Але він утік до священика.

Але́ він уті́к до священика.


Там жінкам не дуже догоджають.

Там жінка́м не ду́же догоджа́ють.


— Рятуйте, поможіть!

— Ряту́йте, поможі́ть!


— Ай! — почувся новий крик із зеленої гущавини на пні.

— Ай! — почу́вся нови́й крик із зеле́ної гуща́вини на пні.


Не вибирав, як бувало колись, таких страв, яких у М.

Не вибира́в, як бува́ло коли́сь, таки́х страв, яки́х у М.


А кажуть, що Сомко хоче теж із москалем по Гадяцьких пунктах торговатись.

А ка́жуть, що Сомко хо́че теж із москале́м по Га́дяцьких пу́нктах торгова́тись.


Але Богун був не з тих людей, що спиняються перед перепонами.

Але́ Богу́н був не з тих люде́й, що спиня́ються пе́ред перепо́нами.


З тим і порозходились на спочинок.

З тим і порозходились на спочи́нок.


— Я, принаймні, мав би надію відшукати її.

— Я, прина́ймні, мав би наді́ю відшука́ти її.


Тільки на ім'я Араміса надійшов напахчений, писаний чудовим тонким письмом лист.

Ті́льки на ім'я́ Араміса надійшо́в напа́хчений, пи́саний чудо́вим тонки́м письмо́м лист.


— Це тому, що вони не бачать нас, — сказав Атос.

— Це тому́, що вони́ не ба́чать нас, — сказа́в Атос.


— Ось чому я можу попередити вас, що вас будуть судити й навіть засудять.

— Ось чому́ я мо́жу попере́дити вас, що вас бу́дуть суди́ти й на́віть засу́дять.


Я залилася п'яним, божевільним реготом.

Я залила́ся п'я́ним, божеві́льним ре́готом.


Я сиділа в готелі, коли до мене прибіг Зиґмунт.

Я сиді́ла в готе́лі, коли́ до мене́ прибі́г Зиґмунт.


— На коней да до Ічні!

— На ко́ней да до І́чні!


— Що? — спитав Д'Артаньян.

— Що? — спита́в Д'Артаньян.


— А хто ви такий? — спитав Д'Артаньян, спустивши шпаду, але не віддаючи її.

— А хто ви таки́й? — спита́в Д'Артаньян, спусти́вши шпа́ду, але́ не віддаючи́ її.


А в тім — є ще рада.

А в тім — є ще ра́да.


За голодом ішов холод.

За го́лодом ішо́в хо́лод.


В повітрі розпорошувалася блискуча паморозь.

В пові́трі розпоро́шувалася блиску́ча па́морозь.


— Сокіл мій,— каже,— ясний!

— Со́кіл мій,— ка́же,— я́сни́й!


— Встань, розберися, постели собі добре, і лягай, бо так не вільно тут спати!

— Встань, розбери́ся, постели́ собі́ до́бре, і ляга́й, бо так не ві́льно тут спа́ти!


Жити! Існувати! Дика боротьба тривала далі.

Жи́ти! Існува́ти! Ди́ка боротьба́ трива́ла да́лі.


— А кішки в вас не дряпаються ?

— А кі́шки в вас не дря́паються ?


Замість сестри милосердя.

За́мість сестри́ милосе́рдя.


На слідуючу неділю до нього навідались несподівані гості.

На слідуючу неді́лю до нього наві́дались несподі́вані го́сті.


Серце калатало, задуха підступала до горла.

Се́рце калата́ло, заду́ха підступа́ла до го́рла.


Це просто так собі з принципа.

Це про́сто так собі́ з принципа.


Ридання забило їй дух, і вона зомліла.

Рида́ння заби́ло їй дух, і вона́ зомлі́ла.


А Сомко, знаєте, який? Зараз загориться, як порох.

А Сомко́, зна́єте, яки́й? За́раз загори́ться, як по́рох.


— Наблизьтесь та поясніть, що ви робите тут цієї години?

— Набли́зьтесь та поясні́ть, що ви ро́бите тут ціє́ї годи́ни?


— Ого, каже Шрам,— он воно куди діло хилиться!

— Ого́, ка́же Шрам,— он воно́ куди́ ді́ло хи́литься!


— Вона не буде ні з ким листуватися.

— Вона́ не бу́де ні з ким листува́тися.


Де вона? — звернувся він до льокая.

Де вона́? — зверну́вся він до льокая.


— Що? — верескнув Мошко, — ти би хотів іти? А куди ж ти, дурню, підеш?

— Що? — верескну́в Мо́шко́, — ти би хоті́в іти́? А куди́ ж ти, ду́рню, пі́деш?


— Це вірно, — сказав Араміс.

— Це ві́рно, — сказа́в Араміс.


І кожного разу моя жінка починала реготати.

І ко́жного ра́зу моя́ жі́нка почина́ла регота́ти.


Присягаюся, що не піду звідси, коли нас переможуть.

Присяга́юся, що не піду́ зві́дси, коли́ нас перемо́жуть.


Га? Що ви скажете?

Га? Що ви ска́жете?


— Не занедужаю.

— Не занеду́жаю.


Атос увійшов у кімнату й зачинив двері.

Атос увійшо́в у кімна́ту й зачини́в две́рі.


З вікон він бачив усіх, хто приходив і потрапляв у пастку.

З ві́кон він ба́чив усі́х, хто прихо́див і потрапля́в у па́стку.


Коло брами манастиря подзвонили.

Ко́ло бра́ми манастиря́ подзвони́ли.


Вдарили козаки у котли, скликали раду, почали хвилюватись.

Вда́рили козаки́ у котли́, скли́кали ра́ду, почали́ хвилюва́тись.


— Не думайте, що я зачеплю вас, чи ваше прокляте золото.

— Не ду́майте, що я зачеплю́ вас, чи ва́ше про́кля́те зо́лото.


Не один раз уже ти служила мені вірні служби, послужи, може, в останнє.

Не оди́н раз уже́ ти служи́ла мені́ ві́рні слу́жби, послужи́, мо́же, в оста́ннє.


Але ще й досі ніхто не міг зміркувати, що йому таке сталося.

Але́ ще й до́сі ніхто́ не міг зміркува́ти, що йому таке́ ста́лося.


Місіонер підвівся, охоплений хвилинним настроєм самопожертви.

Місіоне́р підві́вся, охо́плений хвили́нним на́строєм самопоже́ртви.


Не знав, хто такий Дрейфус.

Не знав, хто таки́й Дре́йфус.


— Усі троє, як чуєш, пане гетьмане.

— Усі́ тро́є, як чу́єш, па́не ге́тьмане.


— Ви чудовий товариш, Д'Артаньяне, — сказав він.

— Ви чудо́вий това́риш, Д'Артаньяне, — сказа́в він.


— Тепер про нас хіба тільки почуєш.

— Тепе́р про нас хіба́ ті́льки почу́єш.


Може він завидує їй.

Мо́же він зави́дує їй.


— Так, підроблений.

— Так, підро́блений.


Д'Артаньян прожогом кинувся до кімнати Атоса.

Д'Артаньян про́жогом ки́нувся до кімна́ти Атоса.


— Чи бачила, Астарочко, де стоїть козацький табір?

— Чи ба́чила, Астарочко, де стої́ть коза́цький та́бір?


Задля служби мусів пан Іван мешкати в місті.

За́для слу́жби му́сів пан Іва́н ме́шкати в мі́сті.


— Мовчіть! Я чую кроки.

— Мовчі́ть! Я чу́ю кро́ки.


Я не зводив очей із її капелюха, мов моряк із полярної звізди.

Я не зво́див оче́й із її капелю́ха, мов моря́к із поля́рної звізди́.


— Він позбавляє мені нудьги в Бастилії й тяганини суду.

— Він позбавля́є мені́ нудьги́ в Басти́лії й тягани́ни су́ду.


Навіть Д'Артаньян розчулився.

На́віть Д'Артаньян розчу́лився.


Він поклав голову на руки й удав, що спить.

Він покла́в го́лову на ру́ки й уда́в, що спить.


— Хіба би у нашого навчителя.

— Хіба́ би у на́шого навчи́теля.


Двері стояли, як замуровані.

Две́рі стоя́ли, як замуро́вані.


Холоду тут менше було чутно, дерева дихали якоюсь теплою, живичною парою.

Хо́лоду тут ме́нше було́ чу́тно, дере́ва ди́хали яко́юсь те́плою, живи́чною па́рою.


Лорд Вінтер рвав на собі волосся.

Лорд Вінтер рвав на собі́ воло́сся.


Д'Артаньян хотів спочатку придивитися до обличчя грубіяна, що глузував з нього.

Д'Артаньян хоті́в споча́тку придиви́тися до обли́ччя грубія́на, що глузува́в з нього.


— Так! Араміс — один з найкращих моїх друзів.

— Так! Араміс — оди́н з найкра́щих мої́х дру́зів.


— Я вгадала це! — сказала Марина.

— Я вгада́ла це! — сказа́ла Мари́на.


Аж тут не весіллє вийшло.

Аж тут не весіллє ви́йшло.


— І я так само, — додав Верц.

— І я так са́мо, — дода́в Верц.


— Чого ще оцей бабський реп'ях од мене хоче? — каже, зупинившись, Кирило Тур.

— Чого́ ще оце́й ба́бський ре́п'ях од мене́ хо́че? — ка́же, зупини́вшись, Кири́ло Тур.


Мушкетерський мундир чудово пасував до нього.

Мушкете́рський мунди́р чудо́во пасува́в до нього.


— Не дармо йде про тебе лицарська слава.

— Не дармо́ йде про тебе́ ли́ца́рська сла́ва.


— Як же ти заворожиш Гетьманщину?

— Як же ти заворо́жиш Гетьма́нщину?


Положила йому на бюрко і вийшла.

Положи́ла йому на бю́рко і ви́йшла.


— Без гучних слів! Сядьмо й побалакаймо спокійно, як лічить братові й сестрі.

— Без гучни́х слів! Ся́дьмо й побала́каймо спокі́йно, як лі́чить бра́тові й сестрі́.


— Ви щось кажете? — запитав він.

— Ви щось ка́жете? — запита́в він.


Але Фреда посміхалась, посміхалась аж почав він вчащати до неї.

Але́ Фреда посміха́лась, посміха́лась аж поча́в він вчаща́ти до не́ї.


— Ну, так, причіпається по старій знайомості.

— Ну, так, причіпа́ється по старі́й знайо́мості.


— О перший за Люксембурґом.

— О пе́рший за Люксембурґом.


Міледі очима почала шукати чогось круг себе.

Міле́ді очи́ма почала́ шука́ти чого́сь круг себе́.


В усякому разі не за те, що виступав, принаймні свідомо, проти пана кардинала.

В уся́кому ра́зі не за те, що виступа́в, прина́ймні свідо́мо, про́ти па́на кардина́ла.


Почувсь брязкіт посуду.

Почу́всь бря́зкіт по́суду.


Дід махнув рукою.

Дід махну́в руко́ю.


— Ви? — спитала міледі.

— Ви? — спита́ла міле́ді.


Як батько сказали, так має бути.

Як ба́тько сказа́ли, так ма́є бу́ти.


Побачивши цю німу, нерухому наче статуя, постать, міледі перелякалась.

Поба́чивши цю німу́, нерухо́му на́че ста́туя, по́стать, міле́ді переляка́лась.


Врешті хлопець роздягся.

Вре́шті хло́пець роздя́гся.


