А я пе́вний, що з зо́всім і́ншими на́мірами, па́не кардина́ле.


Ви сами сказали, що мої вороги затягли мене в пастку.

Ви сами́ сказа́ли, що мої́ вороги́ затягли́ мене́ в па́стку.


— Чи не мали ви відкрити її панові Бонасьє? — з гіркістю спитав Д'Артаньян.

— Чи не ма́ли ви відкри́ти її па́нові Бонасьє́? — з гіркістю спита́в Д'Артаньян.


Хто в ній виграє — виграє смерть.

Хто в ній ви́грає́ — ви́грає́ смерть.


За наметом стояли їх коні.

За наме́том стоя́ли їх ко́ні.


— Батечки мої, голубчики! — крикне, злякавшись, Кирилова мати.

— Ба́течки мої́, голу́бчики! — кри́кне, зляка́вшись, Кири́лова ма́ти.


Я досягла своєї мети.

Я досягла́ своє́ї мети́.


Сам своїх слів не чую.

Сам свої́х слів не чу́ю.


— Мабуть, хтонебудь повинний вам за мене поручитися?

— Ма́бу́ть, хтонебудь пови́нний вам за мене́ поручи́тися?


А й справді, предки пана Івана були мабуть ідеалістами свого часу.

А й спра́вді, пре́дки па́на Іва́на були́ ма́бу́ть ідеалі́стами свого́ ча́су.


— Не хочу манити вас.

— Не хо́чу мани́ти вас.


Так, жити, існувати.

Так, жи́ти, існува́ти.


Фелтон випустив приглушене рикання.

Фелтон ви́пустив приглу́шене ри́кання.


Д'Артаньян був у передньому загоні.

Д'Артаньян був у пере́дньому заго́ні.


— Безчесна людина, монсеньєр, безчесна.

— Безче́сна люди́на, монсеньє́р, безче́сна.


— Та який же він миршавий, — вимовив Араміс.

— Та яки́й же він ми́ршавий, — ви́мовив Араміс.


— Кепсько, дуже кепсько.

— Ке́псько, ду́же ке́псько.


Крізь щілини віконниць не було видко ні іскри вогню.

Крізь щі́ли́ни віко́нниць не було́ видко ні і́скри вогню́.


— А, чорт! — вихопилося в Д'Артаньяна.

— А, чорт! — ви́хопилося в Д'Артаньяна.


До побачення, бо це все, що сьогодні я мав сказати вам.

До поба́чення, бо це все, що сього́дні я мав сказа́ти вам.


І він залишив крамаря, вкрай здивованого таким чудним прощанням.

І він зали́ши́в крамаря́, вкрай здиво́ваного таки́м чудни́м проща́нням.


— Бо — казав він, — майбутнє не втече від мене.

— Бо — каза́в він, — майбу́тнє не втече́ від мене́.


Ну, а видатків крім на вас та на сплату процентів у мене, як знаєш, дуже мало.

Ну, а вида́тків крім на вас та на спла́ту проце́нтів у мене́, як зна́єш, ду́же ма́ло.


На них чекала карета.

На них чека́ла каре́та.


Д'Артаньян присунув свого стільця до міледі.

Д'Артаньян прису́нув свого́ стільця́ до міле́ді.


— Що? — здивовано спитав Бонасьє.

— Що? — здиво́вано спита́в Бонасьє.


Обидві жінки з хвилину обіймали одна одну.

Оби́дві жінки́ з хвили́ну обійма́ли одна́ одну́.


Тямлю, це було в Дорпаті.

Тя́млю, це було́ в Дорпаті.


Тревій поштиво вклонився, радий, але з домішкою опаски.

Тревій пошти́во вклони́вся, ра́дий, але́ з до́мішкою опа́ски.


У тій гульні над усіма брав гору Нечай, що гуляв невгаваючи по кілька день.

У тій гульні́ над усіма́ брав го́ру Неча́й, що гуля́в невгава́ючи по кі́лька день.


Тільки пам'ятайте, що хоч прізвища в ній не написано, її дано вам.

Ті́льки пам'ята́йте, що хоч прі́звища в ній не напи́сано, її да́но вам.


Ще кілька слів.

Ще кі́лька слів.


Так це ж мій Менґський приятель.

Так це ж мій Менґський при́ятель.


— Овва, — відповів Д'Артаньян, — це тому, що я найбезталанніший з усіх вас.

— Овва́, — відпові́в Д'Артаньян, — це тому́, що я найбезтала́нніший з усі́х вас.


Але він стримався та привітно витав гостя.

Але́ він стри́мався та приві́тно вита́в го́стя.


— Так! — відповів незнайомий.

— Так! — відпові́в незнайо́мий.


— О, урятована, урятована! — скрикнула вона.

— О, урято́вана, урято́вана! — скри́кнула вона́.


— Скажи, козаче, де мені знайти полковника Богуна?

— Скажи́, коза́че, де мені́ знайти́ полко́вника Богуна́?


У залі деякий час було чути замішання й сум'яття.

У за́лі де́який час було́ чу́ти заміша́ння й сум'яття́.


— Хоч де б ви не були, пане, поблизу чи далеко, я завжди вас кохатиму.

— Хоч де б ви не були́, па́не, поблизу́ чи дале́ко, я за́вжди́ вас коха́тиму.


А по чому чіпчики продаєте?

А по чому́ чіпчики продаєте́?


— А чого він чекає? — спитав другий.

— А чого́ він чека́є? — спита́в дру́гий.


Льокаї заходжувались відкорковувати величезний бутель з каліюрським вином.

Льокаї захо́джувались відкорко́вувати величе́зний бу́тель з калію́рським вино́м.


— Хіба ж ти вже не любиш мене?

— Хіба́ ж ти вже не лю́биш мене́?


Вона похитала головою.

Вона́ похита́ла голово́ю.


— Ну, тепер прощай!

— Ну, тепе́р проща́й!


— Не кваптесь, прошу вас.

— Не ква́птесь, про́шу́ вас.


Назавтра Д'Артаньян прийшов знову.

Наза́втра Д'Артаньян прийшо́в зно́ву.


Кент перекрутився і приставив рушницю до плеча.

Кент перекрути́вся і приста́вив рушни́цю до плеча́.


Я підвів очі і глянув на нього.

Я підві́в о́чі і гля́нув на нього.


Треба завжди матися на бачності, завжди й насамперед.

Тре́ба за́вжди́ ма́тися на ба́чності, за́вжди́ й наса́мперед.


Що ми вдвох робитимемо з одним конем?

Що ми вдвох роби́тимемо з одни́м коне́м?


Три кулі продіряявили серветку й зробили з неї справжній прапор.

Три ку́лі продіря́явили серве́тку й зроби́ли з не́ї спра́вжній пра́пор.


Піду одпочину трохи.

Піду́ одпочину тро́хи.


— Та в чому ж річ, пане? — нетерпляче питав Д'Артаньян.

— Та в чому́ ж річ, па́не? — нетерпля́че пита́в Д'Артаньян.


Раптом у флігелі розляглися гучні крики.

Ра́птом у флі́гелі розлягли́ся гучні́ кри́ки.


Він знов махнув рукою і звісив голову.

Він знов махну́в руко́ю і зві́сив го́лову.


— Ми ще побачимось, пане, чи не так?

— Ми ще поба́чимось, па́не, чи не так?


— Ні, із Ічні.

— Ні, із І́чні.


Обличчя їй було бліде, очі — втомлені, чи то з безсоння, чи то від сліз.

Обли́ччя їй було́ бліде́, о́чі — вто́млені, чи то з безсо́ння, чи то від сліз.


— Власною особою.

— Вла́сною осо́бою.


— Е, да се в вас і бандура!

— Е, да се в вас і банду́ра!


Переказували, що вони з порядної родини.

Перека́зували, що вони́ з поря́дної роди́ни.


Де це той Стеней, Атосе?

Де це той Стене́й, Атосе?


— Забути? — здивовано спитала Марина.

— Забу́ти? — здиво́вано спита́ла Мари́на.


— Ей, — каже, — годі! Нема тут наших!

— Ей, — ка́же, — го́ді! Нема́ тут на́ших!


Почали значні козаки жити на лядський кшталт із великої розкоші.

Почали́ значні́ козаки́ жи́ти на лядський кшталт із вели́кої ро́зкоші.


Ми ввічливі з жінкою не лише заради неї, а й заради власної самоповаги.

Ми вві́чливі з жі́нкою не лише́ зара́ди не́ї, а й зара́ди вла́сної самопова́ги.


Як бачиш, і того загробного батькового підозріння не ощадила мені доля!

Як ба́чиш, і того́ загро́бного ба́тькового підозрі́ння не ощади́ла мені́ до́ля!


— Чим же тебе шанувати, вельможний пане?

— Чим же тебе́ шанува́ти, вельмо́жний па́не?


Я сьогодні написала листа.

Я сього́дні написа́ла листа́.


