Якщо вони прийдуть, попередь їх про те, що сталося.

Якщо́ вони́ при́йдуть, попере́дь їх про те, що ста́лося.


Це розлютило товаришів.

Це розлюти́ло това́ришів.


— Мабуть недурно я витратив останню пістолю.

— Ма́бу́ть неду́рно я ви́тратив оста́нню пісто́лю.


— З Демівки.

— З Демі́вки.


З моєї намови.

З моє́ї намо́ви.


Тяжкі думи гнітили душу гетьмана, коли він вертався з під Жванця.

Тяжкі́ ду́ми гніти́ли ду́шу ге́тьмана, коли́ він верта́вся з під Жва́нця.


Ми поприходили зі школи, а Опанаса ще не було.

Ми поприхо́дили зі шко́ли, а Опана́са ще не було́.


— Хіба ця жінка молода й вродлива? — спитав кардинал, дещо хвилюючись.

— Хіба́ ця жі́нка молода́ й вродли́ва? — спита́в кардина́л, де́що хвилю́ючись.


— Еге! — вигукнув лорд.

— Еге́! — ви́гукнув лорд.


Завтра я побачу вас, щоб проститися з вами.

За́втра я поба́чу вас, щоб прости́тися з вами.


Лице — кров з молоком.

Лице́ — кров з молоко́м.


Вона чекає на мене там далеко, у кращій країні.

Вона́ чека́є на мене́ там дале́ко, у кра́щій краї́ні.


— Тихо мені! А то як рухнешся, то тут тобі каюк!

— Ти́хо мені́! А то як рухне́шся, то тут тобі́ каю́к!


— Тепер охрестіть дитину!

— Тепе́р охресті́ть дити́ну!


— Чи скоро ми знову побачимось?

— Чи ско́ро ми зно́ву поба́чимось?


Добравшись до свого намету, Сомко зараз звелів позвать перед себе Вуяхевича.

Добра́вшись до свого́ наме́ту, Сомко за́раз звелі́в позвать пе́ред себе́ Вуяхевича.


Роздивляючись на своїх товаришів, він спіткав надзвичайно виразний погляд Атоса.

Роздивля́ючись на свої́х това́ришів, він спітка́в надзвича́йно вира́зний по́гляд Атоса.


— Чи не знаєте ви пана Атоса?

— Чи не зна́єте ви па́на Ато́са?


— Отже, ви чекатимете на мене?

— О́тже, ви чека́тимете на мене́?


Ти був увесь блідий.

Ти був уве́сь бліди́й.


— Арамісе, подивіться на цього коня!

— Арамісе, подиві́ться на цього́ коня́!


Це причина для ще міцнішої симпатії між нами.

Це причи́на для ще міцні́шої симпа́тії між нами.


А на таці було намальоване таке, що всяке б засміялось.

А на та́ці було́ намальо́ване таке́, що вся́ке б засмія́лось.


— Чи ти не Дмитро Верша? — спитав вів.

— Чи ти не Дмитро́ Верша? — спита́в вів.


— Всемогущий Аллах, — надсилу промовляв він, — кличе мене до себе.

— Всемогу́щий Алла́х, — надси́лу промовля́в він, — кли́че мене́ до себе́.


Тут Джеджалій кермує.

Тут Джеджалій керму́є.


— Це побачення неприємніше за перше.

— Це поба́чення неприємніше за пе́рше.


— Чи вірите ви в привиди? — спитав Портоса Атос.

— Чи ві́рите ви в при́види? — спита́в Портоса Атос.


Ну, Мундзю, цього я по тобі не надіявся.

Ну, Мундзю, цього́ я по тобі́ не наді́явся.


На світанні до нього завітав Д'Артаньян і спитав, що робити.

На світа́нні до нього завіта́в Д'Артаньян і спита́в, що роби́ти.


Шрам наздогнав свій поїзд коло високих воріт пана Гвинтовки.

Шрам наздогна́в свій по́їзд ко́ло висо́ких ворі́т па́на Гвинтовки.


Сам же лорд кинувся до кабінету герцоґа Б'юкенгемського.

Сам же лорд ки́нувся до кабіне́ту герцоґа Б'юкенгемського.


Та й усе навкруги було мертве.

Та й усе́ навкруги́ було́ ме́ртве.


Невжеж так буде й сьогодні?

Невже́ж так бу́де й сього́дні?


— Почекайте на мене, — сказав він, — я зараз повернуся.

— Почека́йте на мене́, — сказа́в він, — я за́раз поверну́ся.


З цими словами він витяг власну хусточку, теж елеґантну, з тонкого батисту.

З ци́ми слова́ми він ви́тяг вла́сну ху́сточку, теж елеґа́нтну, з тонко́го бати́сту.


Діставшися до Ерль, Плянше, що вів перед, взяв ліворуч.

Діставшися до Ерль, Пля́нше, що вів пе́ред, взяв ліво́руч.


— Як це сталося?

— Як це ста́лося?


Вона взяла окрему каюту на першому пароплаві, що відпливав.

Вона́ взя́ла окре́му каю́ту на пе́ршому паропла́ві, що відплива́в.


До таких людей належав і Кід із Монтани.

До таки́х люде́й нале́жав і Кід із Монта́ни.


Одного з них зачепив ще якийсь незнайомий.

Одного́ з них зачепи́в ще яки́йсь незнайо́мий.


Наш милий ґасконець допіру показав себе відважним і відданим нам, як і завжди.

Наш ми́лий ґасконець допі́ру показа́в себе́ відва́жним і ві́дданим нам, як і за́вжди́.


— А кайдани? — спитав Сомко.

— А кайда́ни? — спита́в Сомко.


— А може де міст?

— А мо́же де міст?


У мене було ще в кишені кілька ґульденів, одержаних за продаж годинника.

У мене́ було́ ще в кише́ні кі́лька ґульденів, оде́ржаних за про́даж годи́нника.


Проминувши Іґл, вони стали спочивати.

Промину́вши Іґл, вони́ ста́ли спочива́ти.


— У чому справа? — запитав я.

— У чому́ спра́ва? — запита́в я.


— Не дивно те.

— Не ди́вно те.


Краще для вас, чим швидше підете.

Кра́ще для вас, чим шви́дше пі́дете.


Тепер ось правиця загоїлася — саме добре буде гатити їх келепом.

Тепе́р ось прави́ця заго́їлася — са́ме до́бре бу́де гати́ти їх ке́лепом.


Балет тривав цілу годину.

Бале́т трива́в ці́лу годи́ну.


— Ходи, мені то вже знати, за що.

— Ходи́, мені́ то вже зна́ти, за що.


Через річку йшла до воріт гребелька.

Че́рез рі́чку йшла до ворі́т гре́белька.


Вони звикли сами за себе турбуватися.

Вони́ зви́кли сами́ за себе́ турбува́тися.


— Вас, пане, одлупцюють, — попереджаю вас, — як будете тертися коло мушкетерів.

— Вас, па́не, одлупцю́ють, — попереджа́ю вас, — як бу́дете те́ртися ко́ло мушкете́рів.


— Алеж я тутешній, — простогнав я.

— Алеж я туте́шній, — просто́гнав я.


— Отже, ви будете?

— О́тже, ви бу́дете?


— Реб Мойше, люди кажуть, що маєш якісь папери по моїм батьку.

— Реб Мойше, лю́ди ка́жуть, що ма́єш які́сь папе́ри по мої́м ба́тьку.


— Де цей лист?

— Де цей лист?


Довго тривала ревізія.

До́вго трива́ла реві́зія.


— Та, Боже ж мій, я ж не те й кажу, я ж розумію.

— Та, Бо́же ж мій, я ж не те й кажу́, я ж розумі́ю.


А часом прямо було видно, що в казці снує перед нами свої власні мрії.

А ча́сом пря́мо було́ ви́дно, що в ка́зці снує́ пе́ред нами свої́ вла́сні мрі́ї.


— Тепер, дорогий Атосе, будьте ласкаві, скажіть, куди це ми йдемо?

— Тепе́р, дороги́й Атосе, бу́дьте ласка́ві, скажі́ть, куди́ це ми йдемо́?


Та це було не все.

Та це було́ не все.


Тільки кажіть відверто.

Ті́льки кажі́ть відве́рто.


— Плюньте на мене, знущайтесь.

— Плю́ньте на мене́, знуща́йтесь.


Портос, здавалося, зідхнув вільніше.

Портос, здава́лося, зідхну́в вільні́ше.


— Що ж то буде за чудасія?

— Що ж то бу́де за чудасі́я?


Це зовсім збентежило серце молодого офіцера.

Це зо́всім збенте́жило се́рце молодо́го офіце́ра.


Ти житимеш, щоб помститися на своїх ворогах.

Ти жи́тимеш, щоб помсти́тися на свої́х ворога́х.


Це був їхній останній відпочинок.

Це був ї́хній оста́нній відпочи́нок.


— Візьми сотню козаків! — звернувся Богун до Влучака.

— Візьми́ со́тню козакі́в! — зверну́вся Богу́н до Влучака́.


— Яке безумство так марно кохати!

— Яке́ безу́мство так ма́рно коха́ти!


Кусав, як то кажуть, більше, ніж міг проковтнути.

Куса́в, як то ка́жуть, бі́льше, ніж міг проковтну́ти.


— Не до вечері тепер нашому брату,— одвітовав Пугач.

— Не до вече́рі тепе́р на́шому бра́ту,— одвітова́в Пу́гач.


— Це неможливо, пане.

— Це неможли́во, па́не.


— Констанціє, Констанціє, — кричав Д'Артаньян.

— Конста́нціє, Констанціє, — крича́в Д'Артаньян.


— Га, мусить чоловік! Не раз і такий до чогось здасться!

— Га, му́сить чолові́к! Не раз і таки́й до чого́сь зда́сться!


То хіба ти не пізнав мене!

То хіба́ ти не пізна́в мене́!


— Терпіння, ваша ясновельможність, зараз усе розкажу.

— Терпі́ння, ва́ша ясновельмо́жність, за́раз усе́ розкажу́.


— Гадаєте, що треба було йому допомогти?

— Гада́єте, що тре́ба було́ йому допомогти́?


— Але мене не відпустять.

— Але́ мене́ не відпу́стять.


І, взявши за руку, вона посадовила її в крісло, що стояло коло ліжка.

І, взя́вши за ру́ку, вона́ посадовила її в крі́сло, що стоя́ло ко́ло лі́жка.


— Але як побачуть, що я здоров — сказав Ґава.

— Але́ як поба́чуть, що я здоро́в — сказа́в Ґава.


Я ще й тут написала таткові карточку і передала тим чоловіком.

Я ще й тут написа́ла та́ткові ка́рточку і передала́ тим чолові́ком.


Бікара був з тих залізних натур, що падають тільки мертві.

Бікара був з тих залі́зних нату́р, що па́дають ті́льки ме́ртві.


— Так, монсеньєр! — відповів офіцер.

— Так, монсеньє́р! — відпові́в офіце́р.


В п'янім стані він робився зрештою дуже милий.

В п'я́нім ста́ні він роби́вся зре́штою ду́же ми́лий.


— Погана справа! — сказав, усміхаючись, Атос, — цього разу нам не дадуть хреста.

— Пога́на спра́ва! — сказа́в, усміха́ючись, Атос, — цього́ ра́зу нам не даду́ть хреста́.


Дійшла нарешті черга й до селян.

Дійшла́ наре́шті че́рга́ й до селя́н.


Але звуків так мало, вони такі одноманітні, що не можуть довго зайняти слуху.

Але́ зву́ків так ма́ло, вони́ такі́ одномані́тні, що не мо́жуть до́вго зайня́ти слу́ху.


— Просимо ближче!

— Про́симо бли́жче!


Гляне, аж вона серед пущі, на руках у страшного запорожця.

Гля́не, аж вона́ се́ред пу́щі, на рука́х у страшно́го запоро́жця.


Я з'їла тільки овочів і удала, що налила собі води з карафки.

Я з'ї́ла ті́льки о́вочів і удала, що налила́ собі́ во́ди з кара́фки.


Найбільший натовп збірався біля Оперного будинку.

Найбі́льший на́товп збіра́вся бі́ля О́перного буди́нку.


— Ідіть, покличте лорда Вінтера, — порадив Фелтон.

— Іді́ть, покли́чте ло́рда Вінтера, — пора́див Фелтон.


— Слухайте! Я вже натрапив на слід, — сказав Д'Артаньян.

— Слу́хайте! Я вже натра́пив на слід, — сказа́в Д'Артаньян.


Через кілька хвилин молода жінка увійшла до свого милого.

Че́рез кі́лька хвили́н молода́ жі́нка увійшла́ до свого́ ми́лого.


— Ви помиляєтесь, я не молилась.

— Ви помиля́єтесь, я не моли́лась.


І ось тут як раз трапилась пригода.

І ось тут як раз тра́пилась приго́да.


— Дивись,— каже,— вражий сину, в вічі добрим людям, щоб була іншим наука!

— Диви́сь,— ка́же,— вра́жий си́ну, в ві́чі до́брим́́ лю́дям, щоб була́ і́ншим нау́ка!


Коло четвертої рано приїхав лікар.

Ко́ло четве́ртої ра́но приї́хав лі́кар.


Дід очевидно спав.

Дід очеви́дно спав.


Натисніть же й ви зверху, як тільки я гукну.

Нати́сніть же й ви зве́рху, як ті́льки я гукну́.


— Пішов на дно! Нема! Не видно! — сумно говорив Тоньо.

— Пішо́в на дно! Нема́! Не ви́дно! — су́мно говори́в Тоньо.


Не можна, мабуть, інше, як тілько горем да бідою, довести людей до розуму.

Не мо́жна, ма́бу́ть, і́нше, як ті́лько го́рем да бідо́ю, довести́ люде́й до ро́зуму.


Очі Араміса мимоволі заблищали.

О́чі Араміса мимово́лі заблища́ли.


Міледі підвелася з крісла.

Міле́ді підвела́ся з крі́сла.


Нехай вона не знає, що нам відома її таємниця.

Неха́й вона́ не зна́є, що нам відо́ма її таємни́ця.


То був наказ про підвищення в чин ляйтенанта мушкетерів.

То був нака́з про підви́щення в чин ляйтена́нта мушкете́рів.


— Хіба тобі не пощастило, Д'Артаньяне? — спитав Атос.

— Хіба́ тобі́ не пощасти́ло, Д'Артаньяне? — спита́в Атос.


Ґустав сидів при столику і писав.

Ґустав сиді́в при сто́лику і писа́в.


— Ну, ну, розбирайся, та лягай спати!— сказав Владко.

— Ну, ну, розбира́йся, та ляга́й спа́ти!— сказа́в Владко.


— Мене посилають.

— Ме́не посила́ють.


— То вже не наша печаль.

— То вже не на́ша печа́ль.


Господарі застрілювали, заморювали їх до смерти роботою.

Госпо́дарі застрі́лювали, замо́рювали їх до смерти робо́тою.


— Годі, доню! — каже Шрам.

— Го́ді, до́ню! — ка́же Шрам.


Було б краще сісти на коня та податись їй назустріч.

Було́ б кра́ще сі́сти на коня́ та пода́тись їй назу́стріч.


На ньому лямпа.

На ньому ля́мпа.


— Я буду вам щиро вдячний, якщо ви мене відпустите, — промовив містер Тейлор.

— Я бу́ду вам щи́ро вдя́чний, якщо́ ви мене́ відпу́стите, — промо́вив мі́стер Те́йлор.


Герцоґ ще не вмер.

Герцоґ ще не вмер.


Покоївка скочила на підножку, і карета покотила.

Покої́вка ско́чила на підно́жку, і каре́та покоти́ла.


— Знову цей юний штукар.

— Зно́ву цей ю́ний шту́кар.


— Неодмінно мусиш так зробити, інакше, присягаюся, я вб'ю тебе.

— Неодмі́нно му́сиш так зроби́ти, іна́кше, присяга́юся, я вб'ю тебе́.


— Чи скоро ви скінчите? — запитав я.

— Чи ско́ро ви скі́нчите? — запита́в я.


— Лікар був?

— Лі́кар був?


— А хіба він їх знає?

— А хіба́ він їх зна́є?


Як ось під'їхав і сам Шрам.

Як ось під'ї́хав і сам Шрам.


Вона кивнула головою.

Вона́ кивну́ла голово́ю.


Каганчик стоїть у стіні на віконці.

Каганчик стої́ть у стіні́ на віко́нці.


— Та я питаю вас не про це, Арамісе, — сказав Атос.

— Та я пита́ю вас не про це, Арамісе, — сказа́в Атос.


— А що ж то ще за чотири роки, що йому додали до вічности?

— А що ж то ще за чоти́ри ро́ки́, що йому додали́ до вічности?