Атос, що бачив усе, вздрів легку усмішку на губах ґасконця.

Атос, що ба́чив усе́, вздрів легку́ у́смі́шку на губа́х ґасконця.


— Ох, на смерть! — відповіла панночка.

— Ох, на смерть! — відповіла́ па́нночка.


— Запорожець запорожцеві не пара.

— Запоро́жець запоро́жцеві не па́ра.


Думаю, що вам і доведеться спати вкупі зі мною.

Ду́маю, що вам і доведе́ться спа́ти вку́пі зі мно́ю.


Да й обняв і поціловав запорожця.

Да й обня́в і поціловав запоро́жця.


Заграй підо мною.

Загра́й підо мно́ю.


Дійсно, зачинивши по них фіртку, я удав, ніби повертаю додому.

Ді́йсно, зачини́вши по них фі́ртку, я уда́в, ні́би поверта́ю додо́му.


Тут Кент почув скрип саней, що їхали мокрим снігом.

Тут Кент почу́в скрип сане́й, що ї́хали мо́крим сні́гом.


— Я обманил вашу еміненцію!

— Я обмани́л ва́шу еміне́нцію!


— Ну, які ж бо ви! Вісім по двадцять нових, то шістнадцять шісток.

— Ну, які́ ж бо ви! Ві́сім по два́дцять нови́х, то шістна́дцять шісто́к.


Перший успіх був на боці Б'юкенгема.

Пе́рший у́спіх був на бо́ці Б'юкенгема.


Понад триста салдатів різних полків зібралися біля виходу з табору.

По́над три́ста салда́тів рі́зних полкі́в зібра́лися бі́ля ви́ходу з та́бору.


А тебе не навчив навіть Богові молитися.

А тебе́ не навчи́в на́віть Бо́гові моли́тися.


Перстень прийшовся, наче був зробленний на нього.

Пе́рстень прийшо́вся, на́че був зробленний на нього.


— Бідне сотворіння, а мене на дно потягло! Ні, замучу до смерти.

— Бі́дне сотворі́ння, а мене́ на дно потягло́! Ні, заму́чу до смерти.


Не думай, що я без серця, що спекулюю на смерть свого мужа.

Не ду́май, що я без се́рця, що спекулю́ю на смерть свого́ му́жа.


У мене? Та це ж гидота!

У мене́? Та це ж гидо́та!


— І з цими словами лорд пішов.

— І з ци́ми слова́ми лорд пішо́в.


— Щоб шукати захисту в нього?

— Щоб шука́ти за́хисту в нього?


Робота закипіла наново.

Робо́та закипі́ла на́ново.


— А чия ж, як не Івана Мартиновича!

— А чия́ ж, як не Іва́на Марти́новича!


Там у них велика фамілія і там має відбутися наше весілля.

Там у них вели́ка фамі́лія і там ма́є відбу́тися на́ше весі́лля.


А я тим часом поїду з Череванем у Ніжень.

А я тим ча́сом пої́ду з Черева́нем у Ніжень.


— Я знаю, в нього є полонянка.

— Я зна́ю, в нього є полоня́нка.


Лише ви один не вмієте дочекати до остаточної весняної промивки.

Лише́ ви оди́н не вмі́єте дочека́ти до остато́чної весня́но́ї проми́вки.


Чи гаразд, чи не гаразд, а з москалем нам треба укупі жити.

Чи гара́зд, чи не гара́зд, а з москале́м нам тре́ба уку́пі жи́ти.


Була чудова місячна ніч.

Була́ чудо́ва мі́сячна ніч.


Їдьте слідом зо мною.

Ї́дьте слі́дом́ зо мно́ю.


Ха, ха, ха! Правда, як гарно складається!

Ха, ха, ха! Пра́вда, як га́рно склада́ється!


— І лист кардинала з тобою? — спитав Д'Артаньян.

— І лист кардина́ла з тобо́ю? — спита́в Д'Артаньян.


Марина показала перстень Богуна.

Мари́на показа́ла пе́рстень Богуна́.


— Ну й Влучко! Ну й козак добрий!

— Ну й Влу́чко! Ну й коза́к до́брий!


Зо всіх боків чути чудові пісні.

Зо всіх бокі́в чу́ти чудо́ві пісні́.


— От і спасибі! То лагодься в дорогу, позавтра їдемо.

— От і спаси́бі! То ла́годься в доро́гу, поза́втра ї́демо.


— Ми мали цю честь.

— Ми ма́ли цю честь.


— А заплатили тобі?

— А заплати́ли тобі́?


— Боже Милосердний! — скрикнула Марина з жахом.

— Бо́же Милосе́рдний! — скри́кнула Мари́на з жа́хом.


— Що, па́не?


— А куди ж ви, пане? Куди?

— А куди́ ж ви, па́не? Куди́?


— Лягай та спи! Миски дістанеш завтра.

— Ляга́й та спи! Миски́ діста́неш за́втра.


— Він повіз її до свого палацу і зробив з неї першу пані на всю округу.

— Він пові́з її до свого́ пала́цу і зроби́в з не́ї пе́ршу па́ні на всю окру́гу.


Я зразу полюбила її.

Я зра́зу полюби́ла її.


— Що ж, пане гетьмане? Себто проти того, щоб запорожець перекинувсь пацюком?

— Що ж, па́не ге́тьмане? Се́бто про́ти того́, щоб запоро́жець переки́нувсь пацюко́м?


— Тихо! — застерегла пані Бонасьє, здригнувшися.

— Ти́хо! — застерегла́ па́ні Бонасьє́, здригнувшися.


Стокард став навколюшки й почав роздивлятися крізь барикади.

Стокард став навколюшки й поча́в роздивля́тися крізь барика́ди.


Прощай! Гармати грають.

Проща́й! Гарма́ти гра́ють.


— Чи не правда, Арамісе? — спитав Портос, повертаючися до іншого мушкетера.

— Чи не пра́вда, Арамісе? — спита́в Портос, поверта́ючися до і́ншого мушкете́ра.


Леся не вийшла вечеряти.

Ле́ся не ви́йшла вече́ряти.


Фігура та похожала по уквітчаній терасі.

Фігу́ра та похожа́ла по укві́тчаній тера́сі.


Та ба! Черезплічник був золотий тільки спереду, а ззаду шкіряний.

Та ба! Черезплі́чник був золоти́й ті́льки спе́реду, а зза́ду шкіряни́й.


— Інших, пане Атосе, брали на допит і вони відповідали.

— І́нших, па́не Атосе, бра́ли на до́пит і вони́ відповіда́ли.


— Я була хвора, мій любий владарю! — одповіла Марина, тримтючи всім тілом.

— Я була́ хво́ра, мій лю́бий владарю́! — одпові́ла Мари́на, тримтючи всім ті́лом.


— Ну, знаєте що, йдіть ви до нашого села і допитайтеся до двора, до дідича.

— Ну, зна́єте що, йдіть ви до на́шого села́ і допита́йтеся до двора́, до ді́дича.


Усі четверо мусіли зійтися завтра об одинадцятій.

Усі́ че́тверо мусіли зійти́ся за́втра об одина́дцятій.


— Чого ти ще хочеш од мене, спокуснику? Ти хочеш, щоб я ще грав?

— Чого́ ти ще хо́чеш од мене́, споку́снику? Ти хо́чеш, щоб я ще грав?


Люди стояли, затаївши дух.

Лю́ди стоя́ли, затаї́вши дух.


Присутні всі мовчали.

Прису́тні всі мовча́ли.


— Граф тут, — доповів офіцер.

— Граф тут, — допові́в офіце́р.


— Що ж вона має робити тепер? — спитав юнак.

— Що ж вона́ ма́є роби́ти тепе́р? — спита́в юна́к.


Важко і тривожно робиться Олі.

Ва́жко і триво́жно ро́биться Олі.


— Е, уже раду рушили!

— Е, уже́ ра́ду ру́шили!


— Так що ж? — спитала міледі.

— Так що ж? — спита́ла міле́ді.


Нехай же не дурно буде мене за неї рубито киями!

Неха́й же не ду́рно бу́де мене́ за не́ї руби́то кия́ми!


І з жестом застереження вийшов.

І з же́стом застере́ження ви́йшов.


— А ви, видно, не голодуєте тут?

— А ви, ви́дно, не голоду́єте тут?


На сходах він зустрів гарненьку покоївку.

На схо́дах він зустрі́в гарне́ньку покої́вку.


— Куди це ти так поспішаєш? — спитали здивовані мушкетери.

— Куди́ це ти так поспіша́єш? — спита́ли здиво́вані мушкете́ри.


— Другий ваш секундант пан Араміс?

— Дру́гий ваш секунда́нт пан Араміс?


Вона знов дмухнула мені димом із своєї цигаретки просто в очі.

Вона́ знов дмухну́ла мені́ ди́мом із своє́ї цигаре́тки про́сто в о́чі.


— Добре! Тоді зробіть, як я вам сказав.

— До́бре! Тоді́ зробі́ть, як я вам сказа́в.


Я боюся, що не заслуговую на неї.

Я бою́ся, що не заслуго́вую на не́ї.


Дейв Верц, скинувши з себе ведмежу ковдру, підвівся й позіхнув.

Дейв Верц, ски́нувши з себе́ ведме́жу ко́вдру, підві́вся й позіхну́в.


Ви підете до нього, щоб одверто й чесно провадити перемовини.

Ви пі́дете до нього, щоб одве́рто й че́сно прова́дити перемо́вини.


— Ну, то кінчайте, про що почали.

— Ну, то кінча́йте, про що почали́.


Бідолашна дівчина, почутивши пестощі Д'Артаньяна, підвела голову.

Бідола́шна ді́вчи́на, почу́тивши пе́стощі Д'Артаньяна, підвела́ го́лову.


За хвилину Портос і Араміс вийшли.

За хвили́ну Портос і Араміс ви́йшли.


Цього разу біля дверей стояв Принс.

Цього́ ра́зу бі́ля двере́й стоя́в Принс.


— Куди отеє ми заїхали? Що отеє з нами буде?

— Куди́ оте́є ми заї́хали? Що оте́є з нами бу́де?


— Гаразд, — сказав Атос, — тепер я бачу, що ви мене впізнали.

— Гара́зд, — сказа́в Атос, — тепе́р я ба́чу, що ви мене́ впізна́ли.


— Молодець Атос! — пробурмотів Д'Артаньян.

— Молоде́ць Атос! — пробурмотів Д'Артаньян.


Хіба ви маєте що проти нього?

Хіба́ ви ма́єте що про́ти нього?


Розташуємося, розгосподарюємося і зараз спровадимо до себе таточка.

Розташу́ємося, розгосподарюємося і за́раз спрова́димо до себе́ та́точка.


Я мав таке чуття, що хтось довбнею б'є мене по тім'ю.

Я мав таке́ чуття́, що хтось до́вбнею б'є мене́ по ті́м'ю.


— Ні, ні! — запротестував він.

— Ні, ні! — запротестува́в він.


— Вам, Гею Стокарде, богохульнику і філістимляне, моє привітання.

— Вам, Гею Стокарде, богоху́льнику і філісти́мляне, моє́ привіта́ння.


Ну, що ж, пристаєте.

Ну, що ж, пристаєте́.


То й реєстровим чи городовим козакам було тісно.

То й реєстро́вим чи городови́м козака́м було́ ті́сно.


— Відпочити? Ні в якому разі, Атосе.

— Відпочи́ти? Ні в яко́му ра́зі, Атосе.