Кардинал кусав вуси й губи.

Кардина́л куса́в вуси й гу́би.


І сам Каганець.

І сам Кагане́ць.


Тільки поїдьмо недалеко звідси.

Ті́льки пої́дьмо недале́ко зві́дси.


Староміський радо пішов слідом за Гавою.

Староміськи́й ра́до пішо́в слі́дом́ за Га́вою.


— Перш за все уберіться в цей халат, — запропонував мушкетер своєму другові.

— Перш за все убері́ться в цей хала́т, — запропонува́в мушкете́р своє́му дру́гові.


Табор поділився на дві партії.

Та́бор поділи́вся на дві па́ртії.


— Що, що? — закричав з усеї сили мій провідник.

— Що, що? — закрича́в з усе́ї си́ли мій провідни́к.


Моє ім'я і прізвище — і Львів.

Моє́ ім'я́ і прі́звище — і Львів.


— Як то тепер вольний? А перше ж хіба був невольний?

— Як то тепе́р во́льний? А пе́рше ж хіба́ був нево́льний?


Лорд Вінтер завітав ввечорі.

Лорд Вінтер завіта́в ввечорі.


— Так, це я.

— Так, це я.


Я сиділа в їдальні і снідала.

Я сиді́ла в їда́льні і сні́дала.


Казав, що має ще деякі інтереси полагодити.

Каза́в, що ма́є ще де́які інтере́си пола́годити.


— Так, так, але за кілька день я вже встану.

— Так, так, але́ за кі́лька день я вже вста́ну.


Я з жахом поглянув їй у лице.

Я з жа́хом погля́нув їй у лице́.


При згадці про видру у щуки затремтіло хребетне крило.

При зга́дці про ви́дру у щу́ки затремті́ло хребе́тне крило́.


— Скоротіло таки панувати.

— Скороті́ло таки́ панува́ти.


— А я хтів вас про це спитати, чи не маєте ви про них відомостей?

— А я хтів вас про це спита́ти, чи не ма́єте ви про них ві́до́мостей?


Умріть же в мирі.

Умрі́ть же в ми́рі.


Тої ж хвилини, із швидкістю блискавки, витяг свою й незнайомий.

То́ї ж хвили́ни, із шви́дкістю бли́скавки, ви́тяг свою́ й незнайо́мий.


Двері нечутно відчинилися.

Две́рі нечу́тно відчини́лися.


Мій батько сам там був, дак розказував.

Мій ба́тько сам там був, дак розка́зував.


Ченці їх проводжали.

Ченці́ їх проводжа́ли.


Але він пройшов далі, ніж Атос.

Але́ він пройшо́в да́лі, ніж Атос.


— Вірте, я щасливий бачити вас.

— Ві́рте, я щасли́вий ба́чити вас.


Міледі не хотіла виявити неспокою, викликаного загрозами лорда Вінтера.

Міле́ді не хоті́ла ви́явити неспо́кою, ви́кликаного загро́зами ло́рда Вінтера.


— Чого ви від мене хочете?

— Чого́ ви від мене́ хо́чете?


Друже мій, той янгел був диявол.

Дру́же мій, той я́нгел був дия́вол.


— Ну, прецінь раз нагадалися підписати! — сказав другий поліціян.

— Ну, преці́нь раз нагада́лися підписа́ти! — сказа́в дру́гий поліція́н.


— Здається, він мені загрожує.

— Здає́ться, він мені́ загро́жує.


— Розкажу, тілько не доводь мене до гріха.

— Розкажу́, ті́лько не дово́дь мене́ до гріха́.


— Ви скидаєтеся на змовців.

— Ви скида́єтеся на змо́вців.


Чуєте ви це?

Чу́єте ви це?


Розв'язана може зранити або вбити.

Розв'я́зана мо́же зранити або́ вби́ти.


Ви пригадуєте? Була чудова ніч.

Ви прига́дуєте? Була́ чудо́ва ніч.


— Оце, де ми стоїмо, ліве крило табору.

— Оце́, де ми стоїмо́, лі́ве крило́ та́бору.


Вона крадькома поглянула на годинника.

Вона́ крадькома́ погля́нула на годи́нника.


Плянше, все ще дивуючись, чистив їх, і два вже були вичищені.

Пля́нше, все ще диву́ючись, чи́стив їх, і два вже були́ ви́чищені.


— Тихо, Д'Артаньяне, — застеріг Атос.

— Ти́хо, Д'Артаньяне, — застері́г Атос.


Пасук, тримаючи мене за руку, йшла поруч мене.

Пасу́к, трима́ючи мене́ за ру́ку, йшла по́руч мене́.


Вони їхали в один ряд з похмурим видом і похнюпившись.

Вони́ ї́хали в оди́н ряд з похму́рим ви́дом і похню́пившись.


За останній час скільки він тієї худоби та лісу спродав.

За оста́нній час скі́льки він тіє́ї худо́би та лі́су спро́да́в.


— Так се в вас божий чоловік? — спитав тоді Шрам.

— Так се в вас бо́жий чолові́к? — спита́в тоді́ Шрам.


Петро нагнувсь із сідла і поціловавсь із Василем Невольником.

Петро́ нагну́всь із сідла́ і поцілова́всь із Василе́м Нево́льником.


Нарешті ще двоє підчас цієї роботи стояли на варті.

Наре́шті ще дво́є пі́дчас ціє́ї робо́ти стоя́ли на ва́рті.


— Підрахуємо скільки в нас усього.

— Підраху́ємо скі́льки в нас усьо́го.


— Ну, а так переїхати не можна?

— Ну, а так переї́хати не мо́жна?


Я пропав, я — жебрак тепер.

Я пропа́в, я — жебра́к тепе́р.


Виправдуйтесь, коли можете.

Випра́вдуйтесь, коли́ мо́жете.


Бетлсова дружина, вимившись, одяглась у чисте плаття.

Бетлсова дружи́на, вими́вшись, одягла́сь у чи́сте пла́ття.


Д'Артаньян щиро розповів свою історію, не назвавши тільки прізвищ.

Д'Артаньян щи́ро розпові́в свою́ істо́рію, не назва́вши ті́льки прі́звищ.


— Про що? — спитав Д'Артаньян, бачивши, що пані Бонасьє не наважається кінчати.

— Про що? — спита́в Д'Артаньян, ба́чивши, що па́ні Бонасьє не наважа́ється кінча́ти.


Д'Артаньян дуже ніжно заспокоїв бідолашну дівчину.

Д'Артаньян ду́же ні́жно заспоко́їв бідола́шну ді́вчи́ну.


У руках царська грамота.

У рука́х ца́рська гра́мота.


— З двох причин.

— З двох причи́н.


— Ось мій гість! — каже Кирило Тур.

— Ось мій гість! — ка́же Кири́ло Тур.


Ну, так ось я вас пораджу.

Ну, так ось я вас пора́джу.


Я це не раз робив там, у Сп.

Я це не раз роби́в там, у Сп.


Люди бачили тільки те, що поставлено на карту.

Лю́ди ба́чили ті́льки те, що поста́влено на ка́рту.


Ізнов коло дверей козак.

Ізно́в ко́ло двере́й коза́к.


Аж ось якась темна постать людини виникла з поза скелі.

Аж ось яка́сь те́мна по́стать люди́ни ви́никла з по́за ске́лі.


Вітер уночі був слабкий, і судно повільно посувалося наперед.

Ві́тер уночі́ був слабки́й, і судно́ пові́льно посува́лося напере́д.


А навкруги ні тепла, ні звука, — один лютий холод і тиша.

А навкруги́ ні тепла́, ні зву́ка, — оди́н лю́тий хо́лод і ти́ша.


— Виручаючи з біди голову! А тепер трохи не згубив тобі молодої!

— Вируча́ючи з біди́ го́лову! А тепе́р тро́хи не згуби́в тобі́ молодо́ї!


— Куди біжиш, циганко? Стій!

— Куди́ біжи́ш, цига́нко? Стій!


— Ні, батьку, він не так думав, виручаючи з біди мою голову.

— Ні, ба́тьку, він не так ду́мав, вируча́ючи з біди́ мою́ го́лову.


Пані, — звернувся офіцер до дами, — не турбуйтеся.

Па́ні, — зверну́вся офіце́р до да́ми, — не турбу́йтеся.


Нарешті, віконницю зачинили.

Наре́шті, віко́нницю зачини́ли.


— Оддали би ви листа, Арамісе? — спитав Д'Артаньян.

— Оддали би ви листа́, Арамісе? — спита́в Д'Артаньян.


Ми поїхали до готелю.

Ми пої́хали до готе́лю.


Одним кінцем обв'язався сам, а з другого зробив петлю.

Одни́м кінце́м обв'яза́вся сам, а з дру́гого зроби́в петлю́.


— І я не знаю, — відповів Гава, — і мої чіпці лежать.

— І я не зна́ю, — відпові́в Га́ва, — і мої́ чіпці́ лежа́ть.