— Далебіг, дорогий Атосе, я волію не ризикувати більше.

— Далебі́г, дороги́й Атосе, я волі́ю не ризикува́ти бі́льше.


Голос короля тремтів гнівом.

Го́лос короля́ тремті́в гні́вом.


Поглянь, поглянь, як махає шаблею! Мов запрошує добрих приятелів у гості.

Поглянь, поглянь, як маха́є ша́блею! Мов запро́шує до́брих при́ятелів у го́сті.


Потім свою розмову з селянином, якого ти здибав у лісі.

По́тім свою́ розмо́ву з селяни́ном, яко́го ти зди́бав у лі́сі.


— Що ж оце ти сказав, бгатику? — ледві промовив через силу.

— Що ж оце́ ти сказа́в, бга́тику? — ле́дві промо́вив че́рез си́лу.


Ваша історія з сойкою, зовсім не до речі приточена.

Ва́ша істо́рія з со́йкою, зо́всім не до ре́чі прито́чена.


Довгий Джеф заприсягнувся, що ладен скоріше вмерти, ніж іти далі.

До́вгий Джеф заприсягну́вся, що ла́ден скорі́ше вме́рти, ніж іти́ да́лі.


— Так, але вбивство, не більше, — відповів Атос, блідий, як смерть.

— Так, але́ вби́вство, не бі́льше, — відпові́в Атос, бліди́й, як смерть.


— Хто ж саме?

— Хто ж са́ме?


Опанас кинувся мов ужалений.

Опана́с ки́нувся мов ужа́лений.


Фелтон увійшов у Портсмут коло восьмої рано.

Фелтон увійшо́в у По́ртсмут ко́ло во́сьмої ра́но.


Кидаючи міледі, Д'Артаньян відчував тільки гострий жаль, що примушений одходити.

Ки́даючи міле́ді, Д'Артаньян відчува́в ті́льки го́стрий жаль, що приму́шений одхо́дити.


Да скорій до коня, да й поїхав.

Да скорій до коня́, да й пої́хав.


— І я так само! — приєднався до них Д'Артаньян.

— І я так са́мо! — приєдна́вся до них Д'Артаньян.


Він обернувся, шукаючи очима Атоса, але той щезнув.

Він оберну́вся, шука́ючи очи́ма Атоса, але́ той ще́знув.


— Що ти, що ти, Газізю! Схаменися!

— Що ти, що ти, Газізю́! Схамени́ся!


І горе королеві, якщо вона винна.

І го́ре короле́ві, якщо́ вона́ ви́нна.


Цієї хвилини на сходах почувся шум швидкої ходи.

Ціє́ї хвили́ни на схо́дах почу́вся шум швидко́ї ходи́.


— Що отсе в тебе за порядок? Хіба на те я дав тобі бунчука?

— Що отсе в тебе́ за поря́док? Хіба́ на те я дав тобі́ бунчука́?


— Помиляєтесь, пане! Я її знаю.

— Помиля́єтесь, па́не! Я її зна́ю.


— Ім'я? Хіба воно у вас є?

— Ім'я́? Хіба́ воно́ у вас є?


На хвилину між двома бесідниками запанувала глибока мовчанка.

На хвили́ну між двома́ бе́сідниками запанува́ла глибо́ка мовча́нка.


Він під'їхав до протилежних дверцят і, поштиво скинувши капелюха, сказав!

Він під'ї́хав до протиле́жних дверця́т і, пошти́во ски́нувши капелю́ха, сказа́в!


Йому дано було віру без сили віри, йому дано було благодать без сили благодати.

Йому да́но було́ ві́ру без си́ли ві́ри, йому да́но було́ благода́ть без си́ли благода́ти.


О четвертій почувся гамір у стайні.

О четве́ртій почу́вся га́мір у ста́йні.


— Крута година наступила.

— Крута́ годи́на наступи́ла.


Міледі скочила з ліжка.

Міле́ді ско́чила з лі́жка.


— Він не увійде, доки ми не вийдемо.

— Він не уві́йде, до́ки ми не ви́йдемо.


— Не судіть занадто поквапливо, каже євангелія, — відмовив кардинал.

— Не суді́ть зана́дто поква́пливо, ка́же єва́нгелія, — відмо́вив кардина́л.


А як на твою думку, впізнав він тебе?

А як на твою́ ду́мку, впізна́в він тебе́?


А втім висновки з міркувань крамаря були вже зроблені.

А втім ви́сновки з міркува́нь кра́маря були́ вже зро́блені.


— Яким ви дорожите ще більше, як мені здається, ніж я своїм.

— Яки́м ви дорожите́ ще бі́льше, як мені́ здає́ться, ніж я свої́м́́́.


— Готово? — запитав він.

— Гото́во? — запита́в він.


А Іванцеві того було й треба.

А Іва́нцеві того́ було́ й тре́ба.


— Чи не доручали вам переказати щонебудь на словах?

— Чи не доруча́ли вам переказа́ти щонебудь на слова́х?


Трохи осторонь стояла Джой Моліно.

Тро́хи о́сторонь стоя́ла Джой Моліно.


— Як хочете, пані Бонасьє, — сказав колишній крамар.

— Як хо́чете, па́ні Бонасьє, — сказа́в коли́шній кра́мар.


Всі місця переплутались, ніхто й не примітив, що Тиллі зникла.

Всі місця́ переплу́тались, ніхто́ й не приміти́в, що Тиллі зни́кла.


— Уперше чую це ім'я!

— Упе́рше чу́ю це ім'я́!


— Хвалити бога! — згукнув герцоґ.

— Хвали́ти бо́га! — згукну́в герцоґ.


Мілорде! Змагатися з усім цим, це — блюзнірство.

Мілорде! Змага́тися з усі́м цим, це — блюзні́рство.


Буде з нас і недавніх споминок про твою руїну.

Бу́де з нас і неда́вніх спо́минок про твою́ руї́ну.


— Але що сталося з моїми руками? — спитала міледі.

— Але́ що ста́лося з мої́ми рука́ми? — спита́ла міле́ді.


— Не наша сила, не наша сила! До табору! Втікаймо до табору!

— Не на́ша си́ла, не на́ша си́ла! До та́бору! Втіка́ймо до та́бору!


Він був чоловік нежонатий, ішов на добру плату в далекі некультурні краї.

Він був чолові́к нежонатий, ішо́в на до́бру пла́ту в дале́кі некульту́рні краї́.


Ну, здибались ми в Стрию на торзі, познайомилися, розбалакались.

Ну, зди́бались ми в Стри́ю на то́рзі́, познайо́милися, розбала́кались.


Ідуть вони, аж бандура заговорила голосніше.

Іду́ть вони́, аж банду́ра заговори́ла голосні́ше.


Мати роздала їм обом по їх звичайній порції, а свою порцію понесла до кухні.

Ма́ти роздала́ їм обо́м по їх звича́йній по́рції, а свою́ по́рцію понесла́ до ку́хні.


Містер Тейлор намагався схопити руками Янові ноги, що ними той відбивався.

Мі́стер Те́йлор намага́вся схопи́ти рука́ми Я́нові но́ги, що ними той відбива́вся.


Це ж бо обов'язок кожної, добре вихованої людини.

Це ж бо обо́в'язок ко́жної, до́бре ви́хованої люди́ни.


Володя знов програв.

Воло́дя знов програ́в.


Ніч нас звела, ніч розвела, і для мене він лишився страшним виплодом ночі.

Ніч нас звела́, ніч розвела́, і для мене́ він лиши́вся страшни́м ви́плодом но́чі.


— Добре, а ви ось що зробіть.

— До́бре, а ви ось що зробі́ть.


Він уже не махав руками.

Він уже́ не маха́в рука́ми.


— Ні, ні, це не для мене! Це чужий елемент.

— Ні, ні, це не для мене́! Це чужи́й елеме́нт.


Вона увійшла, несучи замовлені коньяки.

Вона́ увійшла́, несучи́ замо́влені коньяки́.


— Так от же тобі!

— Так от же тобі́!


— Ну, й що ж було б, коли б ви були чоловіком? — лагідно запитав він.

— Ну, й що ж було́ б, коли́ б ви були́ чолові́ком? — ла́гідно запита́в він.


Тілько що доїжджає до воріт, аж сотник виїжджає з двору.

Ті́лько що доїжджа́є до ворі́т, аж со́тник виїжджа́є з дво́ру.


Бачилось мені навіть, що бокував від мене.

Ба́чилось мені́ на́віть, що бокува́в від мене́.


А мені трицять і два роки.

А мені́ трицять і два ро́ки́.


Я чекаю всього від кардинала.

Я чека́ю всьо́го від кардина́ла.


— Ваша адреса в Парижі?

— Ва́ша адре́са в Пари́жі?


— Тільки два, ха, ха, ха! — реготався Владко.

— Ті́льки два, ха, ха, ха! — регота́вся Владко.


А тут я оселився тимчасово.

А тут я осели́вся тимчасо́во.


— Я пообрубаю тобі вуха.

— Я пообруба́ю тобі́ ву́ха.


Квітки коло хати позасихали і позаростали бур'яном.

Квітки́ ко́ло ха́ти позасиха́ли і позароста́ли бур'яно́м.


— Почекай трошки, Томмі, почекай — промовив я сам до себе.

— Почека́й тро́шки, Томмі, почека́й — промо́вив я сам до себе́.


— Ухвалено! — підхопили разом три мушкетери.

— Ухва́лено! — підхопи́ли ра́зом три мушкете́ри.


— О, це вже занадто! — вигукнула міледі.

— О, це вже зана́дто! — ви́гукнула міле́ді.


— Це абсолютний секрет.

— Це абсолю́тний секре́т.


Через кілька хвилин Марина вийшла до хана загорнута у легкі саєтові запинала.

Че́рез кі́лька хвили́н Мари́на ви́йшла до ха́на заго́рнута у легкі́ сає́тові запина́ла.


Підчас всієї подорожі глибокий сум обіймав серце Д'Артаньяна.

Пі́дчас всіє́ї по́дорожі глибо́кий сум обійма́в се́рце Д'Артаньяна.


Вони не досягали.

Вони́ не досяга́ли.


При згадці про видру у щуки затремтіло хребетне крило.

При зга́дці про ви́дру у щу́ки затремті́ло хребе́тне крило́.


— Вище, значно вище.

— Ви́ще, зна́чно ви́ще.


— Що? — грізно насупив брови хан.

— Що? — грі́зно насупи́в бро́ви хан.


Як ви перебули ніч, Д'Артаньяне? Про свою ми розкажемо вам згодом.

Як ви перебули́ ніч, Д'Артаньяне? Про свою́ ми розка́жемо вам зго́дом.


Можна було думати, що Атос зачарований.

Мо́жна було́ ду́мати, що Атос зачаро́ваний.


— Так веду, як умію.

— Так веду́, як умі́ю.


— А хіба ж то не люди?

— А хіба́ ж то не лю́ди?


Кеті вибухнула плачем.

Ке́ті́ ви́бухнула пла́че́м́.


— Володю! — сказала вона, зупиняючися в дверях.

— Воло́дю! — сказа́ла вона́, зупиня́ючися в две́рях.


Минуло кілька років.

Мину́ло кі́лька ро́кі́в.


— Тихо, — сказав Атос.

— Ти́хо, — сказа́в Атос.


Власне тепер уже бачив він, що залишатися тут нема чого.

Вла́сне тепе́р уже́ ба́чив він, що залиша́тися тут нема́ чого́.


— Батьку мій! — каже гетьман, приступивши до Шрама.

— Ба́тьку мій! — ка́же ге́тьман, приступи́вши до Шра́ма.


Тут і писарі стояли з каламарями й білим папером.

Тут і пи́сарі стоя́ли з каламаря́ми й бі́лим папе́ром.


Один з тих, кого я висадив із сідла, був її батько.

Оди́н з тих, кого я ви́садив із сідла́, був її ба́тько.


Так же й тут сталось.

Так же й тут ста́лось.


але запізно, — Д'Артаньян впізнав пані Бонасьє.

але́ запі́зно, — Д'Артаньян впізна́в па́ні Бонасьє.


— Це просто якась випадковість, що вас не спіткала смерть.

— Це про́сто яка́сь випадко́вість, що вас не спітка́ла смерть.


Але спочатку хочу поговорити про инше.

Але́ споча́тку хо́чу поговори́ти про инше.


Хіба це не виконано?

Хіба́ це не ви́конано?


Але що ж робити? Бачу, що рада розумна, та й іду.

Але́ що ж роби́ти? Ба́чу, що ра́да розу́мна, та й іду́.


— Так, сер, не раз я робив це в себе у божій країні.

— Так, сер, не раз я роби́в це в себе́ у бо́жій краї́ні.


— Правду кажучи, і сам гаразд не знаю.

— Пра́вду ка́жучи, і сам гара́зд не зна́ю.


Вовчий Зуб нащурив вуха і загарчав на Герінгтона.

Во́вчий Зуб нащури́в ву́ха і загарча́в на Герінгтона.


— А вам цікаво знати?

— А вам ціка́во зна́ти?


Давні рахунки замкнені, давні рани загоєні.

Да́вні раху́нки за́мкнені, да́вні ра́ни заго́єні.


А все таки я хотів би знати.

А все таки́ я хоті́в би зна́ти.


— Я дуже радий, що ви мене зрозуміли.

— Я ду́же ра́дий, що ви мене́ зрозумі́ли.


Біль, злегка почервонівши, припинив розмову.

Біль, зле́гка почервоні́вши, припини́в розмо́ву.


— Сто люїдорів.

— Сто люїдорів.


— А як приїде Д'Артаньян? Як Д'Артаньян над'їде?

— А як приї́де Д'Артаньян? Як Д'Артаньян над'ї́де?


— Це й є Бонасьє? — спитав Рішельє по хвилинній мовчанці.

— Це й є Бонасьє? — спита́в Рішельє́ по хвили́нній мовча́нці.


— Хто за нами? — покликне ще раз батько Пугач.

— Хто за нами? — покли́кне ще раз ба́тько Пу́гач.


Гей Стокард витер з лиця кров і всміхнувся.

Гей Стокард ви́тер з лиця́ кров і всміхну́вся.


Я знав, що жінка правду каже.

Я знав, що жі́нка пра́вду ка́же.


— Атоса заарештовано? За що?

— Атоса заарешто́вано? За що?


І раптом одного ранку до Давсона приїхав урядовий кур'єр Деверо.

І ра́птом одного́ ра́нку до Давсона приї́хав урядо́вий кур'є́р Деверо.


Будьте на першому балі, де буде присутній герцоґ Б'юкенгемський.

Бу́дьте на пе́ршому ба́лі, де бу́де прису́тній герцоґ Б'юкенгемський.


Король танцював проти королеви.

Коро́ль танцюва́в про́ти короле́ви.


— А то пощо ще писати і нотареві платити? Хіба на слово мені не віриш?

— А то пощо ще писа́ти і нотаре́ві плати́ти? Хіба́ на сло́во мені́ не ві́риш?


Соки в деревах позамерзали.

Соки́ в дере́вах позамерза́ли.


Пів на восьму пробили зорю.

Пів на во́сьму проби́ли зорю́.


І я поклав перед нею п'ять тисячоренських банкнотів.

І я покла́в пе́ред не́ю п'ять тисячоре́нських банкно́тів.


— Вбито, або серйозно поранено.

— Вби́то, або́ серйо́зно пора́нено.


— Це було б важко, — додав Араміс.

— Це було́ б ва́жко, — дода́в Араміс.


Ось слухай лишень, братику, який мені сон сьогодні перед світом снився.

Ось слу́хай лише́нь, бра́тику, яки́й мені́ сон сього́дні пе́ред сві́том сни́вся.


Ішов тут і Богун на чолі Вінницького полку.

Ішо́в тут і Богу́н на чолі́ Ві́нницького по́лку.


— О, боже мій, звичайно, подарував, — відмовив Портос.

— О, бо́же мій, звича́йно, подарува́в, — відмо́вив Портос.


Я не бачу Атоса.

Я не ба́чу Атоса.


— Що! — відповів той, кидаючи шпаду на ліжко.

— Що! — відпові́в той, ки́даючи шпа́ду на лі́жко.


Отже пан Бонасьє поклав сказати все.

О́тже пан Бонасьє покла́в сказа́ти все.


Вона не квапилась починати гру.

Вона́ не ква́пилась почина́ти гру.


— Аякже, жид.

— Ая́кже, жид.


Йому здалося, ніби він стоїть десь безмежно далеко від усього.

Йому здало́ся, ні́би він стої́ть десь безме́жно дале́ко від усьо́го.


Пропозицію цю ухвалено з захопленням, але, на щастя, вибило одинадцяту.

Пропози́цію цю ухва́лено з захо́пленням, але́, на ща́стя, ви́било одина́дцяту.