— Так, пане! Це з її помічю я знимаю овочі.

— Так, па́не! Це з її по́мічю я зни́маю о́вочі.


Нарешті, міледі не витримала й зламала мовчанку.

Наре́шті, міле́ді не ви́тримала й злама́ла мовча́нку.


— Це тому, що моє щастя здається мені непевним.

— Це тому́, що моє́ ща́стя здає́ться мені́ непе́вним.


Я жила, що вже казати.

Я жила́, що вже каза́ти.


Тобто за годину по тій пригоді.

То́бто за годи́ну по тій приго́ді.


Ці двері злучають її із спальнею пані.

Ці две́рі злуча́ють її із спа́льнею па́ні.


— Яке ж там у вас лихо? — питає повагом Гвинтовка.

— Яке́ ж там у вас ли́хо? — пита́є пова́гом Гвинтовка.


Я не хотів суперечити.

Я не хоті́в супере́чити.


— Добре, скажу.

— До́бре, скажу́.


— А багато їх маєте?

— А бага́то їх ма́єте?


— Ні, запевняю вас! Я натрапив на ваш слід цілком випадково.

— Ні, запевня́ю вас! Я натра́пив на ваш слід цілко́м випадко́во.


Дід, не договорюючи, махнув рукою, а відкашлявшись, додав.

Дід, не догово́рюючи, махну́в руко́ю, а відкашлявшись, дода́в.


— Я пропав, — подумав юнак.

— Я пропа́в, — поду́мав юна́к.


У нього сльози на очах.

У нього сльо́зи на оча́х.


— Що це неможливо, бо вас нема вдома, як він міг бачити й сам.

— Що це неможли́во, бо вас нема́ вдо́ма, як він міг ба́чити й сам.


Та вони вирішили, що інакше й не може бути, раз так робить Атос.

Та вони́ ви́рішили, що іна́кше й не мо́же бу́ти, раз так ро́бить Атос.


— Завтра чи позавтра приїдуть по неї з наказом королеви.

— За́втра чи поза́втра приї́дуть по не́ї з нака́зом короле́ви.


Було вже надвечір.

Було́ вже на́две́чір.


О четвертій всі чотири приятелі зібрались в Атоса.

О четве́ртій всі чоти́ри при́ятелі зібра́лись в Атоса.


Але дивіться, не підведіть мене! — промовив він до Чарлі Сітки.

Але́ диві́ться, не підведі́ть мене́! — промо́вив він до Ча́рлі Сітки.


Чоловік, що зразу зачарував двох таких жінок, очевидно — людина надзвичайна.

Чолові́к, що зра́зу зачарува́в двох таки́х жіно́к, очеви́дно — люди́на надзвича́йна.


Але незабаром я впевнився, що він обдурював мене.

Але́ незаба́ром я впе́внився, що він обду́рював мене́.


Вони так само сказали, що жертви не буде.

Вони́ так са́мо сказа́ли, що же́ртви не бу́де.


Міледі майже не опиралася.

Міле́ді ма́йже не опира́лася.


— Так, на хвилину раніш, ніж прийшли ви.

— Так, на хвили́ну рані́ш, ніж прийшли́ ви.


Бонасьє пішов, а вона поринула в міркування.

Бонасьє́ пішо́в, а вона́ пори́ну́ла в міркува́ння.


Зітхнув старий, але що було діяти! Пішов.

Зітхну́в стари́й, але́ що було́ ді́яти! Пішо́в.


Був народ греки, так, примірно, як ми тепер козаки.

Був наро́д гре́ки, так, примі́рно, як ми тепе́р козаки́.


— Гадаю, що так.

— Гада́ю, що так.


Я йшов за нею в віддаленню яких двадцятьох кроків.

Я йшов за не́ю в відда́ленню яки́х двадцятьо́х кро́ків.


Д'Артаньян убрався, Атос так само.

Д'Артаньян убра́вся, Атос так са́мо.


Ну, але знаєте що, я вам дам тридцять ринських за ваші чіпці.

Ну, але́ зна́єте що, я вам дам три́дцять ри́нських за ва́ші чіпці.


— Де ж мені, панотче, дітись?— каже жінка.

— Де ж мені́, пано́тче, ді́тись?— ка́же жі́нка.


Не минуло й години, а Гава мав уже цілу копу здоровенних раків в торбі.

Не мину́ло й годи́ни, а Га́ва мав уже́ ці́лу ко́пу здорове́нних ра́ків в то́рбі.


— Я зробив вам ласку, дав право вибору.

— Я зроби́в вам ла́ску, дав пра́во ви́бору.


Шрам ішов за ним, хитаючи понуро головою.

Шрам ішо́в за ним, хита́ючи пону́ро голово́ю.


Коло одинадцятої ранку побачили Ам'єн.

Ко́ло одина́дцятої ра́нку поба́чили Ам'єн.


— Це тому, що ви мене не любите.

— Це тому́, що ви мене́ не лю́бите.


— Дурень ти, Гаво, — сказав на те Фавель.

— Дурень ти, Га́во, — сказа́в на те Фавель.


Тої ж хвилини з бастіону почали стріляти.

То́ї ж хвили́ни з бастіо́ну почали́ стріля́ти.


— Хіба ж і ви маєте ворогів? — спитав Рішельє.

— Хіба́ ж і ви ма́єте ворогі́в? — спита́в Рішельє́.


— Вірно, почекаймо на Араміса.

— Ві́рно, почека́ймо на Араміса.


— А кого ж це принесуть у жертву.

— А кого ж це принесу́ть у же́ртву.


— А в який спосіб хочете ви відімстити їй?

— А в яки́й спо́сіб хо́чете ви відімсти́ти їй?


Плянше зняли з коня цілком закостенілого.

Пля́нше зняли́ з коня́ цілко́м закостені́лого.


— Та хіба це ви, пані? — згукнув він.

— Та хіба́ це ви, па́ні? — згукну́в він.


Двадцять третього червня він одчув напад пропасниці, але все ж таки поїхав.

Два́дцять тре́тього че́рвня він одчу́в на́пад пропа́сниці, але́ все ж таки́ пої́хав.


Але третього дня вже стало очевидним, що весни йому не перегнати.

Але́ тре́тього дня вже ста́ло очеви́дним, що весни́ йому не перегна́ти.


— Хто це? Хто це? — зойкнула жінка, задихаючись з жаху.

— Хто це? Хто це? — зо́йкнула жі́нка, задиха́ючись з жа́ху.


Тоді вона відкрила свої очі, повні муки й страждання.

Тоді́ вона́ відкри́ла свої́ о́чі, по́вні му́ки й стражда́ння.


— Та бо й дійсно, що розтворений.

— Та бо й ді́йсно, що розтво́рений.


Шрам за сі слова обняв і поцілував гетьмана.

Шрам за сі слова́ обня́в і поцілува́в ге́тьмана.


— Ну, я продаватиму.

— Ну, я продава́тиму.


Це було вражіння першої хвилі.

Це було́ вражі́ння пе́ршої хви́лі.


Серце йому швидко калатало.

Се́рце йому шви́дко калата́ло.


А слів я тоді не жалів.

А слів я тоді́ не жалі́в.


— Та невже ж це правда, Массіно, — запитуєш ти.

— Та невже́ ж це пра́вда, Массіно, — запи́туєш ти.


— Чорт побирай! — сказав Д'Артаньян.

— Чорт побира́й! — сказа́в Д'Артаньян.


Він поглянув на шлях.

Він погля́нув на шлях.


Одної, темної, холодної листопадової ночі місто М.

Одної, те́мної, холо́дної листопа́дової но́чі мі́сто М.


— Овва, велика здобич! І на що би вона тобі здалася, хоч би й забив?

— Овва́, вели́ка здо́бич! І на що би вона́ тобі́ здала́ся, хоч би й заби́в?


— Діду Гарасиме!

— Ді́ду Гарасиме!


Фортюн не закрутився на місці.

Фортюн не закрути́вся на мі́сці.


Розляглися три чи чотири постріли.

Розлягли́ся три чи чоти́ри по́стріли.


— Пройде час — і я буду абатом.

— Про́йде час — і я бу́ду аба́том.


— Я вам це давно казав.

— Я вам це давно́ каза́в.


— Слухайте! Ви ж бо божевільний.

— Слу́хайте! Ви ж бо божеві́льний.


Вибачте тільки, що не можу підвестися.

Ви́бачте ті́льки, що не мо́жу підвести́ся.


То хібаж ні?

То хіба́ж ні?


А я ще чи продам, чи не продам, то тільки Бог знає.

А я ще чи прода́м, чи не прода́м, то ті́льки Бог зна́є.


— Так я й зробив, преподобні отці, — відповів юнак, і собі віддавши їм поклона.

— Так я й зроби́в, преподо́бні отці́, — відпові́в юна́к, і собі́ відда́вши їм поклона.


— Далеко звідси?

— Дале́ко зві́дси?


А тимчасом пошліть по канцлера.

А тимча́сом пошлі́ть по ка́нцлера.


Наш шлях чудовий! — Вона обвела очима бідну обстанову хатини.

Наш шлях чудо́вий! — Вона́ обвела́ очи́ма бі́дну обстано́ву хати́ни.


— Пані, — спитав Атос, — ради бога, скажіть, чия ця порожня склянка?

— Па́ні, — спита́в Атос, — ра́ди бо́га, скажі́ть, чия́ ця поро́жня скля́нка?


Жіночі сльози й печаль не скоро проймали йому душу.

Жіно́чі сльо́зи й печа́ль не ско́ро пройма́ли йому ду́шу.


Чоловік не молодий уже, із тульських купців, багач страшенний.

Чолові́к не молоди́й уже́, із ту́льських купці́в, бага́ч страше́нний.


А Череванисі щось дуже сумно.

А Черевани́сі щось ду́же су́мно.


Так ти цього не роби й не втрачайся, бо однаково не поможе.

Так ти цього́ не роби́ й не втрача́йся, бо одна́ково не помо́же.


Нема там ні панів, ні мужиків, ні багатих, ні вбогих.

Нема́ там ні пані́в, ні мужикі́в, ні бага́тих, ні вбо́гих.


Раптом тишу нічну розірвав частий випал рушничний.

Ра́птом ти́шу нічну́ розірва́в ча́стий ви́пал рушни́чний.


Чи довго ти чекав?

Чи до́вго ти чека́в?


— Я йому дав слово, що він говоритиме з нами безпечно.

— Я йому дав сло́во, що він говори́тиме з нами безпе́чно.


Два коти в одному мішку не помиряться.

Два коти́ в одному́ мішку́ не поми́ряться.


— Сір, — усміхнувся кардинал, — я вважав себе за вільного від такого підозріння.

— Сір, — усміхну́вся кардина́л, — я вважа́в себе́ за ві́льного від тако́го підозрі́ння.


Ваші коні, ваш вигляд, пане, було мені докладно списано.

Ва́ші ко́ні, ваш ви́гляд, па́не, було́ мені́ докла́дно спи́сано.


І так воно йшло далі.

І так воно́ йшло да́лі.


Гадав я, що згину з болю й морозу в тій дорозі, і досі не знаю, як я видержав.

Гада́в я, що зги́ну з бо́лю й моро́зу в тій доро́зі, і до́сі не зна́ю, як я ви́держав.


— А куди ж ви примістите мене на цей час?

— А куди́ ж ви примі́стите мене́ на цей час?


— Це хоробрий юнак, — зауважив кардинал.