Недалеко від Фремеля хмара розгуркоталася.

Недале́ко від Фремеля хма́ра розгуркота́лася.


Чи пам'ятаєте ви добре, що я казав вам, пані?

Чи пам'ята́єте ви до́бре, що я каза́в вам, па́ні?


То був один з моментів, які визначають усю долю людини.

То був оди́н з моме́нтів, які́ визнача́ють усю́ до́лю люди́ни.


Удаване примирення була помста ревнивої жінки.

Уда́ване прими́рення була́ по́мста ревни́вої жі́нки.


— Це вже наша річ, — сказав Вовкун.

— Це вже на́ша річ, — сказа́в Вовку́н.


В рік по нім уродилась дівчина, сестра Івася, котру названо на хресті Маринею.

В рік по нім уроди́лась ді́вчи́на, сестра́ Іва́ся, котру́ на́звано на хре́сті́ Маринею.


Але присягаюся тобі, цей злочин — її останній злочин.

Але́ присяга́юся тобі́, цей зло́чин — її оста́нній зло́чин.


— Чи не татари йдуть, боронь Боже!

— Чи не тата́ри йдуть, боро́нь Бо́же!


Поки минув тиждень, хан Іслам Гірей лежав уже тяжко хворий.

По́ки мину́в ти́ждень, хан Ісла́м Гірей лежа́в уже́ тя́жко хво́рий.


Сідаючи відпочивати, він і з коней здіймав вантаж, щоб і кінь міг трохи спочити.

Сіда́ючи відпочива́ти, він і з ко́ней здійма́в ванта́ж, щоб і кінь міг тро́хи спочи́ти.


— То в багатших, нас не зачеплять.

— То в бага́тших, нас не заче́плять.


— Ось хусточка, пане, що її ви не схотіли б загубити.

— Ось ху́сточка, па́не, що її ви не схоті́ли б загуби́ти.


— Нарешті, — спитав Фелтон, — що вам заподіяли нарешті?

— Наре́шті, — спита́в Фелтон, — що вам заподі́яли наре́шті?


Дівчина підвела на нього свої глибокі, ще блискучі від сліз очі.

Ді́вчи́на підвела́ на нього свої́ глибо́кі, ще блиску́чі від сліз о́чі.


У тій хвилі в номер увійшов Базен із шпінатом та яєшнею.

У тій хви́лі в но́мер увійшо́в Базен із шпіна́том та яє́шнею.


Дав йому поснідати — добрий кавалок хліба і вчорашній котлет.

Дав йому посні́дати — до́брий кава́лок хлі́ба і вчора́шній котле́т.


Формальностей не додержуються при першій зустрічі у тих пустельних нетрях.

Формальностей не доде́ржуються при пе́ршій зу́стрічі у тих пусте́льних не́трях.


Араміс повернувся додому, а Атос і Д'Артаньян пішли заставляти сапфір.

Араміс поверну́вся додо́му, а Атос і Д'Артаньян пішли́ заставля́ти сапфі́р.


Пів на дванадцяту були коло дверей клятої коршми.

Пів на двана́дцяту були́ ко́ло двере́й кля́тої коршми́.


Ось ми й в таборі.

Ось ми й в та́борі.


— Такий, як я.

— Таки́й, як я.


Приїхали в трійці, привезли отого Генрися.

Приї́хали в трі́йці, привезли́ отого́ Генри́ся.


Хіба ж я тому винна, що інший за шість неділь упорався зо мною краще?

Хіба́ ж я тому́ ви́нна, що і́нший за шість неділь упо́рався зо мно́ю кра́ще?


Моримуха їв з апетитом, слухав моїх оповідань, та сам говорив мало.

Мориму́ха їв з апети́том, слу́хав мої́х оповіда́нь, та сам говори́в ма́ло.


— Я сказав правду.

— Я сказа́в пра́вду.


не завжди можна дістати, про питво й зовсім не згадував.

не за́вжди́ мо́жна діста́ти, про питво́ й зо́всім не зга́дував.


З її фінансами справа теж стояла кепсько.

З її фіна́нсами спра́ва теж стоя́ла ке́псько.


Закладаюся, що листа цього украв він!

Заклада́юся, що листа́ цього́ укра́в він!


Я інстинктовно зберіг збрую.

Я інстинктовно збері́г збру́ю.


— Безперечно, щоб вчинити насильство.

— Безпере́чно, щоб вчини́ти наси́льство.


— О, спасибі ж тобі, батьку, що хоч ти за нас уступився! — кажуть міщане.

— О, спаси́бі ж тобі́, ба́тьку, що хоч ти за нас уступи́вся! — ка́жуть міща́не.


— Інший,— каже,— панотче, тепер час, інші й звичаї.

— І́нший,— ка́же,— панотче, тепе́р час, і́нші й зви́чаї.


— Та про той нещасливий рабунок, як то було.

— Та про той нещасли́вий рабу́нок, як то було́.


Ха, ха, ха! Ха, ха, ха!

Ха, ха, ха! Ха, ха, ха!


Повернувшися до Парижу, я зараз же заходжуюся шукати цю нещасну жінку.

Повернувшися до Пари́жу, я за́раз же захо́джуюся шука́ти цю неща́сну жі́нку.


— Він лежить на лаві, немов хворий.

— Він лежи́ть на ла́ві, немо́в хво́рий.


І ті спомини піддержують мене в тяжких злиднях.

І ті спо́мини підде́ржують мене́ в тяжки́х зли́днях.


А воно було ось як.

А воно́ було́ ось як.


— Алеж ти, прецінь, досі живо займався такими ділами і афішувався навіть.

— Алеж ти, пре́цінь, до́сі жи́во займа́вся таки́ми діла́ми і афішува́вся на́віть.


Як ви гадаєте?

Як ви гада́єте?


Він загадав засідлати двох коней і сам поїхав з молодим ґвардійцем.

Він загада́в засідла́ти двох ко́ней і сам пої́хав з молоди́м ґварді́йцем.


Другий, що залишився цілий та непошкоджений, прямував далі до табору.

Дру́гий, що зали́ши́вся ці́лий та непошко́джений, прямува́в да́лі до та́бору.


Тут було б небезпечно.

Тут було́ б небезпе́чно.


— От як розвеличалась ледача шляхта! — перехопили тут інші з синьокаптанників.

— От як розвеличалась леда́ча шля́хта! — перехопи́ли тут і́нші з синьокапта́нників.


— Невжеж я вічно мушу залишатися тут? — спитала міледі з деяким острахом.

— Невже́ж я ві́чно му́шу залиша́тися тут? — спита́ла міле́ді з де́яким о́страхом.


— Виведіть цього дурня! — сказав кардинал.

— Ви́ведіть цього́ ду́рня! — сказа́в кардина́л.


Д'Артаньян ніжно поцілував її.

Д'Артаньян ні́жно поцілува́в її.


Він раптом згадав якусь дівчину у С.

Він ра́птом згада́в яку́сь ді́вчи́ну у С.


Йому не пилося й не гулялося, а душу йому сповивала чорна туга.

Йому не пило́ся й не гуля́лося, а ду́шу йому сповива́ла чо́рна ту́га.


А тепер приїзджаю до тебе вмирати.

А тепе́р приїзджаю до тебе́ вмира́ти.


Не будемо й крові наших вояків даремно проливати.

Не бу́демо й кро́ві на́ших воякі́в даре́мно пролива́ти.


Після моїх нещасних пригод я часто зомліваю.

Пі́сля мої́х неща́сних приго́д я ча́сто зомліва́ю.


— Ідіть кожен до себе, — ще раз запропонував Атос, — і дайте мені волю.

— Іді́ть ко́жен до себе́, — ще раз запропонува́в Атос, — і да́йте мені́ во́лю.


Він привик досі числити тільки на себе і дбати тільки за себе.

Він при́вик до́сі чи́слити ті́льки на себе́ і дба́ти ті́льки за себе́.


— Це найближчий шлях на Лондон.

— Це найбли́жчий шлях на Ло́ндон.


— Я найкраща її приятелька.

— Я найкра́ща її при́ятелька.


Ми ж ізмалечку, брате, навчені закону божого.

Ми ж ізма́лечку, бра́те, на́вчені зако́ну бо́жого.


Покликали Плянше й Базена, і ті заступили Грімо й Мускетона.

Покли́кали Пля́нше й Базена, і ті заступи́ли Грі́мо й Мускетона.


Король усе ще не повертався з полювання.

Коро́ль усе́ ще не поверта́вся з полюва́ння.


Я вірю, що він любить справедливість.

Я ві́рю, що він лю́бить справедли́вість.


Гасять вони пожежу і б'ються одночасно.

Га́сять вони́ поже́жу і б'ю́ться одноча́сно.


Я соромив їх безжалісливо.

Я соро́мив їх безжа́лісливо.


— Як пан знають.

— Як пан зна́ють.


Не сам Володя, а ще якісь грубі голоси.