Шрам їхав за ним, похмурний, як ніч, що надходила.

Шрам ї́хав за ним, похму́рний, як ніч, що надхо́дила.


— Але через кого передамо ми листа до Туру й до Лондону?

— Але́ че́рез кого передамо́ ми листа́ до Ту́ру й до Ло́ндону?


Атосова впевненість мимоволі почала впливати на нього.

Ато́сова впе́вненість мимово́лі почала́ вплива́ти на нього.


Люди були у сіряках, але обдерті, ноги ж їхні були босі й заюшені кров'ю.

Лю́ди були́ у сіряка́х, але́ обде́рті, но́ги ж ї́хні були́ бо́сі й заю́шені кро́в'ю.


— Вона з благанням поклала свою руку на його.

— Вона́ з блага́нням покла́ла свою́ ру́ку на йо́го.


— Що ж, для нас то все одно.

— Що ж, для нас то все одно́.


— А де ж той ваш навчитель?

— А де ж той ваш навчи́тель?


— О, бідолашна жінка! Нещасна жінка! — схвильовано повторював Атос.

— О, бідола́шна жі́нка! Неща́сна жі́нка! — схвильо́вано повто́рював Атос.


— Приведіть собак до ополонки, що біля лікарні, рівно о дванацятій годині ночи.

— Приведі́ть соба́к до ополо́нки, що бі́ля ліка́рні, рі́вно о двана́цятій годи́ні ночи.


Це ваше прізвище?

Це ва́ше прі́звище?


— Що ви хочете сказати? Хіба ви чекаєте на якусь новину від нього?

— Що ви хо́чете сказа́ти? Хіба́ ви чека́єте на яку́сь новину́ від нього?


Мушу признатися, ця жінка страхає й мене.

Му́шу призна́тися, ця жі́нка страха́є й мене́.


— А то яким способом? — гримнула вона.

— А то яки́м спо́собом? — гри́мнула вона́.


Правду кажучи, я дуже радий, що Грімо буде зі мною.

Пра́вду ка́жучи, я ду́же ра́дий, що Грі́мо бу́де зі мно́ю.


— О, труднощі не страхають мене.

— О, тру́днощі не страха́ють мене́.


Массіно мій! Я ні про що не думаю, лише про тебе.

Массіно мій! Я ні про що не ду́маю, лише́ про тебе́.


Максима зпоміж дітей він найдужче любив, бо мов себе пізнавав у ньому.

Макси́ма зпо́між діте́й він найду́жче люби́в, бо мов себе́ пізнава́в у ньому.


Довго про щось сперечалися.

До́вго про щось спереча́лися.


Всі запирають у собі дух.

Всі запира́ють у собі́ дух.


Гріх по людях ходить.

Гріх по лю́дях хо́дить.


— Гаразд, — сказав Атос, — тепер я бачу, що ви мене впізнали.

— Гара́зд, — сказа́в Атос, — тепе́р я ба́чу, що ви мене́ впізна́ли.


Розпач опанував душею молодої дівчини з речей циганки.

Ро́зпач опанува́в душе́ю молодо́ї ді́вчи́ни з рече́й цига́нки.


Тепер же мені до вподоби сказати вам, що ви мені докучаєте.

Тепе́р же мені́ до вподо́би сказа́ти вам, що ви мені́ докуча́єте.


Ви позбудетеся клопоту, а може що й для мене капне.

Ви позбу́детеся кло́поту, а мо́же що й для мене́ ка́пне.


Д'Артаньян упав навколішки й став молитися.

Д'Артаньян упа́в навко́лішки й став моли́тися.


Я хочу подякувати їм усім разом.

Я хо́чу подя́кувати їм усі́м ра́зом.


Розбишаки тілько зглянулись да всміхнулись між собою.

Розбишаки ті́лько згля́нулись да всміхну́лись між собо́ю.


Флойд Вандерліп вдячно поглянув на неї.

Флойд Вандерліп вдя́чно погля́нув на не́ї.


Не за нас одних лише доводиться думати.

Не за нас одни́х лише́ дово́диться ду́мати.


— Ну, це й справді слава Богу, що вирятував.

— Ну, це й спра́вді сла́ва Бо́гу, що ви́рятував.


Важкі хмари гасали по небу, затьмарюючи блиск зірок.

Важкі́ хма́ри гаса́ли по не́бу, затьма́рюючи блиск зіро́к.


Проїхавши під двома арками, карета спинилась у темному чотирьохкутньому дворі.

Прої́хавши під двома́ а́рками, каре́та спини́лась у те́мному чотирьохкутньому дворі́.


— Я хтів побачити пана Араміса.

— Я хтів поба́чити па́на Араміса.


Фреда! Він міг би заприсягнутися, що то вона.

Фреда! Він міг би заприсягну́тися, що то вона́.


Не почувала потреби.

Не почува́ла потре́би.


Кардинал сперся ліктями на рукопис, щокою на руку й з хвилину дивився на юнака.

Кардина́л спе́рся лі́ктями на руко́пис, щоко́ю на ру́ку й з хвили́ну диви́вся на юнака́.


— Той шляхтич, учора.

— Той шля́хтич, учо́ра.


— Ні, не спитувалась, та її справа окрема.

— Ні, не спи́тувалась, та її спра́ва окре́ма.


Палко припав він йому до руки і сльози покотилися йому з очей.

Па́лко припа́в він йому до руки́ і сльо́зи покоти́лися йому з оче́й.


— Алеж вона не кусає! — мовив сміючися Борис.

— Алеж вона́ не куса́є! — мо́вив сміючи́ся Бори́с.


Міледі почувала втіху, бачивши, що природа поділяє безладдя її душі.

Міле́ді почува́ла вті́ху, ба́чивши, що приро́да поділя́є безла́ддя її душі́.


— Де оце в нечистого мій Василь занапастивсь?

— Де оце́ в нечи́стого мій Васи́ль занапасти́всь?


Та вітер увесь час був противний, і море люто бурхало.

Та ві́тер уве́сь час був проти́вний, і мо́ре лю́то бурхало.


— Постривай, брате, і я поїду.

— Пострива́й, бра́те, і я пої́ду.


Секунда, друга, третя, а кожна довга як вічність, а страшна як пекло.

Секу́нда, дру́га, тре́тя, а ко́жна до́вга як ві́чність, а страшна́ як пе́кло.


Д'Артаньян же не виявив жодної ознаки життя.

Д'Артаньян же не ви́явив жо́дної озна́ки життя́.


— Ну, ну, — напівнедовірливо, а напівпохапливо сказав Ґава.

— Ну, ну, — напівнедові́рливо, а напівпохапливо сказа́в Ґава.


— Я ще проїду кілька кроків.

— Я ще прої́ду кі́лька кро́ків.


Унизу, близько ріки, стоять економічні будинки, кухні, шопи, стайні.

Унизу́, бли́зько ріки́, стоя́ть економі́чні буди́нки, ку́хні, шо́пи, ста́йні.


Попробуємо обійтися без неї.

Попро́буємо обійти́ся без не́ї.


Може хтось її пожалкує, думала вона, але від цієї думки скам'яніло їй серце.

Мо́же хтось її пожалку́є, ду́мала вона́, але́ від ціє́ї ду́мки скам'яні́ло їй се́рце.


має статися свого часу монсеньєр.

ма́є ста́тися свого́ ча́су монсеньє́р.


— Буде ж тому пацюкові!

— Бу́де ж тому́ пацюко́ві!


— Добре, — сказав жебрак, — одішліть свого льокая.

— До́бре, — сказа́в жебра́к, — одішлі́ть свого́ льокая.


Однак, вона тактично стримала себе й сердечно стиснула руку.

Одна́к, вона́ такти́чно стри́мала себе́ й серде́чно сти́снула ру́ку.


— Чого ж ти, чого, Мариночко? Чого ж ще бажати? У твоїй країні щастя й радість!

— Чого́ ж ти, чого́, Мари́ночко? Чого́ ж ще бажа́ти? У твої́й краї́ні ща́стя й ра́дість!


Тюремники ввели Атоса.

Тюре́мники ввели́ Атоса.


— Так, так! — каже гірко Сомко.

— Так, так! — ка́же гі́рко Сомко.


— Я точно виконую інструкції вашої еміненції і нетерпляче чекаю на них.

— Я то́чно вико́ную інстру́кції ва́шої еміне́нції і нетерпля́че чека́ю на них.


— Ну, то як жеж? — здивувався пан Андрій.

— Ну, то як жеж? — здивува́вся пан Андрі́й.


Але ми бачили, що Б'юкенгем двічі чи тричі узяв гору над кардиналом.

Але́ ми ба́чили, що Б'юкенгем дві́чі чи три́чі узя́в го́ру над кардина́лом.


Оця думка видимо відживила Владка Завадовського.

Оця́ ду́мка ви́ди́мо відживи́ла Владка Завадовського.


Да й кашлянув, винивши кубок, і поглянув по всіх гостях, розгладжуючи вуси.

Да й ка́шлянув, ви́нивши ку́бок, і погля́нув по всіх го́стя́х, розгла́джуючи ву́си.


Д'Артаньян одіслав слугу.

Д'Артаньян одісла́в слугу́.


Проте, ніч пройшла без пригод.

Проте́, ніч пройшла́ без приго́д.


— Я? А тобі що таке, серденько? Хіба ж мені можна?

— Я? А тобі́ що таке́, серде́нько? Хіба́ ж мені́ мо́жна?


То була індіянка.

То була́ індіянка.


— А ось і моє ліжко, — відповів Плянше, вказуючи на стрямок соломи.

— А ось і моє́ лі́жко, — відпові́в Пля́нше, вка́зуючи на стрямо́к соло́ми.


— Щоб ти на страшний суд не встав!

— Щоб ти на страшни́й суд не встав!


— Е, що мені.

— Е, що мені́.


— Так, так, хай ідуть зараз же! У мене нема часу.

— Так, так, хай іду́ть за́раз же! У мене́ нема́ ча́су.


Він наповнив дві склянки й жестом запросив Д'Артаньяна випити.

Він напо́внив дві склянки́ й же́стом запроси́в Д'Артаньяна ви́пити.


Але той час уже минув.

Але́ той час уже́ мину́в.


Чи так то я надіявся зустрічати її.

Чи так то я наді́явся зустріча́ти її.


Пасук не нарікала, а йшла вперед, протоптуючи дорогу.

Пасу́к не наріка́ла, а йшла впере́д, прото́птуючи доро́гу.


— Пане кардинале, ви чуєте? Я хочу мати ці листи.

— Па́не кардина́ле, ви чу́єте? Я хо́чу ма́ти ці листи́.


— Щоб не рубали гаю, от за що!

— Щоб не руба́ли га́ю, от за що!


— Так! — відповіла Ганна.

— Так! — відповіла́ Га́нна.


А в корчмі не хочуть, бо там блощиці.

А в ко́рчмі́ не хо́чуть, бо там блощи́ці.


Спокуса була велика.

Споку́са була́ вели́ка.


А хоч і врадиш, то нехутко, ще надбіжать та й однімуть дівойку.

А хоч і вра́диш, то неху́тко, ще надбіжа́ть та й одні́муть дівойку.


Що ж ти одступаєш, наче од лихого зілля?

Що ж ти одступаєш, на́че од лихо́го зі́лля?


— А то що хіба?

— А то що хіба́?


Хто такі ці добродії?

Хто такі́ ці добро́дії?


— А що власне?

— А що вла́сне?


Міледі просто збожеволіла від кохання й не тямилися з радощів.

Міле́ді про́сто збожево́ліла від коха́ння й не тя́милися з ра́дощів.


Д'Артаньян спинився, ніби шукаючи слова, і подивився на Атоса.

Д'Артаньян спини́вся, ні́би шука́ючи слова́, і подиви́вся на Атоса.


Всі дні б віддала.

Всі дні б віддала́.


Це вам сплатили за Жюсака.

Це вам сплати́ли за Жюсака.


— На наступний понеділок! Ще п'ять днів.

— На насту́пний понеді́лок! Ще п'ять днів.


Десять літ я мовчав і носив їх, мов камінь на серці.

Де́сять літ я мовча́в і носи́в їх, мов ка́мінь на се́рці.


— Пропав чоловік, пустився берега, — думає пан Андрій.

— Пропа́в чолові́к, пусти́вся бе́рега, — ду́має пан Андрі́й.


Щоб упевнитись, він доторкнувся рукою.

Щоб упе́внитись, він доторкну́вся руко́ю.


— Сідлай тепер решту коней і рушаймо.

— Сідлай тепе́р ре́шту ко́ней і руша́ймо.


Полетіла ціла туча костяних стріл.

Полеті́ла ці́ла ту́ча костяни́х стріл.


Ця жінка мала над ним якусь незрозумілу владу.

Ця жі́нка ма́ла над ним яку́сь незрозумі́лу вла́ду.


Підійшовши до дверей, я побачив, що хтось намагається ввійти.

Підійшо́вши до двере́й, я поба́чив, що хтось намага́ється ввійти́.


Не гай часу.

Не гай ча́су.


— Гов! Чи не втекла вона? — з острахом запитав товариш.

— Гов! Чи не втекла́ вона́? — з о́страхом запита́в това́риш.


— Не знаю, але ж в усякому разі це неможливо.

— Не зна́ю, але́ ж в уся́кому ра́зі це неможли́во.


Єдиним цим словом ви надали мені духу.

Єди́ним цим сло́вом ви надали́ мені́ ду́ху.


Здається, падаючи, — трішки нерішуче вів далі Атос, — він зламав собі ногу.

Здає́ться, па́даючи, — трі́шки нерішу́че вів да́лі Атос, — він злама́в собі́ но́гу.


Атос на хвилину замислився.

Атос на хвили́ну зами́слився.


— Д'Артаньяне! Д'Артаньяне! Це він, Сюди, сюди!

— Д'Артаньяне! Д'Артаньяне! Це він, Сюди́, сюди́!


— Ай, чого ж пан сердяться.

— Ай, чого́ ж пан се́рдяться.


Ударили у великий дзвін.

Уда́рили у вели́кий дзвін.


Почуття волі обхопило всю істоту молодої жінки.

Почуття́ во́лі обхопи́ло всю істо́ту молодо́ї жі́нки.


Д'Артаньян зрозумів їхнє вагання.

Д'Артаньян зрозумі́в ї́хнє вага́ння.


Я бачив уві сні, що цей клятий англієць умер.

Я ба́чив уві́ сні, що цей кля́тий англі́єць уме́р.


— Стривайте, стривайте, — спокійно вимовив Атос, — цей хід надзвичайний.

— Стрива́йте, стри́вайте, — спокі́йно ви́мовив Атос, — цей хід надзвича́йний.


Скоро тільки тут буду вільна, скоро покладу в могилу свого мужа, вертаю до тебе.

Ско́ро ті́льки тут бу́ду ві́льна, ско́ро покладу́ в моги́лу свого́ му́жа, верта́ю до тебе́.


— Ні, ні, — запевняв той, — ти житимеш, чиста та нещасна жінка.

— Ні, ні, — запевня́в той, — ти жи́тимеш, чи́ста та неща́сна жі́нка.


— І два таких влучних Бернажу.

— І два таки́х влу́чних Бернажу.


Покинуті запряжки стикнулися з иншими, і сталася на льоду ціла метушня.

Поки́нуті запря́жки стикну́лися з иншими, і ста́лася на льоду́ ці́ла метушня́.


— Бережіться, — застерегла я, — я ославлю вас на цілий світ.

— Бережі́ться, — застерегла́ я, — я осла́влю вас на ці́лий світ.


Цей добрий хлопець був найнастирливіший від усіх.

Цей до́брий хло́пець був найнасти́рливіший від усі́х.


Д'Артаньян бігцем повернувся додому.

Д'Артаньян бігце́м поверну́вся додо́му.


— Спробуймо, і якщо воно добре, вип'ємо.

— Спро́буймо, і якщо́ воно́ до́бре, ви́п'ємо.


— Міледі! — прошепотів Атос.

— Міле́ді! — прошепоті́в Атос.


Але в них не було ні жердин, ані лижв, і вони всі пішли під лід.

Але́ в них не було́ ні жерди́н, ані́ лижв, і вони́ всі пішли́ під лід.


— І добре робите.

— І до́бре ро́бите.


— Ви можете цілком покластися на вченість цих шановних осіб.

— Ви мо́жете цілко́м покла́стися на вче́ність цих шано́вних осі́б.


— Атос? — механічно повторив король.

— Атос? — механі́чно повтори́в коро́ль.


— Де сховав?

— Де схова́в?


Вона їх рятувала.

Вона́ їх рятува́ла.


— У нас було непорозуміння в питанні про туалет, — сказав юнак.

— У нас було́ непорозумі́ння в пита́нні про туале́т, — сказа́в юна́к.