— Це хоро́брий юна́к, — заува́жив кардина́л.


— Я? — вигукнув Б'юкенгем.

— Я? — ви́гукнув Б'юкенгем.


— Може знаєте, а може й ні.

— Мо́же зна́єте, а мо́же й ні.


— Геть! — раптом вигукнув пан Андрій гнівно.

— Геть! — ра́птом ви́гукнув пан Андрі́й гні́вно.


— Де я помру? — спитала вона.

— Де я помру́? — спита́ла вона́.


А Василь Невольник, стоючи коло них, собі радується, похитуючи головою.

А Васи́ль Нево́льник, стоючи́ ко́ло них, собі́ ра́дується, похи́туючи голово́ю.


— Лист у мене — шепнув він своїм приятелям.

— Лист у мене́ — ше́пнув він своїм́́́ при́ятелям.


— Поки ще ні.

— По́ки ще ні.


— А де ж сам полковник? — спитав вартовий.

— А де ж сам полко́вник? — спита́в вартови́й.


— Тьфу та пек на тебе! — бурчав Сарабрин.

— Тьфу та пек на тебе́! — бурча́в Сарабри́н.


Це турбує мене не більше, як порожня пляшка.

Це турбу́є мене́ не бі́льше, як поро́жня пля́шка.


— Е, що там, дасть Бог, то й ліпші будуть.

— Е, що там, дасть Бог, то й лі́пші бу́дуть.


— Як бачите ви застали мене на шляху до здійснення моїх мрій.

— Як ба́чите ви заста́ли мене́ на шляху́ до зді́йснення мої́х мрій.


Він подивився, протер собі очі, наче віри не йняв їм, і знову глянув.

Він подиви́вся, проте́р собі́ о́чі, на́че ві́ри не йняв їм, і зно́ву гля́нув.


З вами, безсумнівно, ваші товариші, пани Портос і Араміс?

З вами, безсумні́вно, ва́ші това́риші, пани́ Портос і Араміс?


— Правда? — занепокоїлась міледі.

— Пра́вда? — занепоко́їлась міле́ді.


Той Андрусь, про котрого ішла бесіда, то був бідний сирота, наймит.

Той Андрусь, про котро́го ішла́ бе́сіда, то був бі́дний сирота́, на́ймит.


Йоська закликали до протоколу.

Йоська закли́кали до протоко́лу.


Але Гава вже не слухав.

Але́ Га́ва вже не слу́хав.


— Що, ви давно вже тут, Джоне? — спитав він.

— Що, ви давно́ вже тут, Джо́не? — спита́в він.


Опанас провів мене до містечка, куди було треба.

Опана́с прові́в мене́ до місте́чка, куди́ було́ тре́ба.


Нарешті, вона породила мені дитинку, дівчинку, і вмерла.

Наре́шті, вона́ породи́ла мені́ дити́нку, ді́вчинку, і вме́рла.


— Так, так! Ось і небо, і море, повітря, яке я вдихаю, це повітря волі.

— Так, так! Ось і не́бо, і мо́ре, пові́тря, яке́ я вдиха́ю, це пові́тря во́лі.


Я випив би ще п'ятдесят пляшок.

Я ви́пив би ще п'ятдеся́т пляшо́к.


— Тим гірше для вас, люб'язний хазяїне, тим гірше.

— Тим гі́рше для вас, люб'я́зний хазя́їне, тим гі́рше.


Перевернулись тепер уже кат знає на що запорожці.

Переверну́лись тепе́р уже́ кат зна́є на що запоро́жці.


— Обережно, хлопче! Пильнуйся! Ось тут під цей корч заставимо.

— Обере́жно, хло́пче! Пильну́йся! Ось тут під цей корч заста́вимо.


Завзятий під ту чорну раду сільський люд зробився.

Завзя́тий під ту чо́рну ра́ду сільськи́й люд зроби́вся.


— На скільки кроків од нас?

— На скі́льки кро́ків од нас?


— Та розповіжте бо, чому старого Моримуху називають Каганцем? — налягаємо ми.

— Та розпові́жте бо, чому́ старо́го Моримуху назива́ють Каганцем? — наляга́ємо ми.


— Прийдеться нести бідолаху, — сказав.

— При́йдеться нести́ бідола́ху, — сказа́в.


Атос мав великий вплив на юнака.

Атос мав вели́кий вплив на юнака́.


— Добре! Ось людина, що ладна буде віддати за мене своє життя.

— До́бре! Ось люди́на, що ла́дна бу́де відда́ти за мене́ своє́ життя́.


— Боронь, Боже, мене від того! — сказав він.

— Боро́нь, Бо́же, мене́ від того́! — сказа́в він.


Між нами, Білю, це занадто далека путь, але ми ще можемо виграти.

Між нами, Бі́лю, це зана́дто дале́ка путь, але́ ми ще мо́жемо ви́грати.


Ударилась я до ворожки.

Уда́рилась я до воро́жки.


Здобувсь добре сіромаха.

Здобу́всь до́бре сірома́ха.


— Тут і помремо, — сказав Богун сотникам, — як що гетьман не дасть помочі.

— Тут і помремо́, — сказа́в Богу́н со́тникам, — як що ге́тьман не дасть по́мочі.


Вони сновигали та намагалися триматися далі від берега.

Вони́ сновига́ли та намага́лися трима́тися да́лі від бе́рега.


— Сподіваюсь, що на вашому обіді немає дам, — зауважив Араміс.

— Сподіва́юсь, що на ва́шому обі́ді нема́є дам, — заува́жив Араміс.


— Чи дома пан осаул полковий? — поспитав у неї Шрам.

— Чи до́ма пан осаул полкови́й? — поспита́в у не́ї Шрам.


Два дні ніхто не знав, що з нею сталося, і все припинилося.

Два дні ніхто́ не знав, що з не́ю ста́лося, і все припини́лося.


Аж ось Леся зразу закричала, мов прокинувшись.

Аж ось Ле́ся зра́зу закрича́ла, мов проки́нувшись.


— Там усе з запорожцями бенкетує.

— Там усе́ з запоро́жцями бенкету́є.


Тепер я міцніше узброєний на твої стріли.

Тепе́р я міцні́ше узбро́єний на твої́ стрі́ли.


В тій хвилі від нашої возівні почувся дзвоник.

В тій хви́лі від на́шої возівні́ почу́вся дзво́ник.


За грубістю верств паперу годі домацатися, що воно таке.

За гру́бістю верств папе́ру го́ді дома́цатися, що воно́ таке́.


Іншим разом я так любила слухати тих твоїх реформаторських плянів.

І́ншим ра́зом я так люби́ла слу́хати тих твої́х реформа́торських пля́нів.


— І яким воно тобі здалося?

— І яки́м воно́ тобі́ здало́ся?


Це все сказав йому пан Зиґмунт.

Це все сказа́в йому пан Зиґмунт.


— Ну, не хвались іще, синку, да богу молись,— сказав понуро Шрам.

— Ну, не хвали́сь іще́, синку́, да бо́гу моли́сь,— сказа́в пону́ро Шрам.


Він не признався до мене і мене не чіпали.

Він не призна́вся до мене́ і мене́ не чіпа́ли.


— Ось чуєш, Янкелю, не бреши й не чіпай моїх прикажчиків, то не твій клопіт!

— Ось чу́єш, Я́нкелю, не бреши́ й не чіпа́й мої́х прика́жчиків, то не твій кло́піт!


А кошт увесь я сам понесу, то моя річ.

А кошт уве́сь я сам понесу́, то моя́ річ.


— Чудово, — згукнув Атос, — ви цар поетів, мій любий Арамісе.

— Чудо́во, — згукну́в Атос, — ви цар пое́тів, мій лю́бий Арамісе.


Я вже казав вам, кидайте якомога скорше Париж.

Я вже каза́в вам, ки́дайте якомо́га ско́рше Пари́ж.


— Де гро́ші́?


А в мене є хатина.

А в мене́ є хати́на.


Янкель неймовірно покрутив головою.

Я́нкель неймові́рно покрути́в голово́ю.


То дуже глупа історія.

То ду́же глу́па істо́рія.


З себе гарний, дуже стриманий та чемний, Максим усім подобався.

З себе́ га́рний, ду́же стри́маний та че́мний, Макси́м усі́м подо́бався.


— На цей раз ви щасливо спекалися лиха.

— На цей раз ви щасли́во спе́калися ли́ха.


— Хто вона? — звідався коршмар.

— Хто вона́? — зві́дався коршма́р.


А Довгий Джеф став зовсім безпорадний.

А До́вгий Джеф став зо́всім безпора́дний.


Гічкок чекав уже коло саней.

Гічкок чека́в уже́ ко́ло сане́й.


Я зирнув питаючим оком на свого провідника.

Я зирну́в питаючим о́ком на свого́ провідника́.


Гомін справили такий, мов справді на бенкеті.

Гомі́н спра́вили таки́й, мов спра́вді на бенке́ті.


Д'Артаньянові треба залишитись на самоті, виплакатися та заснути.

Д'Артаньянові тре́ба зали́ши́тись на самоті́, ви́плакатися та засну́ти.


Той, здавалося, був дуже заклопотаний.

Той, здава́лося, був ду́же заклопо́таний.


За мене зчинилася бійка.

За мене́ зчини́лася бі́йка.


Я чим далі, тим більше підлягала якійсь магічній, демонській силі Зиґмунта.

Я чим да́лі, тим бі́льше підляга́ла які́йсь магі́чній, де́монській си́лі Зиґмунта.


У нього не було більше дітей, Опанас був одинак.

У нього не було́ бі́льше діте́й, Опана́с був одина́к.


— А що саме треба зробити?

— А що са́ме тре́ба зроби́ти?


Але ж нам не рація було втручатися в цю справу і дочасно звідси викидатися.

Але́ ж нам не ра́ція було́ втруча́тися в цю спра́ву і доча́сно зві́дси викида́тися.


— Відки родом?

— Ві́дки ро́дом?


— Ге, як? Бог нашим помагав.

— Ге, як? Бог на́шим помага́в.


В алькові цієї кімнати були двері, виклеїні шпалерами.

В алько́ві ціє́ї кімна́ти були́ две́рі, виклеїні шпале́рами.


Тюремники ввели Атоса.

Тюре́мники ввели́ Атоса.


— Та ось панотець їде, — крикнули інші, — нехай він нас розсудить.

— Та ось паноте́ць ї́де, — кри́кнули і́нші, — неха́й він нас розсу́дить.


— Братику, мені не знать що показалось.

— Бра́тику, мені́ не знать що показа́лось.


— О, боже мій, звідки я знаю?

— О, бо́же мій, зві́дки я зна́ю?


— Я один з найвідданіших йому людей.

— Я оди́н з найві́дданіших йому люде́й.


— Ви казали мені правду.

— Ви каза́ли мені́ пра́вду.


Кожний собачий рух ще більше допомагав душити нещасного матроса.

Ко́жний соба́чий рух ще бі́льше допомага́в души́ти неща́сного матро́са.


— Завдає мені болю, та не заважає ходити.

— Завда́є мені́ бо́лю, та не заважа́є ходи́ти.


— Це неможливо.

— Це неможли́во.


Кинувся Богун на постріли і набіг на заднє польське військо.

Ки́нувся Богу́н на по́стріли і набі́г на за́днє по́льське ві́йсько.


— Маєте рацію, капітане, — відповів Д'Артаньян.