Не сам Воло́дя, а ще які́сь гру́бі голоси́.


— Ні, зовсім ні! — запевнив я.

— Ні, зо́всім ні! — запе́внив я.


Обличчя міледі спалахнуло.

Обли́ччя міле́ді спалахну́ло.


Кампанія закінчилася щасливо, і кардинал набув собі слави.

Кампа́нія закі́нчи́лася щасли́во, і кардина́л набу́в собі́ сла́ви.


Як тобі здається се диво?

Як тобі́ здає́ться се ди́во?


Тоді всі четверо зникли в бастіоні, куди перед тим увійшов уже Грімо.

Тоді́ всі че́тверо зни́кли в бастіо́ні, куди́ пе́ред тим увійшо́в уже́ Грі́мо.


— Визувайся, злодію!

— Ви́зувайся, зло́дію!


Гадаю, що ви без заперечень підете за мною.

Гада́ю, що ви без запере́чень пі́дете за мно́ю.


Можна би всі три дочки до роботи засадити ще й стару до помочі.

Мо́жна би всі три до́чки до робо́ти засади́ти ще й стару́ до по́мочі.


— Так, пане, — вклонившися відповів Д'Артаньян.

— Так, па́не, — вклонившися відпові́в Д'Артаньян.


Я хотіла мати тебе близько себе.

Я хоті́ла ма́ти тебе́ бли́зько себе́.


— Так, мені добре відомо вино, про яке ви кажете.

— Так, мені́ до́бре відо́мо вино́, про яке́ ви ка́жете.


Тепер Д'Артаньян і собі відскочив назад і підняв шпаду.

Тепе́р Д'Артаньян і собі́ відско́чив наза́д і підня́в шпа́ду.


Та було вже запізно.

Та було́ вже запі́зно.


Перед ним замиготів промінь надії.

Пе́ред ним замиготі́в про́мінь наді́ї.


Незабаром двері відчинилися, з'явилась варта.

Незаба́ром две́рі відчини́лися, з'яви́лась ва́рта.


Веранда густо обросла диким виноградом.

Веранда гу́сто обросла́ ди́ким виногра́дом.


Та в вас тут чимало таки назбиралось? Га?

Та в вас тут чима́ло таки́ назбира́лось? Га?


— Уперше чую це ім'я!

— Упе́рше чу́ю це ім'я́!


Сили в старих руках було в їх іще доволі, що аж плечі хрумтіли.

Си́ли в стари́х рука́х було́ в їх іще́ дово́лі, що аж пле́чі хрумті́ли.


Тільки збоку знали ми, що старий Моримуха був чоловік заможній, але дуже скупий.

Ті́льки збо́ку зна́ли ми, що стари́й Моримуха був чолові́к замо́жній, але́ ду́же скупи́й.


Де спинявся король, там спинялись і мушкетери.

Де спиня́вся коро́ль, там спиня́лись і мушкете́ри.


Плянше пішов на двір і хотів засідлати коні.

Пля́нше пішо́в на двір і хоті́в засідла́ти ко́ні.


Військо козацьке спинилося.

Ві́йсько коза́цьке спини́лося.


А втім кардинал не сказав і слова про герцоґа Б'юкенгемського.

А втім кардина́л не сказа́в і слова́ про герцоґа Б'юкенгемського.


То попи і ченці несли корогви благословляти військо на бій.

То попи́ і ченці́ несли́ корогви́ благословля́ти ві́йсько на бій.


Річка зупинилась, і вода, не знайшовши виходу, стала підійматися.

Рі́чка зупини́лась, і вода́, не знайшо́вши ви́ходу, ста́ла підійма́тися.


Нехай стоїть, нехай буде, як оздоба, а не як завада в житті.

Неха́й стої́ть, неха́й бу́де, як оздо́ба, а не як зава́да в житті́.


Ви приносите нещастя не тільки собі, а й нам.

Ви прино́сите неща́стя не ті́льки собі́, а й нам.


— О, боже мій!

— О, бо́же мій!


— Се вже сестро, приїхали по мою душу.

— Се вже сестро́, приї́хали по мою́ ду́шу.


— Гм, я не пішов би, — відказав Араміс.

— Гм, я не пішо́в би, — відказа́в Араміс.


Вождь Джордж знову показав на мене, але з них ніхто й з місця не ворухнувся.

Вождь Джордж зно́ву показа́в на мене́, але́ з них ніхто́ й з мі́сця не ворухну́вся.


Засуви відчинилися, двері заскриготіли на завісках, в кімнаті залунали кроки.

Засу́ви відчини́лися, две́рі заскриготі́ли на заві́сках, в кімна́ті залуна́ли кро́ки.


— Сину мій нещасний, любий! Надіє моя!

— Си́ну мій неща́сний, лю́бий! Наді́є моя́!


— Знову ґасконада! — пробурчав дворянин.

— Зно́ву ґасконада! — пробурча́в дворяни́н.


— Терпіння, — промовив Атос, — нам бракує ще декого.

— Терпі́ння, — промо́вив Атос, — нам браку́є ще декого.


— Що ж стурбувало великого хана?

— Що ж стурбува́ло вели́кого ха́на?


— Бог відступається від того, хто сам себе зрікається, — зауважила міледі.

— Бог відступа́ється від того́, хто сам себе́ зріка́ється, — заува́жила міле́ді.


Отже, я не знаю такої обіцянки.

О́тже, я не зна́ю тако́ї обіця́нки.


Ох, мабуть, він провинивсь перед товариством! А в них нема ні крихти жалості.

Ох, ма́бу́ть, він провини́всь пе́ред товари́ством! А в них нема́ ні кри́хти жа́лості.


— Я Урі Брем! — просто відповів той, і моя хатина на краю табора.

— Я Урі Брем! — про́сто відпові́в той, і моя́ хати́на на краю́ та́бора.


Потім знов їх трохи підіймемо, вдячні будуть.

По́тім знов їх тро́хи підіймемо́, вдя́чні бу́дуть.


— І я! — додав Араміс.

— І я! — дода́в Араміс.


Прощаю смерть бідного Фелтона, прощаю й замахи на моє власне життя.

Проща́ю смерть бі́дного Фелтона, проща́ю й за́махи на моє́ вла́сне життя́.


— На що дурніші.

— На що дурні́ші.


Думалось, що зомлію, що минуся в тій хвилі.

Ду́малось, що зомлі́ю, що мину́ся в тій хви́лі.


— Отже, ви мене кохаєте! — згукнув він.

— О́тже, ви мене́ коха́єте! — згукну́в він.


Тої ж хвилини Плянше підвів Атосові коня.

То́ї ж хвили́ни Пля́нше підві́в Ато́сові коня́.


Про це я не забуду до віку.

Про це я не забу́ду до ві́ку.


Усі були в розпачі.

Усі́ були́ в ро́зпачі.


Вернув далеко веселіший і спокійніший, ніж пішов.

Верну́в дале́ко веселі́ший і спокійні́ший, ніж пішо́в.


Так промовила мені, віщуючи, стара бабуся.

Так промо́вила мені́, віщу́ючи, стара́ бабу́ся.


— А потім вона повернулася?

— А по́тім вона́ поверну́лася?


А так мені аж обридло.

А так мені́ аж обри́дло.


Скрізь було чути прокльони й шалену лайку.

Скрізь було́ чу́ти прокльо́ни й шале́ну ла́йку.


— Нехай же наші сльози упадуть на голову нашому ворогу!

— Неха́й же на́ші сльо́зи упаду́ть на го́лову на́шому во́рогу!


— От наш старий Шрам! — кричали міщане.

— От наш стари́й Шрам! — крича́ли міща́не.


Я піду з вами.

Я піду́ з вами.


— Пощо ти, серденько, так не в пору вирвалася? — сказав до неї Володко.

— Пощо ти, се́рде́нько, так не в по́ру ви́рвалася? — сказа́в до не́ї Воло́дко.


Я це для невістки купила.

Я це для неві́стки купи́ла.


Може, котра з них щось і казала, але ж це неправдоподібно.

Мо́же, котра́ з них щось і каза́ла, але́ ж це неправдоподі́бно.


— А покажіть мені цей перстень.

— А покажі́ть мені́ цей пе́рстень.


Марина зразу те помітила.

Мари́на зра́зу те помі́тила.


Гадаю, що краще вам тепер поїхати звідціля, поки їх ще нема.

Гада́ю, що кра́ще вам тепе́р пої́хати звідціля́, по́ки їх ще нема́.


— Та з ким же, як не з герцоґом.

— Та з ким же, як не з герцоґом.


— Геть, іродові душі! — крикне на них Шрам.

— Геть, і́родові ду́ші! — кри́кне на них Шрам.


— Чи не для того, щоб побачитися з міледі? — зимно запитав Атос.

— Чи не для того́, щоб поба́читися з міле́ді? — зи́мно запита́в Атос.


Настав, нарешті, вечір.

Наста́в, наре́шті, ве́чір.