— Це дійсно так, Араміс має рацію, — сказав Атос.

— Це ді́йсно так, Араміс ма́є ра́цію, — сказа́в Атос.


Ми то все мусимо відставити до суду.

Ми то все му́симо відста́вити до су́ду.


Повернувши свою долонею догори, він затиснув її руку.

Поверну́вши свою́ доло́нею догори́, він зати́снув її ру́ку.


— Тоді якого ж біса ми бідкаємося, що у нас нема грошей?

— Тоді́ яко́го ж бі́са ми бі́дкаємося, що у нас нема́ грошей?


Кардинале, мені потрібні папери королеви.

Кардина́ле, мені́ потрі́бні папе́ри короле́ви.


Отака в світі правда!

Отака́ в сві́ті пра́вда!


— Не кажіть цього, мадам, — відповів Фелтон.

— Не кажі́ть цього́, мада́м, — відпові́в Фелтон.


— Нумо давайте обідати, — запросив Портос, — а то все захолоне.

— Ну́мо дава́йте обі́дати, — запроси́в Портос, — а то все захоло́не.


— Сьогодні засідатиме Лінчів суд.

— Сього́дні засіда́тиме Лінчів суд.


— Може колись і будуть ліпші, але тепер кепсько з нами.

— Мо́же коли́сь і бу́дуть лі́пші, але́ тепе́р ке́псько з нами.


Естефаніє, дайте ключі від моїх столів та бюрок.

Естефаніє, да́йте ключі́ від мої́х столі́в та бюрок.


— Ти так слугувала своєму володареві? Відтяти їй голову мечем!

— Ти так слугува́ла своє́му воло́даре́ві? Відтя́ти їй го́лову мече́м́!


Д'Артаньян подумав, що настав слушний час спокутувати свою незграбність.

Д'Артаньян поду́мав, що наста́в слу́шний час споку́тувати свою́ незгра́бність.


Після обіда божий чоловік іграв і співав усяких поважних пісень.

Пі́сля обі́да бо́жий чолові́к іграв і співа́в уся́ких пова́жних пісе́нь.


І кинулись купою до столу.

І ки́нулись ку́пою до сто́лу.


Одначе дочка мала інші погляди та думки.

Одна́че дочка́ ма́ла і́нші по́гляди та думки́.


За грубістю верств паперу годі домацатися, що воно таке.

За гру́бістю верств папе́ру го́ді дома́цатися, що воно́ таке́.


— Так о! Я почуваю себе захопленим, але одне признання мене мучить.

— Так о! Я почува́ю себе́ захо́пленим, але́ одне́ призна́ння мене́ му́чить.


— Бідний Мундик, — сказав усміхаючися Тоньо.

— Бі́дний Мунди́к, — сказа́в усміхаючися Тоньо.


— Півгодини стукаю до дверей, та й годі вас добудитися.

— Півгодини сту́каю до двере́й, та й го́ді вас добуди́тися.


Тоді він оселився в Овечому Таборі.

Тоді́ він осели́вся в Ове́чому Та́борі.


— Ну, не розумію тебе, Мундзю, — сказав він по хвилі.

— Ну, не розумі́ю тебе́, Мундзю, — сказа́в він по хви́лі.


— Від нині за тиждень їду геть зі Львова.

— Від ни́ні за ти́ждень ї́ду геть зі Льво́ва.


— І ви не знали, що тут мешкає юнак?

— І ви не зна́ли, що тут ме́шкає юна́к?


— То, мабуть, це перебраний принц крови? — зимно сказав незнайомий.

— То, ма́бу́ть, це пере́браний принц кро́ви? — зи́мно сказа́в незнайо́мий.


— Він дуже оригінальної масти, — сказав Араміс.

— Він ду́же оригіна́льної ма́сти, — сказа́в Араміс.


Давно ми бачилися.

Давно́ ми ба́чилися.


Вона повернулася до нього вже не як посатаніла жінка, а як поранена пантера.

Вона́ поверну́лася до нього вже не як посатаніла жі́нка, а як пора́нена панте́ра.


Минуло півтора тижні.

Мину́ло півтора́ ти́жні.


Ну, а ви, дорогий Д'Артаньяне, як себе маєте?

Ну, а ви, дороги́й Д'Артаньяне, як себе́ ма́єте?


— Ви ніби ждете чогось або боїтеся чогось?

— Ви ні́би ждете́ чого́сь або́ боїте́ся чого́сь?


— Ви мені ще дещо обіцяли.

— Ви мені́ ще де́що обіця́ли.


Полонянка швидким оком перебігла по всій кімнаті.

Полоня́нка швидки́м о́ком перебі́гла по всій кімна́ті.


— А де хазяїн? Сховався буржуяка! Давай ключі.

— А де хазя́їн? Схова́вся буржуяка! Дава́й ключі́.


— Де тобі тихо? Сьогодні народивсь у мене такий лицар, що аж земля затрусилась.

— Де тобі́ ти́хо? Сього́дні народи́всь у мене́ таки́й ли́цар, що аж земля́ затруси́лась.


— Це ще тільки передня валка.

— Це ще ті́льки пере́дня ва́лка.


Ваша величність — тільки жертва зрадницьких змов.

Ва́ша вели́чність — ті́льки же́ртва зра́дницьких змов.


Хіба не чув ти поголоски про чорну раду?

Хіба́ не чув ти поголо́ски про чо́рну ра́ду?


— Аллах був дуже милосердний до татарів.

— Алла́х був ду́же милосе́рдний до тата́рів.


— Чи ж чули ви, товариші? Індійці збираються принести в жертву Сіпсу.

— Чи ж чу́ли ви, това́риші? Інді́йці збира́ються принести́ в же́ртву Сіпсу.


Рішельє кохав королеву.

Рішельє́ коха́в короле́ву.


— Якої роти?

— Яко́ї ро́ти?


Черевань йому став тепер за батька, а Череваниха за матір.

Черева́нь йому став тепе́р за ба́тька, а Череваниха за ма́тір.


— Дорогий Д'Артаньяне, ви прийшли саме в раз.

— Дороги́й Д'Артаньяне, ви прийшли́ са́ме в раз.


Ви сами сказали, що мої вороги затягли мене в пастку.

Ви сами́ сказа́ли, що мої́ вороги́ затягли́ мене́ в па́стку.


Ти моя бранка і повинна коритися моїй волі.

Ти моя́ бра́нка і пови́нна кори́тися мої́й во́лі.


Помалу стук утих.

Пома́лу стук ути́х.


— Так там же наші, козаки!

— Так там же на́ші, козаки́!


— Благаю вас, сір.

— Блага́ю вас, сір.


— Наказуйте, сір, — відповів кардинал.

— Нака́зуйте, сір, — відпові́в кардина́л.


Я нічогісінько не знаю про те, що мала робити моя жінка.

Я нічогі́сінько не зна́ю про те, що ма́ла роби́ти моя́ жі́нка.


Гвинтовка скочив з коня, узяв свою жінку за руку і підвів до ридвана.

Гвинтовка ско́чив з коня́, узя́в свою́ жі́нку за ру́ку і підві́в до ридва́на.


Ви знаєте, що я ненавиджу мораль, хіба що її вчить мене Атос.

Ви зна́єте, що я нена́виджу мора́ль, хіба́ що її вчить мене́ Атос.


А їх він у думках і в серці ставив понад решту людей.

А їх він у думка́х і в се́рці ста́вив по́над ре́шту люде́й.


Чи нема в кого сірничків?

Чи нема́ в кого сірничкі́в?


— Ви навіть не питаєте мене, чого я приїхала сюди на північ.

— Ви на́віть не пита́єте мене́, чого́ я приї́хала сюди́ на пі́вніч.


Він ішов вузьким проходом, що сполучав бастіон із містом.

Він ішо́в вузьки́м прохо́дом, що сполуча́в бастіо́н із мі́стом.


— Що за дурна в тебе голова, брате,— каже Кирило Тур.

— Що за дурна́ в тебе́ голова́, бра́те,— ка́же Кири́ло Тур.


— Тоді ваше доручення не буде виконано.

— Тоді́ ва́ше дору́чення не бу́де ви́конано.


— Викрадено! — згукнув комісар.

— Ви́крадено! — згукну́в коміса́р.


— Це ви через те, що він себе хотів зарізати?

— Це ви че́рез те, що він себе́ хоті́в зарі́зати?


Я хочу все це залишити й виїхати, і це я мушу зробити негайно.

Я хо́чу все це зали́ши́ти й ви́їхати, і це я му́шу зроби́ти нега́йно.


Кожен повернувся до своєї кімнати.

Ко́жен поверну́вся до своє́ї кімна́ти.


— Що ж ви йому сказали?

— Що ж ви йому сказа́ли?


— Певно козаки з Чигирину.

— Пе́вно козаки́ з Чигирину́.


— Ось вони, монсеньєр.

— Ось вони́, монсеньє́р.


Решту ви вже знаєте.

Ре́шту ви вже зна́єте.


Для жінки судового то було вже занадто.

Для жі́нки судово́го то було́ вже зана́дто.


Заклад ми виграли.

Закла́д ми ви́грали.


— Поможіть, поможіть, — бурмотіла пані Бонасьє, — рятуйте!

— Поможі́ть, поможі́ть, — бурмоті́ла па́ні Бонасьє, — ряту́йте!


Це певне Сіпсу, подумав він собі.

Це пе́вне Сіпсу, поду́мав він собі́.


— Я не вірю жінкам, мій голубе.

— Я не ві́рю жінка́м, мій го́лубе.


Собаки були знесилені, а він, одстаючи, потай дивився на сані.

Соба́ки були́ знеси́лені, а він, одстаючи, по́тай диви́вся на са́ні.


І Ґава урвав та докірливим поглядом дивився на Вовкуна.

І Ґава урва́в та докі́рливим по́глядом диви́вся на Вовкуна́.


Та не дуже довго протяглося те щастя.

Та не ду́же до́вго протягло́ся те ща́стя.


— Тоді не лякайтеся, якщо я повернуся о першій, другій чи третій вночі.

— Тоді́ не ляка́йтеся, якщо́ я поверну́ся о пе́ршій, дру́гій чи тре́тій вночі́.


Вона сиділа на великім куфрі в подорожнім убранню, з очима оберненими до дверей.

Вона́ сиді́ла на вели́кім ку́фрі в подоро́жнім убра́нню, з очи́ма обе́рненими до двере́й.


Блискавка блимнула ще раз.

Бли́скавка бли́мнула ще раз.


Інший привіз і жінку, й дочку.

І́нший приві́з і жі́нку, й дочку́.


Перед моїми вікнами тількищо луснула японська бомба і знесла півдаху з будинку.

Пе́ред мої́ми ві́кнами тількищо лу́снула япо́нська бо́мба і знесла́ півда́ху з буди́нку.


— Що поробиш? — казав мушкетер.

— Що поро́биш? — каза́в мушкете́р.


— Що? — грізно насупив брови хан.

— Що? — грі́зно насупи́в бро́ви хан.


— Можна знати куди?

— Мо́жна зна́ти куди́?


Га? — Вони перевернули Кента.

Га? — Вони́ переверну́ли Ке́нта.


— Дуже прошу, — відповів Д'Артаньян.

— Ду́же про́шу́, — відпові́в Д'Артаньян.


— О, боже ж мій, боже ж мій милий, вибач цій людині, як і я їй вибачаю.

— О, бо́же ж мій, бо́же ж мій ми́лий, ви́бач цій люди́ні, як і я їй вибача́ю.


Доля ж од Бога, а Богові коритися треба!

До́ля ж од Бо́га, а Бо́гові кори́тися тре́ба!


Д'Артаньян подумав, що прийшов час втрутитися.

Д'Артаньян поду́мав, що прийшо́в час втру́титися.


Він привів жінку, що мала служити міледі.

Він приві́в жі́нку, що ма́ла служи́ти міле́ді.


— Ти щасливий, — повторила ти якось бездушно, мов луна.

— Ти щасли́вий, — повтори́ла ти я́ко́сь безду́шно, мов луна́.


— Ой, пане, я гадав, що душу з мене вижене.

— Ой, па́не, я гада́в, що ду́шу з мене́ ви́жене.


Виїхали з пущі на поле, аж уже на сході сонця зоря перемагає місяць.

Ви́їхали з пу́щі на по́ле, аж уже́ на схо́ді со́нця зоря́ перемага́є мі́сяць.


І охота прийде.

І охо́та при́йде.


Все, що ти робила, було з моєї згоди і за ради щастя України.

Все, що ти роби́ла, було́ з моє́ї зго́ди і за ра́ди ща́стя Украї́ни.


А коли закон дозволяв, то й христіянська етика ухваляла.

А коли́ зако́н дозволя́в, то й христія́нська е́тика ухваляла.


На другий день до Костянтинова прибув Богун.

На дру́гий день до Костянти́нова прибу́в Богу́н.


— Якщо ви не скоритеся, ми примусимо вас.

— Якщо́ ви не ско́ритеся, ми приму́симо вас.


Бо все це слова, фразеологія.

Бо все це слова́, фразеоло́гія.


Плече аж палає.

Плече аж пала́є.


— Я не від того, щоб ухвалити цей плян, — сказав Атос.

— Я не від того́, щоб ухвали́ти цей плян, — сказа́в Атос.


Робіть, як хочете, Маєте ще час повернути назад.

Робі́ть, як хо́чете, Ма́єте ще час поверну́ти наза́д.


Д'Артаньян за ними.

Д'Артаньян за ними.


Негідник! Він усе передбачив.

Негі́дник! Він усе́ передба́чив.


— Ну, що ж так дивишся? Скоро тільки маєш охоту, то за пару день будеш читати.

— Ну, що ж так ди́вишся? Ско́ро ті́льки ма́єш охо́ту, то за па́ру день бу́деш чита́ти.


За будинком, мабуть, стежать шпигуни.

За буди́нком, ма́бу́ть, сте́жать шпигуни́.


І ми сьогодні напишемо листи, дамо їм грошей, і вони поїдуть.

І ми сього́дні напи́шемо листи́, дамо́ їм грошей, і вони́ пої́дуть.


А мене щось на сон знемогає.

А мене́ щось на сон знемогає.


— Ось тобі півпістолі.

— Ось тобі́ півпістолі.


— Іди, — каже, — до свого товариша.

— І́ди, — ка́же, — до свого́ това́риша.


Видко було, як вони причалили до берега.

Ви́дко було́, як вони́ прича́лили до бе́рега.


— Ви, наш друг, наше світло, наш невидимий заступник, — сказав Д'Артаньян.

— Ви, наш друг, на́ше сві́тло, наш неви́ди́мий засту́пник, — сказа́в Д'Артаньян.


Дивно во очію, а так воно єсть, що він тілько й живе душі спасенієм.

Ди́вно во очію, а так воно́ єсть, що він ті́лько й живе́ душі́ спасе́нієм.


— А відки ти?

— А відки ти?


Я цілком приєднуюся до пляну Атоса.

Я цілко́м приє́днуюся до пля́ну Атоса.


Леся поблагословилась і піднесла.

Ле́ся поблагослови́лась і піднесла́.


За годину рівчаки були повні трупу й живих людей, що гинули під вагою трупів.

За годи́ну рівчаки́ були́ по́вні тру́пу й живи́х люде́й, що ги́нули під ваго́ю тру́пів.


Я йду до королеви.

Я йду до короле́ви.


— Ви ж, спасибі вам, не кажіть людям, чого я приїздив.

— Ви ж, спаси́бі вам, не кажі́ть лю́дям, чого́ я приїзди́в.


Ми послали по Араміса.

Ми посла́ли по Араміса.


— Так, може трошки схуд, але зате зміцніли м'язи.

— Так, мо́же тро́шки схуд, але́ зате́ зміцні́ли м'я́зи.


А Черевань, слухаючи, тілько сміявся.

А Черева́нь, слу́хаючи, ті́лько смія́вся.


Але гов! Радість блиснула на Лейбуневім лиці.

Але́ гов! Ра́дість бли́снула на Лейбуне́вім лиці́.


Вже я там то зроблю, що вас десь примістимо, поки цей не прийде до здоров'я.

Вже я там то зроблю́, що вас десь примі́стимо, по́ки цей не при́йде до здоро́в'я.


Раптом він почув тупотіння ніг, зашелестіла торішня суха трава.

Ра́птом він почу́в тупоті́ння ніг, зашелесті́ла торі́шня суха́ трава́.


— Ну, так що?

— Ну, так що?


Вони мабуть, уїхали.

Вони́ ма́бу́ть, уї́хали.


— О боже всемогутній! Ось воно йде, на нас іде.

— О бо́же всемогу́тній! Ось воно́ йде, на нас іде́.


— Тепер розумієте? — сказав Атос.

— Тепе́р розумі́єте? — сказа́в Атос.