— Ма́єте ра́цію, капіта́не, — відпові́в Д'Артаньян.


Ті три тисячі з своїм полковником Нечипайлом мали перейти останніми.

Ті три ти́сячі з свої́м́́́ полко́вником Нечипа́йлом ма́ли перейти́ оста́нніми.


Сиджу за газетою, коли підвів очі, побачив її.

Сиджу́ за газе́тою, коли́ підві́в о́чі, поба́чив її.


Міледі зідхнула і знепритомніла.

Міле́ді зідхну́ла і знеприто́мніла.


Я кликав вас, щоб ви були напоготові.

Я кли́кав вас, щоб ви були́ напогото́ві.


Сказав йому своє ім'я й прізвище.

Сказа́в йому своє́ ім'я́ й прі́звище.


— Ударити, — каже, — в раду.

— Уда́рити, — ка́же, — в ра́ду.


А було тоді на що там задивитись.

А було́ тоді́ на що там задиви́тись.


— Прощай, мій чоловіче! — промовила вона до Гічкока.

— Проща́й, мій чолові́че! — промо́вила вона́ до Гічко́ка.


— Що ти за один? — питаю закостенілого товариша, не встаючи з ліжка.

— Що ти за оди́н? — пита́ю закостені́лого това́риша, не встаючи́ з лі́жка.


— Сір! Мушу сказати, що в їхніх горах ще не знайдено копалень золота.

— Сір! Му́шу сказа́ти, що в ї́хніх го́рах ще не зна́йдено копа́лень зо́лота.


Годі читати! Цього занадто!

Го́ді чита́ти! Цього́ зана́дто!


Атос жестом запропонував своєму льокаєві підійти.

Атос же́стом запропонува́в своє́му льокаєві підійти́.


Але я їх добре знав і ганьбив далі, на чім світ стоїть.

Але́ я їх до́бре знав і ганьби́в да́лі, на чім світ стої́ть.


І дійсно, за півгодини Д'Артаньян повернувся.

І ді́йсно, за півгодини Д'Артаньян поверну́вся.


— Я потрапила до рук людей, нечулих, як брондзові чи гранітові статуї.

— Я потра́пила до рук люде́й, нечу́лих, як бро́ндзові чи грані́тові ста́туї.


Незабаром вийшов Атос.

Незаба́ром ви́йшов Атос.


Трохи згодом Д'ртаньян уклонився, готовий слухати.

Тро́хи зго́дом Д'ртаньян уклони́вся, гото́вий слу́хати.


Минуло ще з пів року.

Мину́ло ще з пів ро́ку.


Їх обсипало морозом.

Їх обси́па́ло моро́зом.


Урі Брем підвівся на ноги.

Урі Брем підві́вся на но́ги.


— І це все, це все? — нетерпляче спитав Б'юкенгем.

— І це все, це все? — нетерпля́че спита́в Б'юкенгем.


Але вона знала, що робила, чого хотіла, і ми пішли до священика.

Але́ вона́ зна́ла, що роби́ла, чого́ хоті́ла, і ми пішли́ до священика.


— Кажу ж вам, що я хазяйка будинку.

— Кажу́ ж вам, що я хазя́йка буди́нку.


— Може, воно так буде й лучче.

— Мо́же, воно́ так бу́де й лучче.


— Та це ж неможливо! — Вона намагалася вбити свого дівера?

— Та це ж неможли́во! — Вона́ намага́лася вби́ти свого́ ді́вера?


Ніщо не помагало і пан Андрій, де далі, тільки дужче глузував із нього.

Ніщо́ не помага́ло і пан Андрі́й, де да́лі, ті́льки ду́жче глузува́в із нього.


А тимчасом ідіть за мною.

А тимча́сом іді́ть за мно́ю.


Вони спинилися біля масивних дверей.

Вони́ спини́лися бі́ля маси́вних двере́й.


— Увійдіть — сказав коршмар, — вона ще у себе в кімнаті.

— Увійді́ть — сказа́в коршма́р, — вона́ ще у себе́ в кімна́ті.


— Я тебе вивчу, як буржуїв переховувати!

— Я тебе́ ви́вчу, як буржу́їв перехо́вувати!


— Біда, пане гетьмане! Отепер ми посіли!

— Біда́, па́не ге́тьмане! Отепе́р ми посі́ли!


— Негідник! — прошепотів Фелтон.

— Негі́дник! — прошепоті́в Фелтон.


Єдина лише хмарка тьмарила спокійне обличчя Фелтонове.

Єди́на лише́ хма́рка тьма́рила спокі́йне обли́ччя Фелтонове.


Та Олександра Платонівна не довго барилася, виплачуючи.

Та Олекса́ндра Плато́нівна не до́вго бари́лася, випла́чуючи.


— Та куди там їдете? — запитав він, не здоровкаючися з нами.

— Та куди́ там ї́дете? — запита́в він, не здоровкаючися з нами.


Жінку утворено на нашу загибель, їй ми завдячуємо всі наші нещастя.

Жі́нку утво́рено на на́шу заги́бель, їй ми завдя́чуємо всі на́ші неща́стя.


— Що сказати твоїй паніматці? — питається ще раз Петро.

— Що сказа́ти твої́й паніматці? — пита́ється ще раз Петро́.


Тільки ж Івасеві не стало через те легше.

Ті́льки ж Іва́севі не ста́ло че́рез те ле́гше.


— Даю вам слово дворянина.

— Даю́ вам сло́во дворяни́на.


Я чоловік бідний.

Я чолові́к бі́дний.


— Ви мені заплатите за все! — розпачливо вигукнув хазяїн.

— Ви мені́ запла́тите за все! — розпа́чливо ви́гукнув хазя́їн.


А он що нагадали, тільки чоловікові жалю завдали.

А он що нагада́ли, ті́льки чолові́кові жа́лю завдали́.


Та ніщо там було й тямити.

Та ніщо́ там було́ й тя́мити.


— Що це таке, мадам?

— Що це таке́, мада́м?


Чи не правда?

Чи не пра́вда?


Були вже сімдесяті роки минулого сторічча, коли Максим покінчив ґімназію.

Були́ вже сімдеся́ті ро́ки́ мину́лого сторі́чча, коли́ Макси́м покінчи́в ґімназію.


І не потребуєте всі робити.

І не потребу́єте всі роби́ти.


Скоро тоді ж таки взяв він собі за хазяйку Параску Корніївну.

Ско́ро тоді́ ж таки́ взяв він собі́ за хазя́йку Пара́ску Корніївну.


— Ви, мабуть, стрічали в нього декого з мушкетерів?

— Ви, ма́бу́ть, стріча́ли в нього декого з мушкете́рів?


Флойд Вандерліп збентежився.

Флойд Вандерліп збенте́жився.


Справді, по полю мчались козаки.

Спра́вді, по по́лю мча́лись козаки́.


І я зненавиділа її, як свою суперницю.

І я знена́виділа її, як свою́ супе́рницю.


Зигмунд, Верц та Гоз відійшли в бік порадитись.

Зи́гмунд, Верц та Гоз відійшли́ в бік пора́дитись.


Мандрівники відповіли тим же.

Мандрівники́ відповіли́ тим же.


— Ви чесний хлопець, але зараз я можу для вас зробити тільки те, що обіцяв.

— Ви че́сний хло́пець, але́ за́раз я мо́жу для вас зроби́ти ті́льки те, що обіця́в.


Для багатьох із них Карен Сейзер була найістотнішим фактом.

Для багатьо́х із них Карен Сейзер була́ найісто́тнішим фа́ктом.


Плянше був озброєний мушкетом і пістолетом.

Пля́нше був озбро́єний мушке́том і пістоле́том.


— О, так, так.

— О, так, так.


Досить матиме їжі на свою сім'ю.

До́сить ма́тиме ї́жі на свою́ сім'ю́.


— Він посилав по мене, — згорда відповів крамар.

— Він посила́в по мене́, — зго́рда відпові́в кра́мар.


За чверть години ми виїжджаємо.

За чверть годи́ни ми виїжджа́ємо.


Дивиться Петро — Кирило Тур держить перед собою Лесю на сідлі, як дитину.

Ди́виться Петро́ — Кири́ло Тур держить пе́ред собо́ю Ле́сю на сідлі́, як дити́ну.


— Дай, нехай їм придивлюся, — кажу і витягую руку.

— Дай, неха́й їм придивлю́ся, — кажу́ і витя́гую ру́ку.


Чи не будете ви пані Шпакова Олександра Платонівна?

Чи не бу́дете ви па́ні Шпакова Олекса́ндра Плато́нівна?


У них моє щастя, моє багатство, моя надія.

У них моє́ ща́стя, моє́ бага́тство, моя́ наді́я.


— О, дрібниці, — відповів Д'Артаньян, — тільки подряпаний.

— О, дрібни́ці, — відпові́в Д'Артаньян, — ті́льки подря́паний.


— Цієї ж хвилини, тобто скоро ви одержите мої інструкції.

— Ціє́ї ж хвили́ни, то́бто ско́ро ви оде́ржите мої́ інстру́кції.


Це годиться для чоловіків випещених, подібних до жінок.

Це годи́ться для чоловікі́в ви́пещених, поді́бних до жіно́к.


Йому конче потрібно було взнати те місце, де була Сіпсу.

Йому ко́нче потрі́бно було́ взна́ти те мі́сце, де була́ Сіпсу.


— Проте, іншим треба, щоб ви туди поїхали.

— Проте́, і́ншим тре́ба, щоб ви туди́ пої́хали.


Я зволікся з ліжка, босими ногами пішов до дверей і відчинив.

Я зволі́кся з лі́жка, бо́сими нога́ми пішо́в до двере́й і відчини́в.


— Заждіть трішки, і я представлю вас йому.

— Зажді́ть трі́шки, і я предста́влю вас йому.


Міледі почула ці слова, і промінь надії промайнув у неї в серці.

Міле́ді почу́ла ці слова́, і про́мінь наді́ї промайну́в у не́ї в се́рці.


— Вісім сотиків, Гаво? То замало.

— Ві́сім со́тиків, Га́во? То зама́ло.


— Аж тепер все ясно стало.

— Аж тепе́р все я́сно ста́ло.


Це було дуже давно.

Це було́ ду́же давно́.


А втім я не даремно відбув цю подорож, бо бачу вас.

А втім я не даре́мно відбу́в цю по́дорож, бо ба́чу вас.


Наше діло — здобувати золото, а потім залишити цю прокляту від бога країну.

На́ше ді́ло — здобува́ти зо́лото, а по́тім зали́ши́ти цю про́кля́ту від бо́га краї́ну.


Гарненька жінка зникла.

Гарне́нька жі́нка зни́кла.


Хто знає? Може, мені доведеться втекти через задні ворота.

Хто зна́є? Мо́же, мені́ доведе́ться втекти́ че́рез за́дні воро́та.


Приїздив і минулої неділі та й бачив, що батькові щось недобре.

Приїзди́в і мину́лої неді́лі та й ба́чив, що ба́тькові щось недо́бре.


Розум і чуття це нам велять, сам інстинкт ваш цього вимагає.

Ро́зум і чуття́ це нам веля́ть, сам інсти́нкт ваш цього́ вимага́є.


Льокаї мали вартувати.

Льокаї ма́ли вартува́ти.


Не погубіть же козацької слави!

Не погубі́ть же коза́цької сла́ви!


Вона злегка кивнула мені головою і пішла гордо випрямлена вулицею.