Увечері при лямпі ми сиділи в кімнаті вчителя і розмовляли.

Уве́чері при ля́мпі ми сиді́ли в кімна́ті вчи́теля і розмовля́ли.


— Усюди пробралась із Запорожжя халепа!

— Усю́ди пробра́лась із Запоро́жжя ха́ле́па!


— Любий юначе, я вам розтрощу голову.

— Лю́бий юна́че, я вам розтрощу́ го́лову.


— Чи ви Бога не боїтеся, пане Хвилимоне, — нерадо відповів пан Андрій.

— Чи ви Бо́га не боїте́ся, па́не Хвили́моне, — нера́до відпові́в пан Андрі́й.


— А якщо він не приїде? — спитав Д'Артаньян.

— А якщо́ він не приї́де? — спита́в Д'Артаньян.


Ти дуже любив їх, а пан Генрись не терпів їх запаху.

Ти ду́же люби́в їх, а пан Генри́сь не терпі́в їх за́паху.


— Ну, що ж? Ви мене визволите, — відповів Д'Артаньян.

— Ну, що ж? Ви мене́ ви́зволите, — відпові́в Д'Артаньян.


Зараз же вдарили в барабан, і невеликий загін важким кроком рушив уперед.

За́раз же вда́рили в бараба́н, і невели́кий загі́н важки́м кро́ком ру́шив упере́д.


Згляньтесь на мене і уїжджайте.

Згля́ньтесь на мене́ і уїжджа́йте.


Закладаюся, щоя плів дурниці.

Заклада́юся, щоя плів дурни́ці.


Богун з несподіванки поточився од неї.

Богу́н з несподі́ванки поточи́вся од не́ї.


Вір, любий Д'Артаньяне, це велике щастя, що ти програв.

Вір, лю́бий Д'Артаньяне, це вели́ке ща́стя, що ти програ́в.


— Живий, живий! — крикнув урадуваний хлопець.

— Живи́й, живи́й! — кри́кнув ура́дуваний хло́пець.


Не виявляйте своєї скорботи.

Не виявля́йте своє́ї скорбо́ти.


На жаль, час для таємного зібрання був неслушний.

На жаль, час для тає́много зібра́ння був неслу́шний.


— О, — сказав Д'Артаньян, — я цього не бачив.

— О, — сказа́в Д'Артаньян, — я цього́ не ба́чив.


— Сомка, Сомка гетьманом!

— Сомка́, Сомка́ ге́тьманом!


— Ти мене соромити будеш?

— Ти мене́ соро́мити бу́деш?


І він махнув рукою, немов бажав відігнати спокусливого демона.

І він махну́в руко́ю, немо́в бажа́в відігна́ти споку́сливого де́мона.


І став хлипати та ревти, як дитина.

І став хлипа́ти та ре́вти, як дити́на.


Почервонів, як мідень, Гвинтовка.

Почервоні́в, як мі́день, Гвинтовка.


Обабіч простягався покрів м'якого, блискучого снігу.

Оба́біч простяга́вся покрі́в м'яко́го, блиску́чого сні́гу.


Дзвоник у передпокою! В цю пору?

Дзво́ник у передпоко́ю! В цю по́ру?


— Усі́ ли́ха!


Отже, як бачите, я трохи знаюся на цьому.

О́тже, як ба́чите, я тро́хи зна́юся на цьому́.


— Тут неможна.

— Тут немо́жна.


— Добре! — мовила пані Бонасьє — Тепер я й собі дам вам інструкції.

— До́бре! — мо́вила па́ні Бонасьє́ — Тепе́р я й собі́ дам вам інстру́кції.


І, не дожидаючись одповіді, насунув шапку да й потяг із хати.

І, не дожидаючись о́дповіді, насу́нув ша́пку да й по́тяг із ха́ти.


На цей раз молода жінка не дуже поспішала йти до спальні.

На цей раз молода́ жі́нка не ду́же поспіша́ла йти до спа́льні.


Та він обидві ноги відморозив, йому їх відрізали у Файв Фінґерс.

Та він оби́дві но́ги відморо́зив, йому їх відрі́зали у Файв Фінґерс.


Д'Артаньян побіг назад до буфету.

Д'Артаньян побі́г наза́д до буфе́ту.


А як же ти можеш зробити, щоб хан не був мені огидливий?

А як же ти мо́жеш зроби́ти, щоб хан не був мені́ оги́дливий?


Однак, я тут розчарувався.

Одна́к, я тут розчарува́вся.


Плине качур по Дунаю —.

Пли́не качу́р по Дуна́ю —.


— Ну, певно, забули! — мовив Опанас.

— Ну, пе́вно, забу́ли! — мо́вив Опана́с.


— Ой, боже мій милосердний!— каже вдихнувши Брюховецький.

— Ой, бо́же мій милосе́рдний!— ка́же вдихну́вши Брюхове́цький.


— Як думаєте ви, мілорде, загубили ви їх, чи їх у вас украдено?

— Як ду́маєте ви, мілорде, загуби́ли ви їх, чи їх у вас укра́дено?


— Бойків то я знаю, тільки тих, що приходять на торг до міста.

— Бо́йків то я зна́ю, ті́льки тих, що прихо́дять на торг до мі́ста.


Дід Гарасим ждав смерти.

Дід Гара́сим ждав смерти.


— На щастя, позавтра ми виступаємо з Парижу.

— На ща́стя, поза́втра ми виступа́ємо з Пари́жу.


— Це вона тобі так наказала?

— Це вона́ тобі́ так наказа́ла?


— Надінь, надінь, мій любий.

— Наді́нь, наді́нь, мій лю́бий.


Справді випрактикував гарно!

Спра́вді випрактикува́в га́рно!


Не було й сумніву, що готується великий бенькет.

Не було́ й су́мніву, що готу́ється вели́кий беньке́т.


Четвертого, як ми вже казали, вбито.

Четве́ртого, як ми вже каза́ли, вби́то.


— Ну, коли знаєш, то й лучче, — каже запорожець.

— Ну, коли́ зна́єш, то й лучче, — ка́же запоро́жець.


— Що скоїлося?

— Що ско́їлося?


— Ну, друзі мої, кінчаймо з ними! До стіни, до стіни! — скомандував Атос.

— Ну, дру́зі мої́, кінча́ймо з ними! До стіни́, до стіни́! — скома́ндував Атос.


— Йо? Щоб то оце запорожець та почав до жінок липнути?

— Йо? Щоб то оце́ запоро́жець та поча́в до жіно́к ли́пнути?


І я побіг наперед, кинувся сюди й туди — нема Киценьки.

І я побі́г напере́д, ки́нувся сюди́ й туди́ — нема́ Киценьки.


Ще здаля вони помітили Араміса, який стояв, сумно притулившися до вікна.

Ще здаля́ вони́ помі́тили Араміса, яки́й стоя́в, су́мно притулившися до вікна́.


— Це — тигриця, пантера.

— Це — тигри́ця, панте́ра.


— Покличте до мене Рошфора, — сказав півголосом Рішельє.

— Покли́чте до мене́ Рошфора, — сказа́в півголосом Рішельє́.


Я відразу почула до нього антипатію.

Я відра́зу почу́ла до нього антипа́тію.


Д'Артаньян відвідав міледі так само завтра, і позавтра.

Д'Артаньян відві́дав міле́ді так са́мо за́втра, і поза́втра.


Д'Артаньян під той час вирушив уже в похід із своєю ротою.

Д'Артаньян під той час ви́рушив уже́ в похі́д із своє́ю ро́тою.


Він вирішив розгадати цю таємницю.

Він ви́рішив розгада́ти цю таємни́цю.


Сітка Чарлі обіцяв їй допомогти.

Сі́тка Ча́рлі обіця́в їй допомогти́.


Міледі скористалася з цієї нагоди.

Міле́ді скориста́лася з ціє́ї наго́ди.


Д'Артаньян був бачачий та кметливий.

Д'Артаньян був бачачий та кметливий.


— От яко, — недбало відповів Гава.

— От я́ко, — недба́ло відпові́в Га́ва.


— Та що ж я можу зробити? — зашарився Араміс.

— Та що ж я мо́жу зроби́ти? — зашари́вся Араміс.


— А ваша герцоґиня все ще на водах, правда? — спитав Д'Артаньян.

— А ва́ша герцоґиня все ще на во́дах, пра́вда? — спита́в Д'Артаньян.


вашу збрую, потім свою.

ва́шу збру́ю, по́тім свою́.


— Нарешті, я тут.

— Наре́шті, я тут.


— Це так, пане комісаре.

— Це так, па́не коміса́ре.


— Неправда! — з комічним обуренням відповідає Опанас.

— Непра́вда! — з комі́чним обу́ренням відповіда́є Опана́с.


Дав мені бог сина, такого ж, як і я, Тараса.

Дав мені́ бог си́на, тако́го ж, як і я, Тара́са.


Хіба ж вони можуть інакше?