Та ось — в Армантьєрі.

Та ось — в Армантьє́рі.


— Кардинал? — вигукнула пані Бонасьє.

— Кардина́л? — ви́гукнула па́ні Бонасьє.


— Я? — відповів Араміс своїм найприємнішим, ніжним голосом.

— Я? — відпові́в Араміс свої́м́́́ найприє́мнішим, ні́жним го́лосом.


Уста Олі задрижали немов від якогось нервового болю.

Уста́ Олі задрижа́ли немо́в від яко́гось нерво́вого бо́лю.


Та зацікавлений панією, Д'Артаньян не звертав уваги на покоївку.

Та заціка́влений па́нією, Д'Артаньян не зверта́в ува́ги на покої́вку.


Він захопився служінням богові лише для того, щоб упасти.

Він захопи́вся служі́нням бо́гові лише́ для того́, щоб упа́сти.


Щось тверде в середині.

Щось тверде́ в сере́дині.


— Треба вам знати, що я пристав до революційного гурту.

— Тре́ба вам зна́ти, що я приста́в до революці́йного гу́рту.


— Куди се ти мчишся, синку?

— Куди́ се ти мчи́шся, синку́?


— Ні, я не хочу звірятись ні на кого.

— Ні, я не хо́чу звіря́тись ні на кого.


— Виважити двері? — спитав кардинал, — навіщо?

— Ви́важити две́рі? — спита́в кардина́л, — наві́що?


— Арамісе, Арамісе! — згукнув Д'Артаньян, з недовірою дивлячись на свого друга.

— Арамісе, Арамісе! — згукну́в Д'Артаньян, з недові́рою ди́влячись на свого́ дру́га.


Вхопили козаки порубане тіло славного полковника і понесли до козацького табору.

Вхопи́ли козаки́ пору́бане ті́ло сла́вного полко́вника і понесли́ до коза́цького та́бору.


Глянувши в обличчя Атосове, міледі зрозуміла, що зараз трімне постріл.

Гляну́вши в обли́ччя Ато́сове, міле́ді зрозумі́ла, що за́раз трі́мне по́стріл.


А маєш доказ, що я не хотіла утаїти від тебе нічого.

А ма́єш до́каз, що я не хоті́ла утаї́ти від тебе́ ні́чого.


— Не турбуйтеся! Це я вам обіцяю.

— Не турбу́йтеся! Це я вам обіця́ю.


Тимчасом, не можна сказати, щоб Фреда цього заслужила.

Тимча́сом, не мо́жна сказа́ти, щоб Фреда цього́ заслужи́ла.


Він зробив крок до кімнат королеви, блідий і мовчазний.

Він зроби́в крок до кімна́т короле́ви, бліди́й і мовчазни́й.


— Кре, кре, кре, кре, кре, кре!

— Кре, кре, кре, кре, кре, кре!


Це так саме вірно, як і те, що мене звуть Джек Бутлер.

Це так са́ме ві́рно, як і те, що мене́ звуть Джек Бутлер.


Опанас замовк, задумався.

Опана́с замо́вк, заду́мався.


Цієї ночи передбачаються важливіші справи.

Ціє́ї ночи передбача́ються важли́ві́ші спра́ви.


Наші ноги йшли мостиком через Каньон, але не почували цього.

На́ші но́ги йшли мо́стиком че́рез Каньон, але́ не почува́ли цього́.


Рід пана Івана Гречки в мужеському коліні урвався.

Рід па́на Іва́на Гре́чки в му́жеському колі́ні урва́вся.


Минув ще який час у сумному самотньому житті славного Винницького полковника.

Мину́в ще яки́й час у сумно́му само́тньому житті́ сла́вного Ви́нницького полко́вника.


— Я довідаюсь про це.

— Я дові́даюсь про це.


Зараз по виїзді з першої станції за границею до нашого купе війшов Зиґмунт.

За́раз по ви́їзді з пе́ршої ста́нції за грани́цею до на́шого купе́ війшов Зиґмунт.


— Го, го, мої гори! — відповів він.

— Го, го, мої́ го́ри! — відпові́в він.


Він був без капелюха, із шпадою при боці й смикав у руках хусточку.

Він був без капелю́ха, із шпа́дою при бо́ці й сми́кав у рука́х ху́сточку.


Чимало було серед них і цинготних.

Чима́ло було́ се́ред них і цинго́тних.


Приятелі довго сперечались, як писати.

При́ятелі до́вго спереча́лись, як писа́ти.


По темному лугу.

По те́мному лу́гу.


— Та чи по нашому ж вона молиться? — шепнула Череваниха братові.

— Та чи по на́шому ж вона́ мо́литься? — шепну́ла Череваниха бра́тові.


— А, — промовив Атос, — ця спритна особа — ваша кузина.

— А, — промо́вив Атос, — ця спри́тна осо́ба — ва́ша кузи́на.


— Ну, як заколядували? — питаємо.

— Ну, як заколядува́ли? — пита́ємо.


По річищах було багато золота, а на берегах знайшли рубіни.

По рі́чищах було́ бага́то зо́лота, а на берега́х знайшли́ рубі́ни.


Усім впадало в очі, що король був сумний й заклопотаний.

Усі́м впада́ло в о́чі, що коро́ль був сумни́й й заклопо́таний.


Віра рухає гори.

Ві́ра ру́хає го́ри.


Приїхали в трійці, привезли отого Генрися.

Приї́хали в трі́йці, привезли́ отого́ Генри́ся.


Д'Артаньян, щоб не гаяти часу, сам сідлавсвого коня.

Д'Артаньян, щоб не га́яти ча́су, сам сідлавсвого коня́.


Вибила шоста година.

Ви́била шо́ста годи́на.


А за ним купа людей чимала, все в кармазинах да в саєтах.

А за ним ку́па люде́й чима́ла́, все в кармазинах да в сає́тах.


Спущений до половини прапор сумно маяв над касарнею.

Спу́щений до полови́ни пра́пор су́мно ма́яв над каса́рнею.


— Та ви ж не наш, — зауважив Портос.

— Та ви ж не наш, — заува́жив Портос.


Поживете трохи в мене, поки все це розвіється.

Поживете́ тро́хи в мене́, по́ки все це розві́ється.


Він аж задихався, наговоривши стільки одним духом.

Він аж зади́ха́вся, наговори́вши сті́льки одни́м ду́хом.


— Чи вірите ви мені? — звідався Фелтон.

— Чи ві́рите ви мені́? — зві́дався Фелтон.


Що маєш робити? Треба розважитися.

Що ма́єш роби́ти? Тре́ба розва́житися.


Тільки я забув, а вона не забула і частенько згадувала.

Ті́льки я забу́в, а вона́ не забу́ла і часте́нько зга́дувала.


Тепер жодне фізичне тіло не поділяло їх.

Тепе́р жо́дне фізи́чне ті́ло не поділя́ло їх.


Але великої щуки не було.

Але́ вели́кої щу́ки не було́.


І, дійсно, офіцер був там.

І, ді́йсно, офіце́р був там.


А здумайте тільки про дівчину!

А зду́майте ті́льки про ді́вчи́ну!


— До побачення, хазяїне!

— До поба́чення, хазя́їне!


Чи знає вона, куди Вандерліп поїхав? Вверх річкою? Добре.

Чи зна́є вона́, куди́ Вандерліп пої́хав? Вверх рі́чкою? До́бре.


Сюди треба додати ще направи та сльози матері.

Сюди́ тре́ба дода́ти ще напра́ви та сльо́зи ма́тері.


Юнак пішов до Араміса.

Юна́к пішо́в до Араміса.


Він ще глибше пірнув у лабіринт збитого купами льоду, шатрів та покопаних ям.

Він ще гли́бше пірну́в у лабіри́нт зби́того ку́пами льо́ду, шатрі́в та поко́паних ям.


— От то, то, то, то, то, то! — радісно підхопив Вовкун, схапуючися зі свого лежання.

— От то, то, то, то, то, то! — ра́дісно підхопи́в Вовку́н, схапуючися зі свого́ лежа́ння.


А, це ви, Вінтер! Ви прислали сьогодні до мене якогось божевільного.

А, це ви, Вінтер! Ви присла́ли сього́дні до мене́ яко́гось божеві́льного.


Лорд Вінтер пішов.

Лорд Вінтер пішо́в.


Бонасьє стояв на порозі й глузливо зиркнув на Д'Артаньяна.

Бонасьє стоя́в на поро́зі й глузли́во зи́ркнув на Д'Артаньяна.


Портос, не відповівши ні слова, зробив ще крок назад.

Портос, не відпові́вши ні сло́ва, зроби́в ще крок наза́д.


Назавтра двері відчинилися.

Наза́втра две́рі відчини́лися.


Це мій товариш.

Це мій това́риш.


До них приєднались ще два салдати.

До них приєдна́лись ще два салда́ти.


Восени він вийшов з ордою у поход, зовсім не взявши гарему.

Восени́ він ви́йшов з ордо́ю у похо́д, зо́всім не взя́вши гаре́му.


— Хай вони викличуть Кіллісну з неба, куди я її послав.

— Хай вони́ ви́кличуть Кіллісну з не́ба, куди́ я її посла́в.


Проте, він мав певний намір перепросити хороброго мушкетера, не принижуючи себе.

Проте́, він мав пе́вний на́мір перепроси́ти хоро́брого мушкете́ра, не прини́жуючи себе́.


— Аджеж і я з ним б'юся, — сказав Портос.

— Аджеж і я з ним б'ю́ся, — сказа́в Портос.


Д'Артаньян розказав про пригоду з пані Бонасьє.

Д'Артаньян розказа́в про приго́ду з па́ні Бонасьє.


Був останній вечір перед визначеним нею речинцем її від'їзду.

Був оста́нній ве́чір пе́ред ви́значеним не́ю речинцем її від'ї́зду.


— Так, навіть добре.

— Так, на́віть до́бре.


А може, бреше, бреше він?

А мо́же, бре́ше, бре́ше він?


— Битва! Треба ж перевірити нашу зброю.

— Би́тва! Тре́ба ж переві́рити на́шу збро́ю.


— Пані Д'Егійон?

— Па́ні Д'Егійон?


— Ніби я не знаю тебе! За першим разом пізнав.

— Ні́би я не зна́ю тебе́! За пе́ршим ра́зом пізна́в.


враз пізнавали, що то ніхто інший іде, тільки Цапковатий.

враз пізнава́ли, що то ніхто́ і́нший іде́, ті́льки Цапковатий.


— Пам'ятайте, що це прізвище — мій секрет.

— Пам'ята́йте, що це прі́звище — мій секре́т.


Та пан Андрій не дослухав.

Та пан Андрі́й не дослу́хав.


Зробила той Кут якась річка самотека, павши у річку Остер, у лузі.

Зроби́ла той Кут яка́сь рі́чка самоте́ка, па́вши у рі́чку Осте́р, у лу́зі.


— Боже вас благослови, дітки мої! — каже Череваниха.

— Бо́же вас благослови́, ді́тки мої́! — ка́же Череваниха.


Луї Савой те саме проробив з своїм підгоном.

Луї́ Савой те са́ме пророби́в з свої́м́́́ підго́ном.


— Поклопочіться про мене перед кардиналом.

— Поклопочі́ться про мене́ пе́ред кардина́лом.


Портос прийшов незабаром після Д'Артаньяна.

Портос прийшо́в незаба́ром пі́сля Д'Артаньяна.


Сіли за вечерю, аж ось ізнов іде Кирило Тур, тілько вже без побратима.

Сі́ли за вече́рю, аж ось ізнов іде́ Кири́ло Тур, ті́лько вже без побрати́ма.


— Добре, — сказав він Плянше, коли той прив'язав уже валізки.

— До́бре, — сказа́в він Пля́нше, коли́ той прив'яза́в уже́ валі́зки.


Іноді мені здавалося, що якась хмара стиснула мені лоб та застилає очі.

І́ноді мені́ здава́лося, що яка́сь хма́ра сти́снула мені́ лоб та застила́є о́чі.


— О, видиш, як за ним обстає! — жартував Староміський.

— О, ви́диш, як за ним обстає́! — жартува́в Староміський.


— Це ж не буде зрадою ханові, — упевняла себе Марина.

— Це ж не бу́де зра́дою ха́нові, — упевня́ла себе́ Мари́на.


— Пийте тепер безпечніше, дорогії гості,— каже господар,— ляшка вас не отруїть.

— Пи́йте тепе́р безпе́чніше, дорогії го́сті,— ка́же госпо́дар,— ля́шка вас не отруї́ть.


Міледі підбігла до дверей і відчинила їх.

Міле́ді підбі́гла до двере́й і відчини́ла їх.


— А ти тут чого? — озвірився він на мене.

— А ти тут чого́? — озві́рився він на мене́.


— А він таки, дійсно, розумний, — пробурмотів Атос.

— А він таки́, ді́йсно, розу́мний, — пробурмотів Атос.


— Я прожив за них більше як два місяці, і ще встиг наскладати цілі два ринські.

— Я прожи́в за них бі́льше як два місяці́, і ще встиг насклада́ти ці́лі два ри́нські.


На цей раз хан уперто одмовив їй у її домоганні.

На цей раз хан упе́рто одмо́вив їй у її домоганні.


— Вода холодна! — мовив він.

— Вода́ холо́дна! — мо́вив він.


Розгрібши сніг, трохи просунув голову й плечі під шатро.

Розгрі́бши сніг, тро́хи просу́нув го́лову й пле́чі під шатро́.


Тоді беріть найдовшу й приходьте показати її мені сьогодні ввечорі.

Тоді́ бері́ть найдо́вшу й прихо́дьте показа́ти її мені́ сього́дні ввечорі.


— Ні, одступлюсь перше од душі!

— Ні, одсту́плюсь пе́рше од душі́!


— Спотикались і луччі од твого Сомка.

— Споти́кались і луччі́ од твого́ Сомка.


— Та це ж ваше, мій друже, — відповів Д'Артаньян.

— Та це ж ва́ше, мій дру́же, — відпові́в Д'Артаньян.


— Чи є з ним хто? — спитав начальник.

— Чи є з ним хто? — спита́в нача́льник.


Воно набрякне, буде дуже, дуже боліти.

Воно́ набря́кне, бу́де ду́же, ду́же болі́ти.


Ви ж розумієте, яке було жахливе становище.

Ви ж розумі́єте, яке́ було́ жахли́ве стано́вище.


— Ваша еміненція зволите казати про вбивство на вулиці Феронері?

— Ва́ша еміне́нція зво́лите каза́ти про вби́вство на ву́лиці Феронері?


— Що ви кажете! О, ви мене не розумієте.

— Що ви ка́жете! О, ви мене́ не розумі́єте.


Ви знаєте, напр.

Ви зна́єте, напр.


Дійсно двері відчинилися, і ввійшла ігуменя.

Ді́йсно две́рі відчини́лися, і ввійшла́ ігу́меня.


Ви зустрінете королеву, і не впізнаєте її.

Ви зустрі́нете короле́ву, і не впізна́єте́ її.


— Фе! Убити жінку! — відказав Араміс.

— Фе! Уби́ти жі́нку! — відказа́в Араміс.


— Добра дитина! — вигукнула Ганна Австрійська.

— До́бра дити́на! — ви́гукнула Га́нна Австрі́йська.


За дві години вибило дванадцять, і вартовий знову змінився.

За дві годи́ни ви́било двана́дцять, і вартови́й зно́ву зміни́вся.


У цю справу втручатися нам не годиться.

У цю спра́ву втруча́тися нам не годи́ться.


— Візьміть, мій дорогий, впишіть своє ім'я й будьте добрий начальник для мене.

— Візьмі́ть, мій дороги́й, впиші́ть своє́ ім'я́ й бу́дьте до́брий нача́льник для мене́.


— Давай боротись або стрілятись на пістолях.

— Дава́й боро́тись або́ стріля́тись на пістоля́х.


Ви знаєте, зима, довга, самотна, випещує кепські думки та злі вчинки.

Ви зна́єте, зима́, до́вга, само́тна, випе́щує ке́пські думки́ та злі вчи́нки.


— О, друзі мої! — пробурмотів він — де ви тепер? І як мені вас бракує!

— О, дру́зі мої́! — пробурмотів він — де ви тепе́р? І як мені́ вас браку́є!


— Хороше! — згукнув Д'Артаньян.

— Хоро́ше! — згукну́в Д'Артаньян.


— Такі жінки, як я, не плачуть.

— Такі́ жінки́, як я, не пла́чуть.


— Д'Артаньян, пане.

— Д'Артаньян, па́не.


Тінь доторкнулася риски.

Тінь доторкну́лася ри́ски.


— Робіть з цією грамотою, що хочте.

— Робі́ть з ціє́ю гра́мотою, що хочте.


— Ні в якому разі.