Вона́ зле́гка кивну́ла мені́ голово́ю і пішла́ го́рдо ви́прямлена ву́лицею.


— Іродова душа! — крикне йому Петро.

— Іродова душа́! — кри́кне йому Петро́.


Він увійшов у супроводі замаскованої людини, сам у машкарі.

Він увійшо́в у су́проводі замаско́ваної люди́ни, сам у машкарі́.


— Отеє не удавай із себе химородника, не бурли, як кабан у кориті!

— Оте́є не удава́й із себе́ химоро́дника, не бурли́, як каба́н у кори́ті!


— Я знав про це.

— Я знав про це.


Але я волію відбивати шпадою вдари списа, ніж ломак.

Але́ я волі́ю відбива́ти шпа́дою вда́ри спи́са, ніж лома́к.


Це кожний повинен зробити.

Це ко́жний пови́нен зроби́ти.


Психольоґія та симпатії їхні змінялися.

Психольоґія та симпа́тії ї́хні зміня́лися.


— Ну, от і у мене таке ж серце.

— Ну, от і у мене́ таке́ ж се́рце.


Роби, що хочеш, Д'Артаньяне.

Роби́, що хо́чеш, Д'Артаньяне.


Чого ж ти іще супишся?

Чого́ ж ти іще́ су́пишся?


— Не бійся, не відіб'ється.

— Не бі́йся, не відіб'є́ться.


— Це Грімо запізно подав нам звістку.

— Це Грі́мо запі́зно пода́в нам зві́стку.


Це був просторий кабінет.

Це був просто́рий кабіне́т.


Треба підживитись, а тимчасом пошлю по поштового коня.

Тре́ба підживи́тись, а тимча́сом пошлю́ по пошто́вого коня́.


— А висами хто? — своєю чергою спитав один з верхівців.

— А ви́сами хто? — своє́ю че́рго́ю спита́в оди́н з верхі́вців.


Уночі навіть не розмовляли.

Уночі́ на́віть не розмовля́ли.


На коні, друзі мої, на коні!

На ко́ні, дру́зі мої́, на ко́ні!


Тоді всі робітники відступили до рівчака й узяли сховані там мушкети.

Тоді́ всі робітники́ відступи́ли до рівчака́ й узя́ли схо́вані там мушке́ти.


— Так, пане! Безумовно, я тримався нерозумно.

— Так, па́не! Безумо́вно, я трима́вся нерозу́мно.


Атос легко скочив у сідло й погнав коня вчвал.

Атос ле́гко ско́чив у сідло́ й погна́в коня́ вчвал.


— Я і без того зароблю собі на хліб! — гордо запевнював він.

— Я і без того́ зароблю́ собі́ на хліб! — го́рдо запе́внював він.


Д'Артаньян підняв жінку.

Д'Артаньян підня́в жі́нку.


— Сам він до мене приїхав і заїхав зо мною аж за милю од свого табору.

— Сам він до мене́ приї́хав і заї́хав зо мно́ю аж за ми́лю од свого́ та́бору.


— Трохи мені остатнього сина не спровадив на той світ!

— Тро́хи мені́ оста́тнього си́на не спрова́див на той світ!


За п'ять хвилин були вже біля берега.

За п'ять хвили́н були́ вже бі́ля бе́рега.


Д'Артаньян вклонився герцоґові й швидко пішов до порту.

Д'Артаньян вклони́вся герцоґові й шви́дко пішо́в до по́рту.


Один з них їхав попереду на відстані двох кінських тулубів.

Оди́н з них ї́хав попе́реду на ві́дстані двох кі́нських ту́лубів.


По цих словах він подзвонив у срібний дзвоник.

По цих слова́х він подзвони́в у срі́бний дзво́ник.


— Хіба ти не бачиш, вони ціляють в тебе.

— Хіба́ ти не ба́чиш, вони́ ціля́ють в тебе́.


— Він не з моїх приятелів? — спитав Д'Артаньян, удаючи, ніби вагається.

— Він не з мої́х при́ятелів? — спита́в Д'Артаньян, удаючи́, ні́би вага́ється.


Козакові та молодому.

Козако́ві та молодо́му.


— Ні, зараз кажи, чому твою батьківщину прозвали Каганцем?

— Ні, за́раз кажи́, чому́ твою́ ба́тьківщи́ну прозва́ли Каганце́м?


— Ну, а про Киценьку.

— Ну, а про Киценьку.


Тільки я певний, що все буде добре.

Ті́льки я пе́вний, що все бу́де до́бре.


Ніч уже на ісході.

Ніч уже́ на ісході.


— Оставили на мої руки товариша.

— Оста́вили на мої́ ру́ки това́риша.


Я гадаю, що він подався на пана.

Я гада́ю, що він пода́вся на па́на.


Так само вони й далі воюватимуть.

Так са́мо вони́ й да́лі воюва́тимуть.


— Ну, ну, не журися, — кажу.

— Ну, ну, не жури́ся, — кажу́.


— Ваш, кажете ви?

— Ваш, ка́жете ви?


— В своїй опочивальні.

— В свої́й опочива́льні.


Сегьє відніс листа королю, навіть не глянувши на нього.

Сегьє відні́с листа́ королю́, на́віть не гля́нувши на нього.


Своєю витривалістю не поступалася перед ним і навіть перевищувала.

Своє́ю витрива́лістю не поступа́лася пе́ред ним і на́віть переви́щувала.


Вам доведеться звіритися на мене.

Вам доведе́ться зві́ритися на мене́.


А тут маєш, від першої хвилі і сам у таке ж попався!

А тут ма́єш, від пе́ршої хви́лі і сам у таке́ ж попа́вся!


— Що це таке? Ви вже від'їжджаєте? Куди? Як?

— Що це таке́? Ви вже від'їжджа́єте? Куди́? Як?


Вони звернули з дороги, що вела в брід ріки, і пішли стежкою понад берег.

Вони́ зверну́ли з доро́ги, що вела́ в брід ріки́, і пішли́ сте́жкою по́над бе́рег.


Щоразу проходячи повз неї, він жер очима ці навіски, яких не міг злічити.

Щора́зу прохо́дячи повз не́ї, він жер очи́ма ці наві́ски, яки́х не міг злічи́ти.


В полудне прийшов Генрись.

В полу́дне прийшо́в Генрись.


— Онде гніздиться вірність кохання, — пробурмотів Атос.

— О́нде гнізди́ться ві́рність коха́ння, — пробурмотів Атос.


Тони поривали її, уносили з собою.

То́ни порива́ли її, уносили з собо́ю.


Я инакше не могла.

Я инакше не могла́.


— Вийди лиш подивись, які до нас гості завітали!

— Ви́йди лиш подиви́сь, які́ до нас го́сті завіта́ли!


— Напишіть цю назву на клапті паперу, щоб я не забув.

— Напиші́ть цю на́зву на кла́пті папе́ру, щоб я не забу́в.


— Що ж ви стоїте, наче статуя.

— Що ж ви стоїте́, на́че ста́туя.


— Так, так, — відказав Б'юкенгем.

— Так, так, — відказа́в Б'юкенгем.


І дійсно, на плечі її величности було дванадцать навісків.

І ді́йсно, на плечі́ її величности було́ дванадцать наві́сків.


— Але, — вигукнув розбійник, — це тільки інший засіб вбити мене.

— Але́, — ви́гукнув розбі́йник, — це ті́льки і́нший за́сіб вби́ти мене́.


— Мужність, а головне — обережність! І пам'ятайте, що ви належите королеві.

— Му́жність, а головне́ — обере́жність! І пам'ята́йте, що ви нале́жите короле́ві.


— Чудово! — хором відповіли юнаки.

— Чудо́во! — хо́ром́ відповіли́ юнаки́.


— Я ж уже доросла жінка, і добре все розумію.

— Я ж уже́ доро́сла жі́нка, і до́бре все розумі́ю.


— Поясніть, бо я не розумію, що ви хочете сказати.

— Поясні́ть, бо я не розумі́ю, що ви хо́чете сказа́ти.


З мене досить і совісти.

З мене́ до́сить і сові́сти.


Тільки засни тепер, а завтра поговоримо за дня!

Ті́льки засни́ тепе́р, а за́втра погово́римо за дня!


— Ми ще не на шляху туди.

— Ми ще не на шляху́ туди́.


Ну, і подавився, і лишив Гаву без крейцара.

Ну, і подави́вся, і лиши́в Га́ву без крейцара.


— Сидіти буду так високо, як мені подобається! — каже.

— Сиді́ти бу́ду так ви́со́ко, як мені́ подо́бається! — ка́же.


Ну, та на це ще мабуть буде досить часу.

Ну, та на це ще ма́бу́ть бу́де до́сить ча́су.


Проїхали ще трохи.

Прої́хали ще тро́хи.


Це мене не здивувало, і я відразу догадалась.

Це мене́ не здивува́ло, і я відра́зу догада́лась.


— Далеко йдемо.

— Дале́ко йдемо́.


— Ну, а про що ж тебе суддя питав? — промовив перший Журковський.

— Ну, а про що ж тебе́ суддя́ пита́в? — промо́вив пе́рший Журковський.


— Беріть із собою все потрібне для двохтижневої подорожі та йдіть за мною.

— Бері́ть із собо́ю все потрі́бне для двохтижневої по́дорожі та йдіть за мно́ю.


— Як? Мої полковники перейшли до Іванцевого боку?

— Як? Мої́ полко́вники перейшли́ до Іванце́вого бо́ку?


Отже, я був примушений провести її до карети.

О́тже, я був приму́шений провести́ її до каре́ти.


О, я вже не буду знати, що вона переказала мені, боже мій, я помираю.

О, я вже не бу́ду зна́ти, що вона́ переказа́ла мені́, бо́же мій, я помира́ю.


Стежте за моїм димом!

Сте́жте за мої́м ди́мом!


Особливо дивували своїх товаришів наші чотири приятелі.

Особли́во дивува́ли свої́х това́ришів на́ші чоти́ри при́ятелі.


— Гарні речі чую я про ваших мушкетерів!

— Га́рні ре́чі чу́ю я про ва́ших мушкете́рів!


Простий був чоловічина Черевань, а й йому стало розумно, що тут щось да не так.

Про́сти́й був чолові́чина Черева́нь, а й йому ста́ло розу́мно, що тут щось да не так.


У простих сімрягах, а сорочки чорні, як сопуха.

У про́сти́х сімря́гах, а сорочки́ чо́рні, як сопу́ха.


— Так, я читав у газеті про цю гру, — промовив Сазерланд, стискаючи руку.

— Так, я чита́в у газе́ті про цю гру, — промо́вив Сазерланд, стиска́ючи ру́ку.


— Хіба ви дуже хочете знову побачитись зо мною?

— Хіба́ ви ду́же хо́чете зно́ву поба́читись зо мно́ю?


Та маєток мій був в Англії.

Та має́ток мій був в А́нглії.


Ну, присягніться ж на розп'ятті, більшого я не вимагаю.

Ну, присягні́ться ж на розп'я́тті, бі́льшого я не вимага́ю.


— Але чому ж божевільний, коли він її кохав? — здивувався Д'Артаньян.

— Але́ чому́ ж божеві́льний, коли́ він її коха́в? — здивува́вся Д'Артаньян.


Томмі живо здійняв клумак з її плечей.

Томмі жи́во здійня́в клума́к з її плече́й.


Ах, мій любий Атосе.

Ах, мій лю́бий Атосе.


Я відповідаю за нього.

Я відповіда́ю за нього.