Хіба́ ж вони́ мо́жуть іна́кше?


— Гаразд і те — всміхнувся Д'Артаньян, — що вона складає мені не абияку ціну.

— Гара́зд і те — всміхну́вся Д'Артаньян, — що вона́ склада́є мені́ не аби́яку ціну́.


Цілу годину просидів, сам себе не тямлячи.

Ці́лу годи́ну проси́дів, сам себе́ не тя́млячи.


Чого ви хочете? Чого бажаєте?

Чого́ ви хо́чете? Чого́ бажа́єте?


— Жоден чоловік не сміє підвести очі на жінку хана.

— Жо́ден чолові́к не смі́є підвести́ о́чі на жі́нку ха́на.


було багато, хоч далеких, а все ж таки родичів, з простих міщан та козаків.

було́ бага́то, хоч дале́ких, а все ж таки́ ро́дичів, з про́сти́х міща́н та козакі́в.


Стокард став навколюшки й почав роздивлятися крізь барикади.

Стокард став навколюшки й поча́в роздивля́тися крізь барика́ди.


— Ну, де тінь?

— Ну, де тінь?


— Ніякої, присягаюся вам.

— Нія́кої, присяга́юся вам.


Між ним і Д'Артаньяном був стіл.

Між ним і Д'Артаньяном був стіл.


— Візьміть! — сказала міледі, оддаючи Фелтонові торбинку, повну люїдорів.

— Візьмі́ть! — сказа́ла міле́ді, оддаючи́ Фелтонові торби́нку, по́вну люї́дорів.


Думка про тебе додає мені сили і певности серед оцього пекельного життя.

Ду́мка про тебе́ додає́ мені́ си́ли і певно́сти се́ред оцього́ пеке́льного життя́.


Вони бажають, щоб ви випили за їхнє здоров'я їхнього улюбленого вина.

Вони́ бажа́ють, щоб ви ви́пили за ї́хнє здоро́в'я ї́хнього улю́бленого вина́.


— Зараз, — відповів Араміс.

— За́раз, — відпові́в Араміс.


— Так, монсеньєр, це він, — відповів Портос.

— Так, монсеньє́р, це він, — відпові́в Портос.


— А тепер скажіть, хто ви такий?

— А тепе́р скажі́ть, хто ви таки́й?


У гаремі ханському стояв стогін і ридання.

У гаре́мі ха́нському стоя́в сто́гін і рида́ння.


— О, що до цього, то я не зв'язую себе обіцянкою.

— О, що до цього́, то я не зв'я́зую себе́ обіця́нкою.


— Ми вам надіслали вина?

— Ми вам надісла́ли ви́на?


Обнялись, поціловались і довгенько держали один одного, обнявшись.

Обняли́сь, поціловались і довге́нько де́ржали оди́н одного́, обня́вшись.


— Не згадуй, Мариночко, того, що було.

— Не зга́дуй, Мари́ночко, того́, що було́.


Боржій за всіх поспішали в раду братчики.

Боржі́й за всіх поспіша́ли в ра́ду бра́тчики.


— Але пам'ятай, не їж пирогів!

— Але́ пам'ята́й, не їж пирогі́в!


— Свого часу славна була.

— Свого́ ча́су сла́вна була́.


— Я питаю вас, що сталося з цим шляхтичем?

— Я пита́ю вас, що ста́лося з цим шля́хтичем?


Ось як стоїть тепер справа.

Ось як стої́ть тепе́р спра́ва.


Пан Андрій не зміг би й подумати, щоб таке сталося.

Пан Андрі́й не зміг би й поду́мати, щоб таке́ ста́лося.


— Як то чого, аджеж ти велів мені йти!

— Як то чого́, адже́ж ти велі́в мені́ йти!


— Я кажу про смерть не для того, щоб залякати вас, мадам.

— Я кажу́ про смерть не для того́, щоб заляка́ти вас, мада́м.


Я не хочу, щоб мене вішали.

Я не хо́чу, щоб мене́ ві́шали.


— Що він робив? — спитав мене ключник.

— Що він роби́в? — спита́в мене́ клю́чник.


Тоді вони перезирнулися.

Тоді́ вони́ перезирну́лися.


— Я лише вчора приїхала.

— Я лише́ вчо́ра приї́хала.


— А так, що броду не є.

— А так, що бро́ду не є.


— Гарне знайомство, мій друже!

— Га́рне знайо́мство, мій дру́же!


Ця жінка — шпигун кардиналів.

Ця жі́нка — шпигу́н кардина́лів.


А ось, здається, і один з них.

А ось, здає́ться, і оди́н з них.


— Перестаньте, Томмі, — вигукували вони, заходячись гіркими слізьми.

— Переста́ньте, Томмі, — вигу́кували вони́, захо́дячись гірки́ми слі́зьми́.


— Як? — згукнув Д'Артаньян.

— Як? — згукну́в Д'Артаньян.


Я спогадав своє дитинство.

Я спогада́в своє́ дити́нство.


— А чорт побирай! На цей раз він не втече від мене!

— А чорт побира́й! На цей раз він не втече́ від мене́!


Бачиш, я готова до дороги.

Ба́чиш, я гото́ва до доро́ги.


— Зглянься на Бога! — злякано скрикнув євнух.

— Згля́нься на Бо́га! — зля́кано скри́кнув є́внух.


— Померла? — повторив кардинал, не понявши віри своїм вухам.

— Поме́рла? — повтори́в кардина́л, не поня́вши ві́ри своїм́́́ ву́хам.


Щось гостре заблищало йому в очах.

Щось го́стре заблища́ло йому в оча́х.


Ось і ми погладимо тобі дорогу.

Ось і ми погла́димо тобі́ доро́гу.


— Безсумнівно, коли в мене немає напохваті шампані чи шамбертена.

— Безсумні́вно, коли́ в мене́ нема́є напо́хваті шампа́ні чи шамберте́на.


— Сюди йдуть.

— Сюди́ йдуть.


Закохався так, що запропонував їй побратися з ним.

Закоха́вся так, що запропонува́в їй побра́тися з ним.


Ян не давався, дихав носом, сопів як дельфін.

Ян не дава́вся, ди́хав но́сом, сопі́в як дельфі́н.


Бачитеся, цілий Львів спить, мов зарізаний.

Ба́читеся, ці́лий Львів спить, мов зарі́заний.


Прийшли колядувати під наші вікна, а тато не мав дрібних.

Прийшли́ колядува́ти під на́ші ві́кна, а та́то не мав дрібни́х.


Кардинал втупив проникливий погляд у свого відважного бесідника.

Кардина́л вту́пив прони́кливий по́гляд у свого́ відва́жного бе́сі́дника.


Холодний піт укривав чоло кардинала.

Холо́дний піт укрива́в чоло́ кардина́ла.


— Де се ти, бгате, був у сю заверюху?

— Де се ти, бга́те, був у сю заверюху?


— А як ми уважаємо, що то не чуже, а від них таки пограбоване.

— А як ми уважа́ємо, що то не чуже́, а від них таки́ пограбо́ване.


Але через що ця невпевненість?

Але́ че́рез що ця невпе́вненість?


Дай ми Боже, що думаю!

Дай ми Бо́же, що ду́маю!


Треба привернути до себе цю маненьку пані Бонасьє.

Тре́ба приверну́ти до себе́ цю мане́ньку па́ні Бонасьє.


— Бідний Луї Савой! — казали люди.

— Бі́дний Луї́ Савой! — каза́ли лю́ди.


Здається ви дійсно Максимів батько, то що саме ви хочете?

Здає́ться ви ді́йсно Макси́мів ба́тько, то що са́ме ви хо́чете?


— У вас чудовий кінь, мій любий Портосе.

— У вас чудо́вий кінь, мій лю́бий Портосе.


— Спасибі вам, Петре, велике! — кинувся Тиміш до Влучка.

— Спаси́бі вам, Пе́тре, вели́ке! — ки́нувся Тиміш до Влу́чка.


— А ви то хто такі? — відповів Атос, обурений таким тоном.

— А ви то хто такі́? — відпові́в Атос, обу́рений таки́м то́ном.


Він зашиб мені плече.

Він заши́б мені́ плече́.


Нехай він сам говорить за себе.

Неха́й він сам гово́рить за себе́.


І спав твердо десь до другої пополудні.

І спав тве́рдо десь до дру́гої пополу́дні.


— Констансія Бонасьє.

— Конста́нсія Бонасьє.


— Е, ні, куме, — перебив йому другий.

— Е, ні, ку́ме, — переби́в йому дру́гий.


— А як поцілують коло стовпа киями?

— А як поцілу́ють ко́ло стовпа́ кия́ми?


Я тут майже, як полонянка.

Я тут ма́йже, як полоня́нка.


Він вийшов поважний і спокійний своєю владою.

Він ви́йшов пова́жний і спокі́йний своє́ю вла́дою.


Запорожці не навтішались із такої терпеливості.