— Ні в яко́му ра́зі.


— Та я не сплю, — відповів Івано.

— Та я не сплю, — відпові́в Івано.


У них були пильніші справи.

У них були́ пильні́ші спра́ви.


Чоловік справді вже був сивий, а жінка чорноброва й молоденька.

Чолові́к спра́вді вже був си́вий, а жі́нка чорноброва й молоде́нька.


А коли Опанас прийшов зі школи, ми зараз до нього, як пси до діда на перелазі.

А коли́ Опана́с прийшо́в зі шко́ли, ми за́раз до нього, як пси до ді́да на перела́зі.


Чого він хоче від нас? І як він сміє говорити з тобою так, як зі своїм слугою?

Чого́ він хо́че від нас? І як він смі́є говори́ти з тобо́ю так, як зі свої́м́́́ слуго́ю?


Давнього заляканого погляду, меланхолійного зідхання не було ані сліду.

Да́внього заля́каного по́гляду, меланхолі́йного зідха́ння не було́ ані́ слі́ду.


Прийде й на нашу юлицю празник.

При́йде й на на́шу ю́лицю пра́зник.


Такої кількости людей було досить.

Тако́ї кількости люде́й було́ до́сить.


Голос її був мов переламаний, але я пізнав її відразу.

Го́лос її був мов перела́маний, але́ я пізна́в її відра́зу.


У день нас наче дражнили облудні сонця.

У день нас на́че дражни́ли облу́дні со́нця.


І я беру твою руку і стискаю її.

І я беру́ твою́ ру́ку і стиска́ю її.


— На наступний понеділок.

— На насту́пний понеді́лок.


А срібний дитячий голосок дзвенить коло неї.

А срі́бний дитя́чий голосо́к дзвени́ть ко́ло не́ї.


— Узяли? Хто?

— Узя́ли? Хто?


— Де вони мешкають?

— Де вони́ ме́шкають?


— Тоді ми наздогонимо карету й знищимо всіх, що сидітимуть усередині.

— Тоді́ ми наздого́нимо каре́ту й зни́щимо всіх, що сиді́тимуть усере́дині.


— А де вона живе?

— А де вона́ живе́?


Я велів принести два келішки коньяку.

Я велі́в принести́ два келішки коньяку́.


— Зцапали, — кажуть, — пане гетьмане, як кота над салом.

— Зца́пали, — ка́жуть, — па́не ге́тьмане, як кота́ над са́лом.


— Ще зо три цалі, — промовив він, уважно дослідивши.

— Ще зо три ца́лі, — промо́вив він, ува́жно досліди́вши.


— Просимо ж до нас на вечерю.

— Про́симо ж до нас на вече́рю.


З Пасук ми мало розмовляли протягом наступних днів.

З Пасу́к ми ма́ло розмовля́ли про́тягом насту́пних днів.


Просто не трапилося такого випадку.

Про́сто не тра́пилося тако́го ви́падку.


— Із Запорожжя! — кажуть.

— Із Запоро́жжя! — ка́жуть.


Він пильно роздивлявся на річку.

Він пи́льно роздивля́вся на рі́чку.


— Тут чи поблизу.

— Тут чи поблизу́.


— Три чверті години.

— Три чве́рті годи́ни.


— Вперед, Д'Артаньяне! Вперед, вперед! — І він вистрелив з обох пістолетів.

— Впере́д, Д'Артаньяне! Впере́д, впере́д! — І він ви́стрелив з обо́х пістоле́тів.


Боже ж мій милий, пошли йому страждання такі, як мої!

Бо́же ж мій ми́лий, пошли́ йому стражда́ння такі́, як мої́!


Вони здадуться вам, щоб у дальнішому воювати проти нас.

Вони́ здаду́ться вам, щоб у дальні́шому воюва́ти про́ти нас.


Обличчя її здавалось таким гарним, делікатним, а тіло вражало своєю силою.

Обли́ччя її здава́лось таки́м га́рним, деліка́тним, а ті́ло вража́ло своє́ю си́лою.


— Ось другі п'ятьсот, — промовила міледі, взявши торбинку з золотом.

— Ось дру́гі п'ятьсо́т, — промо́вила міле́ді, взя́вши торби́нку з зо́лотом.


Оставсь Петро, як остуджений.

Оставсь Петро́, як осту́джений.


Король і собі пішов до кабінету.

Коро́ль і собі́ пішо́в до кабіне́ту.


Я чула, що не зможу терпіти її обік себе.

Я чу́ла, що не змо́жу терпі́ти її обі́к себе́.


Отже, сідаймо і побалакаємо, як каже кардинал.

О́тже, сіда́ймо і побала́каємо, як ка́же кардина́л.


Сонце в просторі,.

Со́нце в про́сторі,.


Ганна Австрійська ступила крок назад і пополотніла.

Га́нна Австрі́йська ступи́ла крок наза́д і пополотніла.


— Що правда, то правда, батьку.

— Що пра́вда, то пра́вда, ба́тьку.


— Як? — здивувався хан.

— Як? — здивува́вся хан.


Ще поміркував трохи, ходячи.

Ще поміркува́в тро́хи, хо́дячи.


Глянувши на нього, він побачив, що той зомліває.

Гляну́вши на нього, він поба́чив, що той зомліва́є.


— Господи! — сказав, дивуючись, Білозерець.

— Го́споди! — сказа́в, диву́ючись, Білозе́рець.


Смійся, смійся! Засмієшся ти в мене на кутні!

Смі́йся, смі́йся! Засмі́єшся ти в мене́ на ку́тні!


— Дивна річ! — сказав той, подумавши.

— Ди́вна річ! — сказа́в той, поду́мавши.


— Де чіпці́?


— Візьми ж і ти од мене!

— Візьми́ ж і ти од мене́!


— Гічкок, ми поділимось чесно з вами.

— Гічкок, ми поділимо́сь че́сно з вами.


— Ну, вже, брате, — каже інший, — з порожніми кишенями до жінок не вернемось!

— Ну, вже, бра́те, — ка́же і́нший, — з поро́жніми кише́нями до жіно́к не вернемо́сь!


Коршми наповнились відвідувачами.

Коршми напо́внились відві́дувачами.


Люди иноді так роблять і застужують собі легені.

Лю́ди иноді так ро́блять і засту́жують собі́ леге́ні.


— Сюди! — згукнув герцоґ і зараз же схопив шпаду.

— Сюди́! — згукну́в герцоґ і за́раз же схопи́в шпа́ду.


Вона впала навзнак і, здавалось, зомліла.

Вона́ впа́ла навзна́к і, здава́лось, зомлі́ла.


Згодом він взяв її за руку.

Зго́дом він взяв її за ру́ку.


Не буду дочитувати.

Не бу́ду дочи́тувати.


— Зачекайте трохи.

— Зачека́йте тро́хи.


— Ні — самозадоволено відповідав Бонасьє, — це жінка занадто поверхова.

— Ні — самозадово́лено відповіда́в Бонасьє, — це жі́нка зана́дто поверхо́ва.


— На щастя мені залишили те, що в мене було.

— На ща́стя мені́ зали́ши́ли те, що в мене́ було́.


Ян біг наосліп, бо звучало йому в ушах одне тільки слово жити.

Ян біг нао́сліп, бо звуча́ло йому в уша́х одне́ ті́льки сло́во жи́ти.


Старий задумався, ще не довіряючи Гаві.

Стари́й заду́мався, ще не довіря́ючи Гаві.


Біля брами збився галас, счинилася колотнеча.

Бі́ля бра́ми зби́вся га́лас, счини́лася колотне́ча.


Нехай же Грімо прибере стіл.

Неха́й же Грі́мо прибере́ стіл.


Як ось смерком їде Кирило Тур, а за ним десятеро запорожців у двір.

Як ось смерко́м ї́де Кири́ло Тур, а за ним де́сятеро запоро́жців у двір.


Той, стоя перед образом, дочитував своїх молитов.

Той, стоя пе́ред о́бразом, дочи́тував свої́х молито́в.


— Хочете, я дам вам добру пораду, пораду друга?

— Хо́чете, я дам вам до́бру пора́ду, пора́ду дру́га?


Тут замішані знатні особи, і все це може мати для нас дуже погані наслідки.

Тут замі́шані зна́тні осо́би, і все це мо́же ма́ти для нас ду́же пога́ні на́слідки.


— О, я знаю, — відповіла міледі.

— О, я зна́ю, — відповіла́ міле́ді.


Зраділа мати, як побачила свою Лесю, що вже й казати!

Зраді́ла ма́ти, як поба́чила свою́ Ле́сю, що вже й каза́ти!


Але тепер йому було не до забав.

Але́ тепе́р йому було́ не до заба́в.


— Ось вам ваша ліска.

— Ось вам ва́ша лі́ска.


Та ні, мабуть не для нас надія! Не для нас весна.

Та ні, ма́бу́ть не для нас наді́я! Не для нас весна́.


Юнак пригорнув її до себе.

Юна́к пригорну́в її до себе́.


Скоро вздрів сторож гетьманський знак, зараз і одчинив двері.

Ско́ро вздрів сторож ге́тьма́нський знак, за́раз і одчини́в две́рі.


— І надто небезпечний, попереджаю вас.

— І на́дто небезпе́чний, попереджа́ю вас.


Кожен похвалявся виправкою та мужністю своєї варти.

Ко́жен похваля́вся ви́правкою та му́жністю своє́ї ва́рти.


Потім він кинув цей жмут тремтячих нервів і звернув увагу на двох прозелітів.

По́тім він ки́нув цей жмут тремтя́чих не́рвів і зверну́в ува́гу на двох прозелі́тів.


Знищено було й унію, що її так ненавидили люди.

Зни́щено було́ й у́нію, що її так нена́видили лю́ди.


А вона озирнулася раз, озирнулася другий раз і, очевидно, все пізнавала мене.

А вона́ озирну́лася раз, озирну́лася дру́гий раз і, очеви́дно, все пізнава́ла мене́.


— Лист підроблений, — додав Портос, — нас зовсім не заарештовано.

— Лист підро́блений, — дода́в Портос, — нас зо́всім не заарешто́вано.


Ну, та коли мене і вб'ють, то вб'є мушкетер.

Ну, та коли́ мене́ і вб'ють, то вб'є мушкете́р.


Але я прийшов другий і переїду перший.

Але́ я прийшо́в дру́гий і переї́ду пе́рший.


Жінка репетувала, кричала пробі.

Жі́нка репетува́ла, крича́ла про́бі.


Жахлива іскра майнула в її хижих очах.

Жахли́ва і́скра майну́ла в її хи́жих оча́х.


Там вони безпечні і від видри і від щуки.

Там вони́ безпе́чні і від ви́дри і від щу́ки.


П'ятьсот душ їх з'явилось на весілля Тиллі, і миль за двадцять жодного білого.

П'ятьсо́т душ їх з'яви́лось на весі́лля Тиллі, і миль за два́дцять жо́дного бі́лого.


Але через хоробу на нього зійшла благодать божа, він поклав уступити до ордену.

Але́ че́рез хоробу́ на нього зійшла́ благода́ть бо́жа, він покла́в уступи́ти до о́рдену.


Се я в Польщі таке собі доскочив.

Се я в По́льщі таке́ собі́ доско́чив.


— Гм! Хіба вона доручила переказати це мені?

— Гм! Хіба́ вона́ доручи́ла переказа́ти це мені́?


— Так ось у чім річ.

— Так ось у чім річ.


Він не вперше це відчував, — з давнього досвіду знав, що наближається спокуса.

Він не впе́рше це відчува́в, — з да́внього до́свіду знав, що наближа́ється споку́са.


Від цих слів лице йому проясніло і виявило згоду.

Від цих слів лице́ йому проясні́ло і ви́явило зго́ду.


— Чи не поранені ви, мій любий? Ви такий блідий.

— Чи не пора́нені ви, мій лю́бий? Ви таки́й бліди́й.


— Так, — сказав Араміс, — Атос має рацію.

— Так, — сказа́в Араміс, — Атос ма́є ра́цію.


Да вже без юродства в їх не буває.

Да вже без юродства в їх не бува́є.


Сашку на місці повісили.

Са́шку на мі́сці пові́сили.


Мало хибло, щоб Гава не розплакався по такій страті.

Ма́ло хи́бло, щоб Гава́ не розпла́кався по такі́й стра́ті.


— На нас три, ах, тільки два книдлі?

— На нас три, ах, ті́льки два кни́длі?


З одним товаришем ми вибралися рано на рибу.

З одни́м това́ришем ми ви́бралися ра́но на ри́бу.


Вона в мене досі.

Вона́ в мене́ до́сі.


За це люблю тебе.

За це люблю́ тебе́.


— Чи не приносили до мене листа? — жваво спитав Д'Артаньян.

— Чи не прино́сили до мене́ листа́? — жва́во спита́в Д'Артаньян.


Міледі вгадала правильно.

Міле́ді вгада́ла пра́вильно.


— Введіть пана Д'Артаньяна, — наказав комісар двом тюремникам.

— Введі́ть па́на Д'Артаньяна, — наказа́в коміса́р двом тюре́мникам.


Тимчасом кардинал удався до підкидних листів.

Тимча́сом кардина́л уда́вся до підкидни́х листі́в.


У вас, здається, зник пісок.

У вас, здає́ться, зник пісо́к.


Вона не далеко пішла і не надовго, а то б не залишила собак.

Вона́ не дале́ко пішла́ і не надо́вго, а то б не зали́ши́ла соба́к.


— Будьте спокійні — відповів Атос, — ви ж знаєте, я людина холоднокровна.

— Бу́дьте спокі́йні — відпові́в Атос, — ви ж зна́єте, я люди́на холоднокро́вна.


Де вона тепер?

Де вона́ тепе́р?


А Йосько вже перед мінутою був вільний.

А Йосько вже пе́ред мі́нутою був ві́льний.


Аж сумно йому стало.

Аж су́мно йому ста́ло.


— Змініть цих льокаїв, — сказав він.

— Зміні́ть цих льокаїв, — сказа́в він.


Друга величезна гора, відірвавшись од глетчера, покотилася вниз.

Дру́га величе́зна гора́, відірва́вшись од глетчера, покоти́лася вниз.


— Карен! — промовив він просто, ідучи до неї й простягаючи їй руку.

— Карен! — промо́вив він про́сто, ідучи́ до не́ї й простяга́ючи їй ру́ку.


— Приведіть арештованого! — наказав кардинал.

— Приведі́ть арешто́ваного! — наказа́в кардина́л.


Комісар сидів на стільці й писав щось за столом.

Коміса́р сиді́в на стільці́ й писа́в щось за столо́м.


— Ян відвернувся від петлі.

— Ян відверну́вся від петлі́.


— Ну, слава Богу! Слава Богу! — проговорив Тоньо.

— Ну, сла́ва Бо́гу! Сла́ва Бо́гу! — проговори́в Тоньо.


— Ми стверджуємо це — одними устами промовили Портос і Араміс.

— Ми стве́рджуємо це — одни́ми уста́ми промо́вили Портос і Араміс.


— Так, благодать зійшла на вас, як допіру казав той пан.

— Так, благода́ть зійшла́ на вас, як допі́ру каза́в той пан.


Та в кобурах лежали там такі самісінько пістолети.

Та в кобура́х лежа́ли там такі́ самі́сінько пістоле́ти.


Потім усе замовкло, і чути було лише кроки чоловіка, що наближався до дверей.

По́тім усе́ замо́вкло, і чу́ти було́ лише́ кро́ки чолові́ка, що наближа́вся до двере́й.


— Дуже хороше! Це другий випадок, що може дорівнювати до першого.

— Ду́же хоро́ше! Це дру́гий ви́падок, що мо́же дорі́внювати до пе́ршого.


— Може ви не роздивились як слід?

— Мо́же ви не роздиви́лись як слід?


Королева подарувала мені їх, королева й відбирає їх у мене.

Короле́ва подарува́ла мені́ їх, короле́ва й відбира́є їх у мене́.


— Тоді здайтеся на мене й будьте спокійні!

— Тоді́ зда́йтеся на мене́ й бу́дьте спокі́йні!


— Качайте його! — наказав Бетліс.

— Кача́йте йо́го! — наказа́в Бетліс.


— Вип'єм же ще по кубку!

— Ви́п'єм же ще по ку́бку!


І Черевань щось помірковав.

І Черева́нь щось помірко́вав.


То б він мене до серденька пригорнув!

То б він мене́ до серде́нька пригорну́в!


Важко було вгадати, коли саме пересядеться цей страшенний скипень.

Ва́жко було́ вгада́ти, коли́ са́ме переся́деться цей страше́нний скипень.


Неможна боятись того, хто вас кохає.

Немо́жна боя́тись того́, хто вас коха́є.


— Що ж вона гадає?

— Що ж вона́ гада́є?