— Теж саме й я кажу! — зрадів Богун.

— Теж са́ме й я кажу́! — зраді́в Богу́н.


Бідолашна дівчина скорилася своїй долі.

Бідола́шна ді́вчи́на скори́лася свої́й до́лі.


— Так, але він либонь швидко втомлюється.

— Так, але́ він либо́нь шви́дко вто́млюється.


Чи не збирається пані Бонасьє відвідати сьогодні ввечорі подружню господу?

Чи не збира́ється па́ні Бонасьє відві́дати сього́дні ввечорі подру́жню госпо́ду?


Вісім весел ураз опинились у воді, і човен, здавалося, полинув морем.

Ві́сім ве́сел ура́з опини́лись у воді́, і чо́вен, здава́лося, поли́нув мо́рем.


Томмі швидко затягнув кінці шатра і повернувся до вогню.

Томмі шви́дко затягну́в кінці́ шатра́ і поверну́вся до вогню́.


— Не будьте нерозважні, кажуть євангелія та пан кардинал, — порадив Атос.

— Не бу́дьте нерозва́жні, ка́жуть єва́нгелія та пан кардина́л, — пора́див Атос.


Шрам так і загорівсь.

Шрам так і загорі́всь.


Всі видатні люди, що навесні виїхали на південь, загинули.

Всі видатні́ лю́ди, що навесні́ ви́їхали на пі́вдень, заги́нули.


Ви, кажете, приїхали, щоб побачити мене?

Ви, ка́жете, приї́хали, щоб поба́чити мене́?


Ніхто навіть би й недомислився, що там хтось є.

Ніхто́ на́віть би й недоми́слився, що там хтось є.


— Назовіть мені негідника, особу, що примусила плакати ваші чарівні очі.

— Назові́ть мені́ негі́дника, осо́бу, що приму́сила пла́кати ва́ші чарівні́ о́чі.


Біль кивнув головою.

Біль кивну́в голово́ю.


— А! Очевидячки, ми бенкетуємо, — сказав Портос.

— А! Очеви́дячки, ми бенкету́ємо, — сказа́в Портос.


Так минув рік.

Так мину́в рік.


Він дуже знесилив, утративши майже всю кров.

Він ду́же знеси́лив, утра́тивши ма́йже всю кров.


— Атосе! Портосе! Арамісе!

— Атосе! Портосе! Арамісе!


Вони увійшли до залі й посідали до столу.

Вони́ увійшли́ до за́лі й посіда́ли до сто́лу.


— За́раз же?


Всі маєтки й добро панське перейшли до козаків та селян.

Всі має́тки й добро́ па́нське перейшли́ до козакі́в та селя́н.


— Не треба, не треба, — поспішно сказав Вовкун, — я сам це зроблю.

— Не тре́ба, не тре́ба, — поспі́шно сказа́в Вовку́н, — я сам це зроблю́.


Тоді, пане, я пішов скаржитися до пана мера.

Тоді́, па́не, я пішо́в ска́ржитися до па́на ме́ра.


— Де тобі десята! — підхопили, шуткуючи, гості,— Хіба сота!

— Де тобі́ деся́та! — підхопи́ли, шутку́ючи, го́сті,— Хіба́ со́та!


— Дніпро тече просто до Січі.

— Дніпро́ тече́ про́сто до Сі́чі.


— Отже, ви бачите, що ми скоро зблизимось і зробимось навіть подруги.

— О́тже, ви ба́чите, що ми ско́ро збли́зимось і зро́бимось на́віть по́други.


Нехай так пропадає всяка турбота! Бреннь! І раптом гаснуть світла.

Неха́й так пропада́є вся́ка турбо́та! Бреннь! І ра́птом га́снуть сві́тла.


Їй здавалось, ніби вона чує вже іржання коней.

Їй здава́лось, ні́би вона́ чу́є вже іржання ко́ней.


Це моє право!

Це моє́ пра́во!


Річка мовчала під білою шатою.

Рі́чка мовча́ла під бі́лою ша́тою.


— Івась, Івано! — переглумився пан керкермайстер.

— Іва́сь, Івано! — переглуми́вся пан керкерма́йстер.


Здавалось би, що й глузди в голові має.

Здава́лось би, що й глу́зди в голові́ ма́є.


— Ні, коли не буде блискавки.

— Ні, коли́ не бу́де бли́скавки.


Умовкли ми і незабаром я захріп.

Умо́вкли ми і незаба́ром я захріп.


— Безперечно, — погодився Атос, — але це вже справа Грімо.

— Безпере́чно, — пого́ди́вся Атос, — але́ це вже спра́ва Грі́мо.


То й не прикажчик, як дуже вже чесний, йому й робити не схочеться.

То й не прика́жчик, як ду́же вже че́сний, йому й роби́ти не схо́четься.


Я плакала цілими днями.

Я пла́кала ці́лими дня́ми.


Поліціянт звів руку.

Поліція́нт звів ру́ку.


— Дайте ж мені листа, мадам, неможна гаяти часу.

— Да́йте ж мені́ листа́, мада́м, немо́жна га́яти ча́су.


— Ні, ні, бережіть цей перстень, в ім'я нашого кохання.

— Ні, ні, бережі́ть цей пе́рстень, в ім'я́ на́шого коха́ння.


Полковник Шрам, стоючи за деревом, дививсь на їх обох.

Полко́вник Шрам, стоючи́ за де́ревом, диви́всь на їх обо́х.


Вона вся тремтіла.

Вона́ вся тремті́ла.


— Хай бог частіше посилає мені таких пасажирів, як ваша милість.

— Хай бог часті́ше посила́є мені́ таки́х пасажи́рів, як ва́ша ми́лість.


Королева зблідла б ще більше, коли це було можливо.

Короле́ва зблі́дла б ще бі́льше, коли́ це було́ можли́во.


— Як то де? Заніс додому.

— Як то де? Зані́с додо́му.


В око їм насамперед впала постава й обриси її стрункої фігури.

В о́ко їм наса́мперед впа́ла поста́ва й о́бриси її струнко́ї фігу́ри.


Жінка наблизилась до ліжка й запропонувала полонянці свої послуги.

Жі́нка набли́зилась до лі́жка й запропонува́ла полоня́нці свої́ по́слуги.


Господар із пляшкою й чаркою попереду.

Госпо́дар із пля́шкою й ча́ркою попе́реду.


І про те, що твої старі померли.

І про те, що твої́ старі́ поме́рли.


— Грімо, — сказав Атос, — виходячи із своєї кімнати в халаті.

— Грі́мо, — сказа́в Атос, — вихо́дячи із своє́ї кімна́ти в хала́ті.


— І через понеділок ми мусимо оставатися в місті.

— І че́рез понеді́лок ми му́симо остава́тися в мі́сті.


Я взяв її руку.

Я взяв її ру́ку.


— Візьміть цього листа, — сказав Д'Артаньян.

— Візьмі́ть цього́ листа́, — сказа́в Д'Артаньян.


— Мариночко, Мариночко, заспокойся! — кинувся до неї Богун.

— Мари́ночко, Мари́ночко, заспоко́йся! — ки́нувся до не́ї Богу́н.


Я не знала, що він їде з нами.

Я не зна́ла, що він ї́де з нами.


А, проте, чому ж не йдуть ці волоцюги?

А, проте́, чому́ ж не йдуть ці волоцю́ги?


Д'Артаньян чув, як зачинилися двері, як потім міледі засунула два засуви.

Д'Артаньян чув, як зачини́лися две́рі, як по́тім міле́ді засу́нула два за́суви.


Ви тут сами, Атосе?

Ви тут сами́, Атосе?


Підчас нашої поїздки до Бетюна сконав чоловік моєї герцоґині.

Пі́дчас на́шої пої́здки до Бетюна скона́в чолові́к моє́ї герцоґині.


— Він не схотів робити цього.

— Він не схоті́в роби́ти цього́.


— Що ж! — кинули Портос і Араміс, — треба на щось наважитись.

— Що ж! — ки́нули Портос і Араміс, — тре́ба на щось нава́житись.


Чоловік низько вклонився й пішов.

Чолові́к ни́зько вклони́вся й пішо́в.


Чи не правда ж, що, взявши гаманця, ви підете звідціль не дуже незадоволений.

Чи не пра́вда ж, що, взя́вши гаманця́, ви пі́дете звідціль не ду́же незадово́лений.


— Як ся маєте, пане Староміський? — обізвався Гава, наближаючися до старого.

— Як ся ма́єте, па́не Староміський? — обізва́вся Га́ва, наближа́ючися до старо́го.


І обидва вчвал погнали до столиці.

І оби́два вчвал погна́ли до столи́ці.


В мене стрільба набита, зараз буде наш.

В мене́ стрільба́ наби́та, за́раз бу́де наш.


А Джо Ледью.

А Джо Ледью.


Люди перед хатиною, почувши стукіт сокири, усміхались.

Лю́ди пе́ред хати́ною, почу́вши сту́кіт соки́ри, усміха́лись.


Офіцер скочив на набережну й запропонував міледі руку.

Офіце́р ско́чив на на́бережну й запропонува́в міле́ді ру́ку.


— Я слухаю вас, — сказав той.

— Я слу́хаю вас, — сказа́в той.


Темрява й холод насувалися на нас, а з ними й голод.

Те́мрява й хо́лод насува́лися на нас, а з ними й го́лод.


— О голови, сліпії і жорстокі! — глаголе знову Шрам.

— О голови́, сліпі́ї і жорсто́кі! — глаго́ле зно́ву Шрам.


— Сьогодні ввечорі.

— Сього́дні ввечорі.


А потім вирядились далі, сподіваючись уночі добутися до Ам'єна.

А по́тім ви́рядились да́лі, сподіва́ючись уночі́ добу́тися до Ам'єна.


— Так! Але тільки о першій! — відказав Д'Артаньян.

— Так! Але́ ті́льки о пе́ршій! — відказа́в Д'Артаньян.


Може, не зовсім правда й про бурку.

Мо́же, не зо́всім пра́вда й про бу́рку.


З великою натугою переміг я сам себе і йшов супокійно за Мошком до комірки.

З вели́кою нату́гою перемі́г я сам себе́ і йшов супокі́йно за Мошко́м до комі́рки.


Не жадна кореспонденція.

Не жа́дна кореспонде́нція.


Вертай назад до свого рідного краю.

Верта́й наза́д до свого́ рі́дного кра́ю.


— Так чого ж гаятись? — каже Шрам.

— Так чого́ ж га́ятись? — ка́же Шрам.


— Може мені там щось лихе заподіють? — злякано питала Марина.

— Мо́же мені́ там щось лихе́ заподі́ють? — зля́кано пита́ла Мари́на.


Флоссі ще ближче пригорнулась до нього.

Флоссі ще бли́жче пригорну́лась до нього.


— Пане Д'Артаньяне! Якої кари вимагаєте ви для цієї жінки? — спитав Атос.

— Па́не Д'Артаньяне! Яко́ї ка́ри вимага́єте ви для ціє́ї жі́нки? — спита́в Атос.


Тепер слідкуйте за мною уважно, а я вам поясню.

Тепе́р слідку́йте за мно́ю ува́жно, а я вам поясню́.


— Д'Артаньяне, Д'Артаньяне! Пригадай, як я кохала тебе! — вереснула вона.

— Д'Артаньяне, Д'Артаньяне! Пригада́й, як я коха́ла тебе́! — вересну́ла вона́.