Запоро́жці не навтіша́лись із тако́ї терпели́вості.


Гава зразу думав, що це жарт, — та бо люди почали сварити.

Га́ва зра́зу ду́мав, що це жарт, — та бо лю́ди почали́ свари́ти.


В таких хвилях та сукня дає мені живий доказ моєї тотожности.

В таки́х хви́лях та су́кня дає́ мені́ живи́й до́каз моє́ї тотожности.


Тої ж хвилини увійшов Портос.

То́ї ж хвили́ни увійшо́в Портос.


Хочуть Україну з під ляхів визволяти.

Хо́чуть Украї́ну з під ля́хів визволя́ти.


Бідолашна дівчинка почервоніла, як вишня.

Бідола́шна ді́вчинка почервоні́ла, як ви́шня.


Там вона застала льокая Рошфора, якому дала належних інструкцій.

Там вона́ заста́ла льокая Рошфора, яко́му дала́ нале́жних інстру́кцій.


— Вибачте, пане, але я не думаю, щоб він міг тепер же прийняти вас.

— Ви́бачте, па́не, але́ я не ду́маю, щоб він міг тепе́р же прийня́ти вас.


— Побачите, що вона варта іншої.

— Поба́чите, що вона́ ва́рта і́ншої.


Я вся поблідла.

Я вся поблі́дла.


— Каюся, що це мене дуже заспокоїло б.

— Ка́юся, що це мене́ ду́же заспоко́їло б.


І жодна людина не працювала так пильно, щоб дійти цього.

І жо́дна люди́на не працюва́ла так пи́льно, щоб дійти́ цього́.


— І вона повернулася без коробочка?

— І вона́ поверну́лася без коро́бочка?


— А ти, Грімо, розумієш? — спитав Араміс.

— А ти, Грі́мо, розумі́єш? — спита́в Араміс.


Циганка знову побігла, обминаючи вози й намети.

Цига́нка зно́ву побі́гла, обмина́ючи вози́ й наме́ти.


— Ах! — з докором в голосі сказала пані Бонасьє.

— Ах! — з до́ко́ром в го́лосі сказа́ла па́ні Бонасьє.


На її лиці не видно було ані сліду заклопотання.

На її лиці́ не ви́дно було́ ані́ слі́ду заклопота́ння.


Запал мушкетерів та їхніх прибічників ставав надмірний.

Запа́л мушкете́рів та ї́хніх прибі́чників става́в надмі́рний.


— Мій злодій! — відповів Д'Артаньян — А, зраднику!

— Мій зло́дій! — відпові́в Д'Артаньян — А, зра́днику!


От хоч би взяти Антошка, Сарабринового сина.

От хоч би взя́ти Анто́шка, Сарабри́нового си́на.


— Нехай хапають кого хотя.

— Неха́й хапа́ють кого хотя́.


Ой, поставив козак Нечай.

Ой, поста́вив коза́к Неча́й.


Вона закінчила побачення жестом, який не залишав сумніву щодо характеру розмови.

Вона́ закі́нчи́ла поба́чення же́стом, яки́й не залиша́в су́мніву що́до хара́ктеру розмо́ви.


— Ось це саме і я хотів вам порадити.

— Ось це са́ме і я хоті́в вам пора́дити.


Її крамарі полотном мешкають у будинках, що не мають вивісок.

Її крамарі́ полотно́м ме́шкають у буди́нках, що не ма́ють ви́вісок.


— У такому разі умовтеся з крамарем і визначте добру ціну за свої послуги.

— У тако́му ра́зі умо́втеся з кра́марем і ви́значте до́бру ціну́ за свої́ по́слуги.


Атос підвів очі й руки до неба.

Атос підві́в о́чі й ру́ки до не́ба.


Він ні в якому разі не міг повернутися до Франції, як посол.

Він ні в яко́му ра́зі не міг поверну́тися до Фра́нції, як посо́л.


— Ну, гляди ж! У мене тверда школа.

— Ну, гляди́ ж! У мене́ тверда́ шко́ла.


— Може дома.

— Мо́же до́ма.


— Ми зараз пообідаємо, дорогий друже, незабувайте лише, що сьогодні п'ятниця.

— Ми за́раз пообі́даємо, дороги́й дру́же, незабува́йте лише́, що сього́дні п'я́тниця.


Тої хвилини повз мушкетера промайнув Д'Артаньян, що йшов за міледі.

То́ї хвили́ни повз мушкете́ра промайну́в Д'Артаньян, що йшов за міле́ді.


— Що ж, коли хочете, то нехай і так буде.

— Що ж, коли́ хо́чете, то неха́й і так бу́де.


Я пролежав іще кілька день у шпиталі, поки міг вийти на світ.

Я проле́жав іще́ кі́лька день у шпита́лі, по́ки міг ви́йти на світ.


Готування розпочали зранку, а о шостій удень стали збиратися запрошені.

Готува́ння розпочали́ зра́нку, а о шо́стій уде́нь ста́ли збира́тися запро́шені.


То був Мускетон.

То був Мускетон.


— Чого тобі? — спитав Д'Артаньян.

— Чого́ тобі́? — спита́в Д'Артаньян.


— Саме під нами.

— Са́ме під нами.


Тоді він почав обмірковувати свої останні пригоди.

Тоді́ він поча́в обмірко́вувати свої́ оста́нні приго́ди.


Грімо хотів був виправдатись, як Атос підніс пальця, і Грімо змовк.

Грі́мо хоті́в був ви́правдатись, як Атос підні́с па́льця, і Грі́мо змовк.


— Голубчику мій! — сказала Петрові стара Туриха.

— Голу́бчику мій! — сказа́ла Петро́ві стара́ Туриха.


— Що ж має бути, — відповідав я.

— Що ж ма́є бу́ти, — відповіда́в я.


Люблю її, живу споминами про неї, і досить мені.

Люблю́ її, живу́ спо́минами про не́ї, і до́сить мені́.


Чи скажете ви мені прощай?

Чи ска́жете ви мені́ проща́й?


— Ну, а про неї не питаєш?

— Ну, а про не́ї не пита́єш?


— Пан кардинал! — вигукнув здивовано мушкетер.

— Пан кардина́л! — ви́гукнув здиво́вано мушкете́р.


— Що таке? Про кого ви кажете? Сподіваюся не про мою жінку.

— Що таке́? Про кого ви ка́жете? Сподіва́юся не про мою́ жі́нку.


— Вибачте мені, мадам, але в даному разі я не більш, як знаряддя короля.

— Ви́бачте мені́, мада́м, але́ в да́ному ра́зі я не більш, як знаря́ддя короля́.


— Хазяїн нашого готелю?

— Хазя́їн на́шого готе́лю?


— Майже ніколи.

— Ма́йже ні́коли.


І почав знов цмулити, поки, знемігшись, упав без пам'яті на землю.

І поча́в знов цму́лити, по́ки, знемі́гшись, упа́в без па́м'яті на зе́млю.


Тетеря не звик, щоб з ним так говорили.

Тете́ря не звик, щоб з ним так говори́ли.


Скоро тільки почнуть купувати, то будьте певні, що я зараз до вас зголошуся.

Ско́ро ті́льки почну́ть купува́ти, то бу́дьте пе́вні, що я за́раз до вас зголошу́ся.


— Я згоден, — сказав він, підвівши голову.

— Я зго́ден, — сказа́в він, підві́вши го́лову.


Коням ноги потре.

Ко́ням́ но́ги потре́.


Англійці вклонилися й пішли.

Англі́йці вклони́лися й пішли́.


— Що ж пані має зробити з ним?

— Що ж па́ні ма́є зроби́ти з ним?


Нечуваний гармидер збився у польському війську.

Нечу́ваний гарми́дер зби́вся у по́льському ві́йську.


— Славний юнак! — прошепотів король.

— Сла́вний юна́к! — прошепоті́в коро́ль.


Д'Артаньян ішов слідом за ними.

Д'Артаньян ішо́в слі́дом́ за ними.


— Що мені киї! Та нехай мене хоч зараз рознесуть на шаблях!

— Що мені́ ки́ї! Та неха́й мене́ хоч за́раз рознесу́ть на шабля́х!


Спершись на лікоть, відкрив скриньку, де були набої й поглянув туди.

Спе́ршись на лі́коть, відкри́в скри́ньку, де були́ набо́ї й погля́нув туди́.


— І що ж відповіла королева?

— І що ж відповіла́ короле́ва?


Я обіцяв її волю вчинити.

Я обіця́в її во́лю вчини́ти.


— Ні, не чую.

— Ні, не чу́ю.


— І ви зробили неправильно, мадам.

— І ви зроби́ли непра́вильно, мада́м.


— Чим же я житиму? У мене тільки спогади.

— Чим же я жи́тиму? У мене́ ті́льки спо́гади.


Ніяких грошей я не брав.

Нія́ких грошей я не брав.


Як ся маєш, як живеш, пане брате? — закричала до Гвинтовки.