А ви, Зигмунде, відділіть четверту частину харчів та відкладіть на бік.

А ви, Зигмунде, відділі́ть четве́рту части́ну харчі́в та відкладі́ть на бік.


У них, мабуть, давно вже було з Сомком поладжено.

У них, ма́бу́ть, давно́ вже було́ з Сомко́м пола́джено.


Чи тямиш мене?

Чи тя́миш мене́?


Фреда знайшла собі гідну супротивницю.

Фреда знайшла́ собі́ гі́дну супроти́вницю.


Ця боротьба почала дратувати Жюсака.

Ця боротьба́ почала́ дратува́ти Жюсака.


Галаслива й цікава юрба збільшувалася щохвилини.

Галасли́ва й ціка́ва юрба́ збі́льшувалася щохвили́ни.


Тоді рука сховалася, двері зачинилися знову, а в Д'Артаньяна залишився перстень.

Тоді́ рука́ схова́лася, две́рі зачини́лися зно́ву, а в Д'Артаньяна зали́ши́вся пе́рстень.


— Вітре! — сказав кардинал — Ви негайно поїдете до Лондону.

— Ві́тре! — сказа́в кардина́л — Ви нега́йно пої́дете до Ло́ндону.


— А, тавро на плечі?

— А, тавро́ на плечі́?


— Так, мадам, — відповів офіцер.

— Так, мада́м, — відпові́в офіце́р.


Шрам хоть і сердивсь на запорожців, да й сам не постеріг, як задививсь на них.

Шрам хоть і сердивсь на запоро́жців, да й сам не постері́г, як задиви́всь на них.


Нам доведеться взятися за шпади, і я битимуся, доки один з них не вб'є мене.

Нам доведе́ться взя́тися за шпади́, і я би́тимуся, до́ки оди́н з них не вб'є мене́.


Знаєш, що я звичайно не був ласий до жіноцтва, ані надто чутливий.

Зна́єш, що я звича́йно не був ла́сий до жіно́цтва, ані́ на́дто чутли́вий.


Марина зрозуміла, що перемога недалеко і припала йому до колін усім станом.

Мари́на зрозумі́ла, що перемо́га недале́ко і припа́ла йому до колі́н усі́м ста́ном.


— Одного разу, зібрались ми ввечері у коморі.

— Одного́ ра́зу, зібра́лись ми вве́чері у комо́рі.


Не прийдеш від завтра за тиждень, уже мене тут не буде і ніхто не знатиме, де я.

Не при́йдеш від за́втра за ти́ждень, уже́ мене́ тут не бу́де і ніхто́ не зна́тиме, де я.


Вона намагатиметься спокусити вас, може, навіть, вбити вас.

Вона́ намага́тиметься спокуси́ти вас, мо́же, на́віть, вби́ти вас.


Побачивши свого дівера, вона випустила розпачливий крик.

Поба́чивши свого́ ді́вера, вона́ ви́пустила розпа́чливий крик.


— А ось вам, мій друже, півпістолі за труд.

— А ось вам, мій дру́же, півпістолі за труд.


А тепер, юначе, по щирості, як стояла справа?

А тепе́р, юна́че, по щи́рості, як стоя́ла спра́ва?


Через рік, як виноград поспіє,.

Че́рез рік, як виногра́д поспі́є,.


— Добре, піду завтра.

— До́бре, піду́ за́втра.


— Ти! Скажи краще, що ти був за знаряддя цієї клятої жінки.

— Ти! Скажи́ кра́ще, що ти був за знаря́ддя ціє́ї кля́тої жі́нки.


— От бачиш, питаєшся, а й сам знаєш, що з ним робити.

— От ба́чиш, пита́єшся, а й сам зна́єш, що з ним роби́ти.


— Лягай спати, не турбуйсь.

— Ляга́й спа́ти, не турбу́йсь.


Ось ходімо лиш до архимандрити, до нашого порадника.

Ось ході́мо лиш до архимандрити, до на́шого пора́дника.


— Пані Бонасьє? Правильно, — сказав Атос.

— Па́ні Бонасьє? Пра́вильно, — сказа́в Атос.


— Де він тепер?

— Де він тепе́р?


Вовкун поклонився Тоньові.

Вовку́н поклони́вся Тоньові.


Ось же обміркуйте й наважтеся.

Ось же обмірку́йте й нава́жтеся.


Кардинал, прочитавши ці два рядки, глибоко замислився, але паперу не повернув.

Кардина́л, прочита́вши ці два рядки́, гли́бо́ко зами́слився, але́ папе́ру не поверну́в.


— Якось не чути її в волоці.

— Я́ко́сь не чу́ти її в воло́ці.


Якщо він не був мені обороною, то, принаймні, мав стати моїм визвольником.

Якщо́ він не був мені́ оборо́ною, то, прина́ймні, мав ста́ти мої́м визво́льником.


Моримуха так як пес.

Мориму́ха так як пес.


Я саме лагодився випити маленьку скляночку, коли Фуро сказав, що мене кличуть.

Я са́ме ла́годився ви́пити мале́ньку скля́ночку, коли́ Фуро сказа́в, що мене́ кли́чуть.


Вже ж не хто сей один, як той сердега Петро Шраменко.

Вже ж не хто сей оди́н, як той серде́га Петро́ Шраменко.


— Добре, — сказала міледі.

— До́бре, — сказа́ла міле́ді.


Зробила той Кут якась річка самотека, павши у річку Остер, у лузі.

Зроби́ла той Кут яка́сь рі́чка самоте́ка, па́вши у рі́чку Осте́р, у лу́зі.


Як уранці вставши, вмиється, то чарки шукає.

Як ура́нці вста́вши, вми́ється, то чарки́ шука́є.


— Кажіть, мадам! Кажіть, ваша величність! — відмовив Б'юкенгем.

— Кажі́ть, мада́м! Кажі́ть, ва́ша вели́чність! — відмо́вив Б'юкенгем.


— Ось дивіться, — сказав він.

— Ось диві́ться, — сказа́в він.


— Чорт побирай! — сказав Д'Артаньян, згадавши про небогу богослова.

— Чорт побира́й! — сказа́в Д'Артаньян, згада́вши про небо́гу богосло́ва.


Від сніданку я сховала склянку води, бо найбільше знемагала на спрагу.

Від сніда́нку я схова́ла скля́нку води́, бо найбі́льше знемага́ла на спра́гу.


— Відтоді, — відповів Д'Артаньян, — як вони мають друзів, що за них клопочуться.

— Відто́ді́, — відпові́в Д'Артаньян, — як вони́ ма́ють дру́зів, що за них клопо́чуться.


— Це мене послав бог оборонити вас.

— Це мене́ посла́в бог оборони́ти вас.


Безумна якась радість у всякого в очах і в річах.

Безу́мна яка́сь ра́дість у вся́кого в оча́х і в річа́х.


Ну, тепер я рад з душі стукнутись із тобою шаблями.

Ну, тепе́р я рад з душі́ сту́кнутись із тобо́ю шабля́ми.


А коли закон дозволяв, то й христіянська етика ухваляла.

А коли́ зако́н дозволя́в, то й христія́нська е́тика ухваляла.


І я обіймаю рукою твою талію і пригортаю тебе до себе, не встаючи з місця.

І я обійма́ю руко́ю твою́ та́лію і пригорта́ю тебе́ до себе́, не встаючи́ з мі́сця.


А канцлер звик до протоколів і чудово редагує їх.

А ка́нцлер звик до протоко́лів і чудо́во редагу́є їх.


Пакуночки свої, що вам потрібно, звольте забрати.

Пакуночки свої́, що вам потрі́бно, зво́льте забра́ти.


А ви чогось дарма скандалите, буяните, — прямо щось неможливе робите.

А ви чого́сь дарма́ сканда́лите, буя́ните, — пря́мо щось неможли́ве ро́бите.


— Усі ковбаси пообгризено.

— Усі́ ковбаси́ пообгри́зено.


Нарешті прийшов кінець чеканню.

Наре́шті прийшо́в кіне́ць чека́нню.


— Годі тобі, ми лише зганяли згагу.

— Го́ді тобі́, ми лише́ зганя́ли зга́гу.


— А чому ви не звеліли перевезти вас до Парижу? Ви, певно, дуже нудитесь тут.

— А чому́ ви не звелі́ли перевезти́ вас до Пари́жу? Ви, пе́вно, ду́же ну́дитесь тут.


Я стану осторонь.

Я ста́ну о́сторонь.


Міледі допіру зробила нові витрати.

Міле́ді допі́ру зроби́ла нові́ ви́трати.


— здивувався Д'Артаньян.

— здивува́вся Д'Артаньян.


— Так вони не гостювати прибули, а просити помочі на ляхів.

— Так вони́ не гостюва́ти прибули́, а проси́ти по́мочі на ля́хів.


З вами, безсумнівно, ваші товариші, пани Портос і Араміс?

З вами, безсумні́вно, ва́ші това́риші, пани́ Портос і Араміс?


— Ви, здається, надто запалюєтесь щодо пані Бонасьє.

— Ви, здає́ться, на́дто запа́люєтесь що́до па́ні Бонасьє.


Не таківський же був і Тарас, щоб угомонивсь одразу.

Не такі́вський же був і Тара́с, щоб угомони́всь одра́зу.


— Завтра? Куди саме?

— За́втра? Куди́ са́ме?


Допомагав їй Василь Невольник.

Допомага́в їй Васи́ль Нево́льник.


Вони одночасно пішли з кімнати.

Вони́ одноча́сно пішли́ з кімна́ти.


— А ти думаєш, що мені так солодко тепер про нього згадувати? — відповів Ґава.

— А ти ду́маєш, що мені́ так со́лодко тепе́р про нього зга́дувати? — відпові́в Ґава.


— А чому, пане, таке запитання? Хіба ви маєте чекати на мене?

— А чому́, па́не, таке́ запита́ння? Хіба́ ви ма́єте чека́ти на мене́?


Вернувсь ото Петро Шраменко.

Вернувсь ото́ Петро́ Шраменко.


Вони йшли до тюрми.

Вони́ йшли до тюрми́.


Миль з десять проїхали вниз до Бонанци, заким наздогнали передніх.

Миль з де́сять прої́хали вниз до Бонанци, за́ким наздогна́ли пере́дніх.


— Так і краще.

— Так і кра́ще.


— Її вже покарано, монсеньєр.

— Її вже пока́рано, монсеньє́р.


Все це сталося без ніякого змагання з боку Марини.

Все це ста́лося без нія́кого змага́ння з бо́ку Мари́ни.


— Ідіть сюди студенти із Принстона! Та швидше.

— Іді́ть сюди́ студе́нти із Принстона! Та шви́дше.


Д'Артаньян похитав головою.

Д'Артаньян похита́в голово́ю.


— Це ви Бонасьє?

— Це ви Бонасьє́?


— Що таке? — запитав молодший.

— Що таке́? — запита́в моло́дший.


Здавалося й сам він не знав, чи розсердиться, чи ні, та що скаже.

Здава́лося й сам він не знав, чи розсе́рдиться, чи ні, та що ска́же.


— Я не гаяла даремно часу.

— Я не га́яла даре́мно ча́су.


— Вважайте, що ви у себе вдома.

— Вважа́йте, що ви у себе́ вдо́ма.


Фреда була тільки жінка.

Фреда була́ ті́льки жі́нка.


— Годі юродствовати, бо й голос тебе не слухає.

— Го́ді юродствовати, бо й го́лос тебе́ не слу́хає.


Ось чому я бережу її як святість.

Ось чому́ я бережу́ її як свя́тість.


Він зайшов у те село з паном Косціцьким, котрого вмів був цілковито опанувати.

Він зайшо́в у те село́ з па́ном Косціцьким, котро́го вмів був цілкови́то опанува́ти.


К нечистому й пістолі! Не велике диво просадити кулею чоловікові голову.

К нечи́стому й пісто́лі! Не вели́ке ди́во просади́ти ку́лею чолові́кові го́лову.


— А чого ж це ви мені не запропонували святої води?

— А чого́ ж це ви мені́ не запропонува́ли свято́ї води́?


Панночка зразу не дала говорити панові Андрієві.

Па́нночка зра́зу не дала́ говори́ти па́нові Андрі́єві.


Разом з усіма підійшов Дезесар, начальник ґвардійців.

Ра́зом з усіма́ підійшо́в Дезеса́р, нача́льник ґвардійців.


Це невідхильна потреба їх природи.

Це невідхи́льна потре́ба їх приро́ди.


Це мене вона назвала тим романтичним іменем.

Це мене́ вона́ назва́ла тим романти́чним і́менем.


— Не плачте, дурні! — кажуть їм запорожці.

— Не пла́чте, ду́рні! — ка́жуть їм запоро́жці.


— Дивує мене, де це переночував Гічкок, — промовив він, достаючи свої мокасини.

— Диву́є мене́, де це переночува́в Гічкок, — промо́вив він, достаючи́ свої́ мокаси́ни.


— І ви не боїтесь, що він викаже на вас кардиналові, чи не правда?

— І ви не боїте́сь, що він ви́каже на вас кардина́лові, чи не пра́вда?


Я примусом візьму тебе і повезу на Вкраїну.

Я при́мусом візьму́ тебе́ і повезу́ на Вкраї́ну.


Вона не мала тепер сумніву, що в Портоса з дамою була інтрига.

Вона́ не ма́ла тепе́р су́мніву, що в Портоса з да́мою була́ інтри́га.


На поличках стоять мої улюблені книги в гарних оправах.

На поли́чках стоя́ть мої́ улю́блені кни́ги в га́рних опра́вах.


— Це ви хтіли мене бачити? — спитав мушкетер.

— Це ви хті́ли мене́ ба́чити? — спита́в мушкете́р.


Атос не тямився з радощів, довідавшись, що буде битися проти англійця.

Атос не тя́мився з ра́дощів, дові́давшись, що бу́де би́тися про́ти англі́йця.


Та Гава цим не знеохотився.

Та Га́ва цим не знеохо́тився.


— Я ручуся за Базена, — сказав Араміс.

— Я ручу́ся за Базена, — сказа́в Араміс.


Гічкок добрався аж до шатра ватажкового.

Гічкок добра́вся аж до шатра́ ватажко́вого.


— Праведний боже! — пробурмотів Фелтон.

— Пра́ведний бо́же! — пробурмотів Фелтон.


— Шановний пане, — сказав йому Д'Артаньян, — ви, здається, поспішаєте?

— Шано́вний па́не, — сказа́в йому Д'Артаньян, — ви, здає́ться, поспіша́єте?


Правда, Борис не знав, хто вона і до якої народности зачисляє себе.

Пра́вда, Бори́с не знав, хто вона́ і до яко́ї народности зачисляє себе́.


— Я вірю вам.

— Я ві́рю вам.


— Спитай її сам, звідки! Я такої пишної панни не зумію й зайняти.

— Спита́й її сам, зві́дки! Я тако́ї пи́шної па́нни не зумі́ю й зайня́ти.


Але Гава не глядів на ті обстанови.

Але́ Га́ва не глядів на ті обстано́ви.


— Ваша міледі — мовив він, — здається мені, огидне створіння.

— Ва́ша міле́ді — мо́вив він, — здає́ться мені́, оги́дне створі́ння.


— Земля я єсм і в землю відійду.

— Земля́ я єсм і в зе́млю відійду́.


— Хіба ти не можеш точно сказати мені?

— Хіба́ ти не мо́жеш то́чно сказа́ти мені́?


Козацька доля в бога на колінах.

Коза́цька до́ля в бо́га на колі́нах.


Так ось як воно було.

Так ось як воно́ було́.


— Я одну хвилину думав, що це сон.

— Я одну́ хвили́ну ду́мав, що це сон.


Хата, піч, подушки — ото вам і все щастє.

Ха́та, піч, подушки́ — ото́ вам і все щастє.


Я також узяв чарку з її рук і почув при тім, як її очі спочили на мені.

Я та́ко́ж узя́в ча́рку з її рук і почу́в при тім, як її о́чі спочи́ли на мені́.


Місис Сейзер кивнула головою.

Мі́сис Сейзер кивну́ла голово́ю.


Поглянувши на нього, бачилося, що на десять кроків від нього чуєш жида.

Погля́нувши на нього, ба́чилося, що на де́сять кро́ків від нього чу́єш жи́да.


— Тепер це справа не пильна.

— Тепе́р це спра́ва не пи́льна.


Фелтон теж упізнав лорда й наблизився до дверей.

Фелтон теж упізна́в ло́рда й набли́зився до двере́й.


Вона так само мучила всіх своїх коханців.

Вона́ так са́мо му́чила всіх свої́х коха́нців.


— Королівські мушкетери.

— Королі́вські мушкете́ри.


— А правда ж, він гарний? — спитав Д'Артаньян.