Як ся ма́єш, як живе́ш, па́не бра́те? — закрича́ла до Гвинтовки.


— Всі до одного подалися вниз до Давсона.

— Всі до одного́ подали́ся вниз до Давсона.


— І надаремно, бо смерть є двері, що приводять до загибелі або до спасіння.

— І надаре́мно, бо смерть є две́рі, що приво́дять до заги́белі або́ до спасі́ння.


— Як? Це не Д'Артаньян? — і собі скрикнув комісар.

— Як? Це не Д'Артаньян? — і собі́ скри́кнув коміса́р.


— Так, мені це відомо, — відповів салдат.

— Так, мені́ це відо́мо, — відпові́в салда́т.


Він передав листа черговому службовцеві.

Він переда́в листа́ чергово́му службо́вцеві.


Каюзак знову поранив Атоса.

Каюзак зно́ву пора́нив Атоса.


— Алеж я гадала, що він твій приятель.

— Алеж я гада́ла, що він твій при́ятель.


— Зробив усе так, як веліла вона.

— Зроби́в усе́ так, як велі́ла вона́.


Жінка сиділа на дзиглику перед коминком, що вже згасав.

Жі́нка сиді́ла на дзи́глику пе́ред ко́минком, що вже згаса́в.


— Стійте! Чи ціните ви своє життя? — промовив Стокард.

— Сті́йте! Чи ці́ните ви своє́ життя́? — промо́вив Стокард.


Бліде світло ледве пробивалося крізь щілини брудного шатра.

Бліде сві́тло ле́две пробива́лося крізь щі́ли́ни брудно́го шатра́.


Якби я мала.

Якби́ я ма́ла.


— Рознюхали ми тепер добре бояр да воєвод московських!

— Розню́хали ми тепе́р до́бре боя́р да воєво́д моско́вських!


Ось дама порівнялася з Портосом.

Ось да́ма порівня́лася з Порто́сом.


Їхні тіні фантастично маячили на снігу.

Ї́хні ті́ні фантасти́чно маячи́ли на снігу́.


— Ось вона, дивіться.

— Ось вона́, диві́ться.


— Що скажете, добрі люди?

— Що ска́жете, до́брі лю́ди?


Листок із телеграмою.

Листо́к із телегра́мою.


Атос, що бачив усе, вздрів легку усмішку на губах ґасконця.

Атос, що ба́чив усе́, вздрів легку́ у́смі́шку на губа́х ґасконця.


Я важив милостю короля, своїм життям, щоб побачити вас нехай одну тільки мить.

Я ва́жив ми́лостю короля́, свої́м́́́ життя́м, щоб поба́чити вас неха́й одну́ ті́льки мить.


— Не їдьмо нині до театру!

— Не ї́дьмо ни́ні до теа́тру!


Тим часом Черевань усе скрикував Сомка гетьманом.

Тим ча́сом Черева́нь усе́ скри́кував Сомка ге́тьманом.


— Які́ са́ме?


Міс Фреда Молуф, оскільки мені відомо.

Міс Фреда Молуф, оскі́льки мені́ відо́мо.


Більше дітей у старих Новітніх не було.

Бі́льше діте́й у стари́х Новітніх не було́.


— Отак, друже, тримайте міцно, тягніть до себе.

— Ота́к, дру́же, трима́йте мі́цно, тягні́ть до себе́.


Хай знають, що ми діємо, як судді.

Хай зна́ють, що ми ді́ємо, як су́дді.


Ну, але тепер бувайте здорові.

Ну, але́ тепе́р бува́йте здоро́ві.


То їм дасть пізнати, що на світі раз ведеться, другий раз ні.

То їм дасть пізна́ти, що на сві́ті раз веде́ться, дру́гий раз ні.


Швидко потім я зовсім стратив з очей Опанаса.

Шви́дко по́тім я зо́всім стра́тив з оче́й Опана́са.


— Та я й не жартую, — відказав Атос.

— Та я й не жарту́ю, — відказа́в Атос.


Під шкірами на снігу був шар соснового гілля, дюймів шість завгрубшки.

Під шкі́рами на снігу́ був шар сосно́вого гі́лля́, дю́ймів шість завгрубшки.


— Чорт побирай! — буркнув той крізь зуби.

— Чорт побира́й! — бу́ркнув той крізь зу́би.


Ця звістка дуже збентежила Богуна, бо поділення України погрожувало її волі.

Ця зві́стка ду́же збенте́жила Богуна́, бо поді́лення Украї́ни погро́жувало її во́лі.


Міледі здрігнулась усім тілом.

Міле́ді здрігну́лась усі́м ті́лом.


Д'Артаньян був бачачий та кметливий.

Д'Артаньян був бачачий та кметливий.


Той замість відповіді притакнув головою.

Той за́мість ві́дповіді притакну́в голово́ю.


— Пане, — відповів смутним тоном Араміс, — він хорий, дуже хорий!

— Па́не, — відпові́в сму́тним то́ном Араміс, — він хо́рий, ду́же хо́рий!


— Іродова душа! — каже Шрам.

— Іродова душа́! — ка́же Шрам.


— Було коло дев'ятої.

— Було́ ко́ло дев'я́тої.


— Дитя моє, ти ж знаєш, як я люблю тебе!

— Дитя́ моє́, ти ж зна́єш, як я люблю́ тебе́!


Старого полковника далеко більше турбувало те, що Марина почала хворіти.

Старо́го полко́вника дале́ко бі́льше турбува́ло те, що Мари́на почала́ хворі́ти.


— А чоловік цього жахливого створіння ще живий? — зацікавився Араміс.

— А чолові́к цього́ жахли́вого створі́ння ще живи́й? — заціка́вився Араміс.


Ви, Дик, не чули цієї тиші.

Ви, Дик, не чу́ли ціє́ї ти́ші.


Він багатий на роки, шанобу й славу велику.

Він бага́тий на ро́ки́, шано́бу й сла́ву вели́ку.


В осени зарані, скоро після Спаса подався Максим до Київа.

В о́сени зара́ні, ско́ро пі́сля Спа́са пода́вся Макси́м до Київа.


— А до неї пишеш?

— А до не́ї пи́шеш?


Я, бачилось, навіть не любив її так, як люблять закохані.

Я, ба́чилось, на́віть не люби́в її так, як лю́блять зако́хані.


Юрба провалила тим часом мимо Петра.

Юрба́ провали́ла тим ча́сом ми́мо Петра́.


— Хай так! — приєднався швайцарець.

— Хай так! — приєдна́вся швайца́рець.


Конюх підтвердив кардиналові слова мушкетерів про Атоса.

Ко́нюх підтве́рдив кардина́лові слова́ мушкете́рів про Атоса.


Що завинив, те буду терпіти.

Що завини́в, те бу́ду терпі́ти.


— Чи є у вас трохи піску? Скільки? — Він показав їй свій мішок.

— Чи є у вас тро́хи піску́? Скі́льки? — Він показа́в їй свій мішо́к.


— Я скажу це тільки тому, хто прозирне в мою душу.

— Я скажу́ це ті́льки тому́, хто прозирне́ в мою́ ду́шу.


І в оцій хвилі вона не міркувала того.

І в оці́й хви́лі вона́ не міркува́ла того́.


— Ти бачив свою ж?

— Ти ба́чив свою́ ж?


— Проте, треба скласти якийсь плян бою, — промовив Араміс.

— Проте́, тре́ба скла́сти яки́йсь плян бо́ю, — промо́вив Араміс.


— Ого—го! Дуже швидка! Так я тебе й пустив до Богуна!

— Ого—го! Ду́же швидка́! Так я тебе́ й пусти́в до Богуна́!


— Бог з тобою, добродію!

— Бог з тобо́ю, добро́дію!


— Киценька! Ти тямиш її?

— Киценька! Ти тя́миш її?


Розмова повернула на веселе.

Розмо́ва поверну́ла на весе́ле.


— Розуміється, — сказала вона коротко.

— Розумі́ється, — сказа́ла вона́ ко́ротко.


Їй соромно стало, що на очах у всіх її так зневажено, і вона зненавиділа Фреду.

Їй со́ромно ста́ло, що на оча́х у всіх її так знева́жено, і вона́ знена́виділа Фреду.


Це було мужнє обличчя.

Це було́ му́жнє обли́ччя.


Свекра знала мало, не часто й бачилася з ним, на рік разів зо три.

Све́кра зна́ла ма́ло, не ча́сто й ба́чилася з ним, на рік разі́в зо три.


Справа ця єсть особливої делікатности.

Спра́ва ця єсть особли́вої делікатности.


— Я так отощав, не ївши зранку, що й радуватись нездужаю.

— Я так отоща́в, не ї́вши зра́нку, що й ра́дуватись незду́жаю.


Тільки вірна будь мені.

Ті́льки ві́рна будь мені́.


П'єр пішов за нею і відчалив.

П'єр пішо́в за не́ю і відча́лив.