— А пра́вда ж, він га́рний? — спита́в Д'Артаньян.


Цю ніч він ночував у таборі.

Цю ніч він ночува́в у та́борі.


— Чи не хочете ви покликати лікаря? — спитала жінка.

— Чи не хо́чете ви покли́ка́ти лі́каря? — спита́ла жі́нка.


— І гаряча була справа?

— І гаря́ча була́ спра́ва?


Своїм тілом комарів годувати?

Свої́м́́́ ті́лом комарі́в годува́ти?


— Ми мусимо йти зараз до узгірря на край міста.

— Ми му́симо йти за́раз до узгі́рря на край мі́ста.


Тільки живи собі на здоров'я, а Україні на славу!

Ті́льки живи́ собі́ на здоро́в'я, а Украї́ні на сла́ву!


Він вперто бажає залишатися там.

Він впе́рто бажа́є залиша́тися там.


Я спитаю в кардинала.

Я спита́ю в кардина́ла.


За моє щастя тисячі людей заплатять своїм життям.

За моє́ ща́стя ти́сячі люде́й запла́тять свої́м́́́ життя́м.


— Моя, пане офіцере.

— Моя́, па́не офіце́ре.


Мало коли йому вдавалося розпродати весь товар, що виніс на торг.

Ма́ло коли́ йому вдава́лося розпрода́ти весь това́р, що ви́ніс на торг.


— Тут же на другім поверсі.

— Тут же на дру́гім по́версі.


— До побачення, пане Бонасьє, до побачення.

— До поба́чення, па́не Бонасьє, до поба́чення.


Скоро в нас з'являться москити, і вони вам все лице покусають.

Ско́ро в нас з'я́вляться моски́ти, і вони́ вам все лице́ покуса́ють.


Не знав, хто переміг на змаганнях у день національного свята.

Не знав, хто перемі́г на змага́ннях у день націона́льного свя́та.


Не знаю, що йому в мені не подобалося, але плюнув і відвернувся.

Не зна́ю, що йому в мені́ не подо́балося, але́ плю́нув і відверну́вся.


— Але, ви кажете, вона англійка?

— Але́, ви ка́жете, вона́ англі́йка?


Стали на місця, і балет розпочався.

Ста́ли на місця́, і бале́т розпоча́вся.


А він, клятий, ні од праці не втомився, ні од горілки не впився.

А він, кля́тий, ні од пра́ці не втоми́вся, ні од горі́лки не впи́вся.


— За десять десята.

— За де́сять деся́та.


Ось, нарешті, та Фреда — подумала вона, — та танцюристка і згубниця чоловіків.

Ось, наре́шті, та Фреда — поду́мала вона́, — та танцюри́стка і згу́бниця чоловікі́в.


Якщо вам непотрібна частина вашого приладдя та струменту, то це вже ваша справа.

Якщо́ вам непотрі́бна части́на ва́шого прила́ддя та струме́нту, то це вже ва́ша спра́ва.


— Але, коли господь забороняє брехати, тим суворіш забороняє він самогубство.

— Але́, коли́ госпо́дь забороня́є бреха́ти, тим суво́ріш забороня́є він самогу́бство.


Але мама природа не знає сантиментальности і не слухає мрій.

Але́ ма́ма приро́да не зна́є сантиментальности і не слу́хає мрій.


— Блідий і чорнявий?

— Бліди́й і чорня́вий?


— Звідки ти це знаєш?

— Зві́дки ти це зна́єш?


Звичайно, чоловіки завжди залишаються чоловікам.

Звича́йно, чоловіки́ за́вжди́ залиша́ються чоловіка́м.


Я розповім про все, що бачив.

Я розпові́м про все, що ба́чив.


— Ви не знаєте, що я залишив семінарію?

— Ви не зна́єте, що я зали́ши́в семіна́рію?


А проїхали ми всього лише двісті миль.

А прої́хали ми всьо́го лише́ дві́сті миль.


Буде з нас і того, що потанцьовали днів зо два з запорожцями.

Бу́де з нас і того́, що потанцьовали днів зо два з запоро́жцями.


Кардинал кинув повіддя конюшому, а мушкетери прив'язали свої коні до віконниці.

Кардина́л ки́нув пові́ддя коню́шому, а мушкете́ри прив'яза́ли свої́ ко́ні до віко́нниці.


— Хай ваші шамани пророблять таке чудо, яке я вам показав сьогодні, — сказав я.

— Хай ва́ші шамани́ проро́блять таке́ чу́до, яке́ я вам показа́в сього́дні, — сказа́в я.


Але Едмунд почув раптом страшну відразу від води, звичайну в усіх, що топилися.

Але́ Едму́нд почу́в ра́птом страшну́ відра́зу від води́, звича́йну в усі́х, що топи́лися.


Дуже маючий обиватель із Любельського.

Ду́же маючий обива́тель із Любельського.


Повідомте про ці щасливі новини вашу сестру, люб'язна кузино.

Повідо́мте про ці щасли́ві нови́ни ва́шу сестру́, люб'я́зна кузино.


Були то на перший погляд дуже недібрані товариші.

Були́ то на пе́рший по́гляд ду́же неді́брані това́риші.


— Так, — відповів Портос.

— Так, — відпові́в Портос.


— Авжеж конятину.

— Авже́ж коня́тину.


Але Кардеджі тільки всміхнувся.

Але́ Кардеджі ті́льки всміхну́вся.


— Куди ж отсе?

— Куди́ ж отсе?


— Еге! — каже Кирило Тур.

— Еге́! — ка́же Кири́ло Тур.


— Дуже шкодую, пане, але я приїхав перший і не поїду другим.

— Ду́же шкоду́ю, па́не, але́ я приї́хав пе́рший і не пої́ду дру́гим.


— Нехай собі наближається, — відказав Атос.

— Неха́й собі́ наближа́ється, — відказа́в Атос.


Д'Артаньян зрозумів, що це нагорода.

Д'Артаньян зрозумі́в, що це нагоро́да.


Тільки тоді ми важили лише своїми грішми, а тепер ризикуємо нашими головами.

Ті́льки тоді́ ми ва́жили лише́ свої́ми грішми, а тепе́р ризику́ємо на́шими го́ловами.


І сам я був не абиякий хлопець, коли вперше попав на їхній берег.

І сам я був не аби́який хло́пець, коли́ впе́рше попа́в на ї́хній бе́рег.


— Скільки ж їх у вас? — спитав Д'Артаньян.

— Скі́льки ж їх у вас? — спита́в Д'Артаньян.


— Але, мені здається, ви хочете посваритись?

— Але́, мені́ здає́ться, ви хо́чете посвари́тись?


— Ми билися в заклад, що перебудемо одну годину, а залишалися тут півтори.

— Ми били́ся в за́кла́д, що перебу́демо одну́ годи́ну, а залиша́лися тут півтори́.


— Ні, додайте лише дві пляшки шампані, а решта нехай буде за серветки.

— Ні, дода́йте лише́ дві пляшки́ шампа́ні, а ре́шта неха́й бу́де за серве́тки.


Староміський повісив свою сиву голову.

Староміський пові́сив свою́ си́ву го́лову.


Північне сяйво розмальовувало небо тремкими, мінливими фарбами.

Півні́чне ся́йво розмальо́вувало не́бо тре́мкими, мінли́вими фа́рбами.


А ти, Портосе?

А ти, Портосе?


Як і завжди бувало в таких випадках, він приїхав просто до Атоса.

Як і за́вжди́ бува́ло в таки́х ви́падках, він приї́хав про́сто до Атоса.


Здавалося й сам він не знав, чи розсердиться, чи ні, та що скаже.

Здава́лося й сам він не знав, чи розсе́рдиться, чи ні, та що ска́же.


— Годі, годі квакати! — кажуть кармазини.

— Го́ді, го́ді ква́кати! — ка́жуть кармазини.


Не треба, щоб він застав вас тут.

Не тре́ба, щоб він заста́в вас тут.


Д'Артаньян стояв нерухомий і примусив супротивника ступити крок назад.

Д'Артаньян стоя́в нерухо́мий і приму́сив супроти́вника ступи́ти крок наза́д.


— Що там таке?

— Що там таке́?


Чотири мушкетери стали до роботи.

Чоти́ри мушкете́ри ста́ли до робо́ти.


— Сьогодні ввечорі я не бачила нашого ґасконця!

— Сього́дні ввечорі я не ба́чила на́шого ґасконця!


Світ коло ніг наших, і всі радощі наші! Ходімо, ходім!

Світ ко́ло ніг на́ших, і всі ра́дощі на́ші! Ходімо, ході́м!


І Портос повернув папір Д'Артаньянові.

І Портос поверну́в папі́р Д'Артаньянові.


— Краще вам буде збиратися.

— Кра́ще вам бу́де збира́тися.


— Ви, кажуть, брат цієї дами, можливо, але на щастя, не мій.

— Ви, ка́жуть, брат ціє́ї да́ми, можли́во, але́ на ща́стя, не мій.


Нехай іще хвильку полежить.

Неха́й іще́ хви́льку поле́жить.


Отже, всі чотири приятелі були вкупі.

О́тже, всі чоти́ри при́ятелі були́ вку́пі.


— Ось чому я втрутився у вашу розмову.

— Ось чому́ я втру́тився у ва́шу розмо́ву.


Поспільство не хотіло кидати обіду й не рушилося з місця.

Поспі́льство не хоті́ло ки́дати обі́ду й не ру́шилося з мі́сця.


Д'Артаньян, як і завжди, прийшов до міледі коло дев'ятої.

Д'Артаньян, як і за́вжди́, прийшо́в до міле́ді ко́ло дев'я́тої.


Сина посилав до військового обозу, а сам знав одну церкву.

Си́на посила́в до військо́во́го обо́зу, а сам знав одну́ це́ркву.


І Йосько зняв сорочку.

І Йосько зняв соро́чку.


— Як, я вже приїхав, а пан?

— Як, я вже приї́хав, а пан?


Гуркотіння на річці раптом ущухло.

Гуркоті́ння на рі́чці ра́птом ущу́хло.


— І я теж, — додав Араміс.

— І я теж, — дода́в Араміс.


— До Лондону.

— До Ло́ндону.


Але один проти всіх, з проштрикнутим стегном, Бікара все ж не піддавався.

Але́ оди́н про́ти всіх, з проштри́кнутим стегно́м, Бікара все ж не піддава́вся.


До Іркутська приїхав десь із далекого Сибіру багатий золотопромисловець Свєтлов.

До Ірку́тська приї́хав десь із дале́кого Сибі́ру бага́тий золотопромисло́вець Свєтлов.


Кардинал подзеленькав удруге.

Кардина́л подзеле́нькав удру́ге.


Вона стукнулася зі мною, пригубила свою чарку, а решту вилляла на тацку.

Вона́ сту́кнулася зі мно́ю, пригуби́ла свою́ ча́рку, а ре́шту ви́лляла на тацку.


Гава швидко надумався і приступив до міщанина.

Гава́ шви́дко наду́мався і приступи́в до міщани́на.


І поклав папери знов на полицю.

І покла́в папе́ри знов на поли́цю.


Побачимо, чия буде сила!

Поба́чимо, чия́ бу́де си́ла!


— Чи ви звіряєтеся на пана Бонасьє?

— Чи ви звіря́єтеся на па́на Бонасьє?


На вас я можу цілком здатися.

На вас я мо́жу цілко́м зда́тися.


Ґава весь той час ходив іншими дорогами.

Ґава весь той час ходи́в і́ншими доро́гами.


Він швидко скрутив цигарку, тим часом, як Брем зварив каву.

Він шви́дко скрути́в цига́рку, тим ча́сом, як Брем звари́в ка́ву.


— Як се? Ти одступаєшся од бранки?

— Як се? Ти одступа́єшся од бра́нки?


— Ой ні, ні! — перебила Марина.

— Ой ні, ні! — переби́ла Мари́на.


На цей раз Д'Артаньян не сказав ні слова, — він визнав, свою помилку.

На цей раз Д'Артаньян не сказа́в ні сло́ва, — він ви́знав, свою́ по́ми́лку.


Знахур, з підбитим оком, був у кепському настрої.

Знаху́р, з підби́тим о́ком, був у ке́пському на́строї.


Але бачите — ось я приїхала.

Але́ ба́чите — ось я приї́хала.


Почав же він так само, як і ви.

Поча́в же він так са́мо, як і ви.


— Ну, хвала Богу, — сказав він, — на початок це навіть дуже добре!

— Ну, хвала́ Бо́гу, — сказа́в він, — на поча́ток це на́віть ду́же до́бре!


Тут мій Генрись пропав.

Тут мій Генри́сь пропа́в.


— Голови! — бурчить Іванець.

— Го́лови! — бурчи́ть Іване́ць.


— Я не люблю сварок, вам це відомо.

— Я не люблю́ сва́ро́к, вам це відо́мо.


— Води, води! — кричав Д'Артаньян, — води!

— Во́ди, во́ди! — крича́в Д'Артаньян, — води́!


— А од їх роду — не во гнів твоїй жінці — се іноді й станеться,— каже Шрам.

— А од їх ро́ду — не во гнів твої́й жі́нці — се і́ноді й ста́неться,— ка́же Шрам.


Вже ж не хто сей один, як той сердега Петро Шраменко.

Вже ж не хто сей оди́н, як той серде́га Петро́ Шраменко.


Слід тільки вміти чекати.

Слід ті́льки вмі́ти чека́ти.


Безтямного спровадили мене сюди.

Безтя́много спрова́дили мене́ сюди́.


— Туди, куди нам наказано вас одвести.

— Туди́, куди́ нам нака́зано вас одвести́.


— Вони бачилися!

— Вони́ ба́чилися!


Вона не зрадила мене, вона кохає мене.

Вона́ не зра́дила мене́, вона́ коха́є мене́.


Скоро скінчиться облога, ми поїдемо туди.

Ско́ро скі́нчиться обло́га, ми пої́демо туди́.


— Що тобі сталося, що? — допитував Тоньо.

— Що тобі́ ста́лося, що? — допи́тував Тоньо.


— Збережімо цей папірець, — запропонував Д'Артаньян.

— Збережі́мо цей папіре́ць, — запропонува́в Д'Артаньян.


Її ім'я було на вустах всіх чоловіків.

Її ім'я́ було́ на вуста́х всіх чоловікі́в.


То вже ваша провина.

То вже ва́ша прови́на.


— А що ж, приятелю? — каже Шрам далі.

— А що ж, при́ятелю? — ка́же Шрам да́лі.


— Ні! Я знала, що він, бідолашний, не може захистити мене.

— Ні! Я зна́ла, що він, бідола́шний, не мо́же захисти́ти мене́.


— Ну, певно — сказав поважно Тоньо.

— Ну, пе́вно — сказа́в пова́жно Тоньо.


Ось ворота міста.

Ось воро́та мі́ста.


— Ну, так і амінь йому, дурню! — каже Гвинтовка.

— Ну, так і амі́нь йому, ду́рню! — ка́же Гвинтовка.


— Що там таке? — запитав Борис, приступаючи ще ближче.

— Що там таке́? — запита́в Бори́с, приступа́ючи ще бли́жче.


— Ти жалієш мене, моя голубонько? — спитав Д'Артаньян!

— Ти жалі́єш мене́, моя́ голу́бонько? — спита́в Д'Артаньян!


Я також лише пригубив і не пив.

Я та́ко́ж лише́ пригуби́в і не пив.


Знаючи, що таки треба буде сказати, аж примлівала від тієї думки.

Зна́ючи, що таки́ тре́ба бу́де сказа́ти, аж примліва́ла від тіє́ї ду́мки.


Що в тій хвилі я втратив тебе.

Що в тій хви́лі я втра́тив тебе́.


Ось ви обидва гарні хазяї, ви не те, що я.

Ось ви оби́два га́рні хазя́ї́, ви не те, що я.


Ми двері вивалили, аж він, поганець, там, як той кнур у берлозі!

Ми две́рі ви́валили, аж він, пога́нець, там, як той кнур у берло́зі!


Проте, міледі не заспокоїлась.

Проте́, міле́ді не заспоко́їлась.


— А може це не так серйозно? — розважаючи, відказав Гоз.

— А мо́же це не так серйо́зно? — розважа́ючи, відказа́в Гоз.


Вдався тоді син і до діда Кирила.

Вда́вся тоді́ син і до ді́да Кири́ла.


Він притяг її голову до свого плеча і відчув пахощі її волосся.

Він при́тяг її го́лову до свого́ плеча́ і відчу́в па́хощі її воло́сся.


Молилась за нього і ціла родина Староміських.

Молила́сь за нього і ці́ла роди́на Староміських.


— А ось це — Метью із Берклі.

— А ось це — Метью із Бе́рклі.


Я й з того була б щаслива.

Я й з того́ була́ б щасли́ва.