— Про леді Вінтер, — відповів Д'Артаньян, — так, про міледі Вінтер.

— Про ле́ді Вінтер, — відпові́в Д'Артаньян, — так, про міле́ді Вінтер.


— Так, пане, найкраща з кімнат в цілому готелі.

— Так, па́не, найкра́ща з кімна́т в ці́лому готе́лі.


Вони не допитувалися, хто я і звідки.

Вони́ не допи́тувалися, хто я і зві́дки.


Судді не знали ще про ці злочини.

Су́дді не зна́ли ще про ці зло́чини.


— Ні до кого навідуватися! — не то жалібно, не то жартовливо скрикнув батько.

— Ні до кого наві́дуватися! — не то жа́лібно, не то жартовли́во скри́кнув ба́тько.


Чинити волю її треба,як волю божу!

Чини́ти во́лю її тре́ба,як во́лю бо́жу!


— Ви дуже поблажливий чоловік, мій люб'язний пане Бонасьє.

— Ви ду́же побла́жливий чолові́к, мій люб'я́зний па́не Бонасьє.


— А що ж саме з вами сталося, любий Портосе? — провадив далі Д'Артаньян.

— А що ж са́ме з вами ста́лося, лю́бий Портосе? — прова́див да́лі Д'Артаньян.


Зважте сами, скільки вам потрібно, і не заважайте мені.

Зва́жте сами́, скі́льки вам потрі́бно, і не заважа́йте мені́.


Вона знає, що в іншому місці спасіння її душі наражалось би на небезпеку.

Вона́ зна́є, що в і́ншому мі́сці спасі́ння її душі́ наража́лось би на небезпе́ку.


— Подивитися б, що там у вас за гори!

— Подиви́тися б, що там у вас за го́ри!


— Хіба ж тобі не страшно вмирати?

— Хіба́ ж тобі́ не стра́шно вмира́ти?


Це був справжній план нападу на кардинала.

Це був спра́вжній план на́паду на кардина́ла.


— Амінь! — каже Череваниха.

— Амі́нь! — ка́же Череваниха.


Короля вони знали здавна, а тому не дуже турбувалися.

Короля́ вони́ зна́ли зда́вна, а тому́ не ду́же турбува́лися.


— А якщо я виграю.

— А якщо́ я ви́граю́.


Міледі почула, як душа її сповняється пекельної радости.

Міле́ді почу́ла, як душа́ її сповня́ється пеке́льної радости.


П'янствовати да баглаї бити, а не лицарювати!

П'янствовати да багла́ї би́ти, а не лицарюва́ти!


Ух! — каже, здригнувшись.

Ух! — ка́же, здригну́вшись.


Фреда, звичайно, не входить у рахунок.

Фреда, звича́йно, не вхо́дить у раху́нок.


Влучак знайшов те, чого шукав.

Влуча́к знайшо́в те, чого́ шука́в.


Льокай сів поруч із візником.

Льокай сів по́руч із візнико́м.


— Стережіться, мілорде, ви тепер у руках божих.

— Стережі́ться, мілорде, ви тепе́р у рука́х бо́жих.


— Ну, пан усе так шуткома кажуть, але ж я дам добру ціну.

— Ну, пан усе́ так шуткома ка́жуть, але́ ж я дам до́бру ціну́.


Найсильніша поваба — це расова, а ми ж з вами однієї раси.

Найсильні́ша пова́ба — це ра́сова, а ми ж з вами одніє́ї ра́си.


Меласю! — обернутись до жінки.

Мела́сю! — оберну́тись до жі́нки.


— Це був жахливий рубець.

— Це був жахли́вий рубе́ць.


— Вашу смерть! — сказав він мені.

— Ва́шу смерть! — сказа́в він мені́.


— Та може й неправда.

— Та мо́же й непра́вда.


— У такому разі мені нема більш чого тут робити.

— У тако́му ра́зі мені́ нема́ більш чого́ тут роби́ти.


Сидить, голубонька, схиливши голову, а рукою держиться за плече запорожцю.

Сиди́ть, голу́бонька, схили́вши го́лову, а руко́ю держиться за плече́ запоро́жцю.


Ми ж їздили з ним торгувати аж два сезони ковдрами і всякою всячиною.

Ми ж ї́здили з ним торгува́ти аж два сезо́ни ко́вдрами і вся́кою вся́чиною.


Д'Артаньян мовчки вклонився.

Д'Артаньян мо́вчки вклони́вся.


— Та може я виплакала б?

— Та мо́же я ви́плакала б?


Гадала, що до неї.

Гада́ла, що до не́ї.


Фелтон прийшов до адміралтійства, запорошений і облитий потом.

Фелтон прийшо́в до адміралті́йства, запоро́шений і обли́тий по́том.


Було під північ.

Було́ під пі́вніч.


В тім нараз корч хопив мене в обі ноги.

В тім на́раз корч хопи́в мене́ в о́бі́ но́ги.


— Я розумію шпинат.

— Я розумі́ю шпина́т.


— Монсеньєр, — відповів Атос.

— Монсеньє́р, — відпові́в Атос.


— Ну, бгатику, — озвавсь Черевань, — дай, боже, і повік такого лиха!

— Ну, бга́тику, — озва́всь Черева́нь, — дай, бо́же, і пові́к тако́го ли́ха!


— Я чув про те ще на Січі запорожській.

— Я чув про те ще на Сі́чі запоро́жській.


— Я теж мушу поставити вам кільки серйозних питань.

— Я теж му́шу поста́вити вам кі́льки серйо́зних пита́нь.


— А ваш полк? Ваш капітан?

— А ваш полк? Ваш капіта́н?


— А все ж таки, — напосідав Фелтон, — я хочу знати.

— А все ж таки́, — напосіда́в Фелтон, — я хо́чу зна́ти.


— Давай чотирнадцять! — сказав Староміський.

— Дава́й чотирна́дцять! — сказа́в Староміський.


Та це було ще не все — залишалися площадка й передпокій.

Та це було́ ще не все — залиша́лися площа́дка й передпо́кій.


— А, бгатику! — і почав ціловатись.

— А, бга́тику! — і поча́в цілова́тись.


Правда, коло другої рано намагались відчинити двері.

Пра́вда, ко́ло дру́гої ра́но намага́лись відчини́ти две́рі.


Д'Артаньян опинився в такому важкому становищі, що й не передбачав.

Д'Артаньян опини́вся в тако́му важко́му стано́вищі, що й не передбача́в.


А табор Сомків стояв під Ніженем, за Білявськими левадами.

А та́бор Сомкі́в стоя́в під Ніженем, за Біля́вськими лева́дами.


Пані Бонасьє цілком механічно з'їла кілька кавалків і вмочила губи у вино.

Па́ні Бонасьє цілко́м механі́чно з'ї́ла кі́лька кава́лків і вмочи́ла гу́би у вино́.


Люди з непритомними очима шукали людину, що принесла такі катастрофічні звістки.

Лю́ди з неприто́мними очи́ма шука́ли люди́ну, що принесла́ такі́ катастрофі́чні звістки́.


Герінгтон наддав ходу.

Герінгтон надда́в хо́ду.


— Чорт побирай! — крикнув він Д'Артаньянові.

— Чорт побира́й! — кри́кнув він Д'Артаньянові.


— А скажіть наперед, скільки ви можете отак на тиждень заробити?

— А скажі́ть напере́д, скі́льки ви мо́жете ота́к на ти́ждень зароби́ти?


Надвечір подано вечерю, потім спустилася лямпа, і я сіла до столу.

На́две́чір по́дано вече́рю, по́тім спусти́лася ля́мпа, і я сі́ла до сто́лу.


Упоравшись коло запорожця, кинувсь і сюди.

Упо́равшись ко́ло запоро́жця, ки́нувсь і сюди́.


Він бігцем повернув до палацу.

Він бігце́м поверну́в до пала́цу.


З ним зроблено так в наших інтересах.

З ним зро́блено так в на́ших інтере́сах.


З цією сотнею пістолей ми розкошуватимемо до кінця місяця.

З ціє́ю со́тнею пістолей ми розкошува́тимемо до кінця́ мі́сяця.


— Тоді я прийшов не свого часу.

— Тоді́ я прийшо́в не свого́ ча́су.


Процвиндрить батькове добро, а батько хазяїн був, — міркує пан Андрій.

Процви́ндрить ба́тькове добро́, а ба́тько хазя́їн був, — мірку́є пан Андрі́й.


З цими словами, вона побігла до карети, що заздалегідь повернула назад.

З ци́ми слова́ми, вона́ побі́гла до каре́ти, що заздалегі́дь поверну́ла наза́д.


— А то певно неправда була? — втрутив знов хтось збоку.

— А то пе́вно непра́вда була́? — втру́тив знов хтось збо́ку.


Той, що сьогодні протегує протестантам, а завтра зраджує їх.

Той, що сього́дні протегу́є протеста́нтам, а за́втра зра́джує їх.


Піт проступив йому на лиці.

Піт проступи́в йому на лиці́.


— А ґвардійця?

— А ґварді́йця?


— Ось воно що! — І я відвернувся, наче це мене не цікавило.

— Ось воно́ що! — І я відверну́вся, на́че це мене́ не ціка́вило.


Се вже так, батьку!

Се вже так, ба́тьку!


— Що таке трапилось? — спитав молодий ляйтенант.

— Що таке́ тра́пилось? — спита́в молоди́й ляйтенант.


На мить Д'Артаньян остовпів, не розуміючи, де він.

На мить Д'Артаньян остовпів, не розумі́ючи, де він.


В Москві стався замах на високу особу.

В Москві́ ста́вся за́мах на висо́ку осо́бу.


Вам охоче дадуть за нього понад тисячу екю.

Вам охо́че даду́ть за нього по́над ти́сячу екю.


Городовому козакові треба стерегтись їх, як огню.

Городово́му козако́ві тре́ба стерегти́сь їх, як огню́.


— Ну, скажи що? Чого тобі треба від мене?

— Ну, скажи́ що? Чого́ тобі́ тре́ба від мене́?


— На її вигуки збіглися льокаї.

— На її ви́гуки збі́глися льока́ї.


Я чекав на неї коло дверей.

Я чека́в на не́ї ко́ло двере́й.


Сталася люта сутичка.

Ста́лася лю́та су́тичка.


— Цілком вірно, — ствердив Араміс.

— Цілко́м ві́рно, — стве́рдив Араміс.


— До шхуни! — скомандував Фелтон.

— До шху́ни! — скома́ндував Фелтон.


Вода в плесі була чим далі глибша.

Вода́ в пле́сі була́ чим да́лі гли́бша.


— Чуєте, ви добрий чоловіче, поможіть мені! — сказав він до Владка.

— Чу́єте, ви до́брий чолові́че, поможі́ть мені́! — сказа́в він до Владка.


— Ви все передбачаєте!

— Ви все передбача́єте!


— Так, — механічно повторила пані Бонасьє, — їдьмо.

— Так, — механі́чно повтори́ла па́ні Бонасьє, — ї́дьмо.


От як добре ще випили, витяг я з кишені ключі та й кинув їм вязку на стіл.

От як до́бре ще ви́пили, ви́тяг я з кише́ні ключі́ та й ки́нув їм вязку на стіл.


— Це зайве, у мене вдома досить цього припасу.

— Це за́йве, у мене́ вдо́ма до́сить цього́ припа́су.


Я подарував їх вам для того, щоб ви носили їх.

Я подарува́в їх вам для того́, щоб ви носи́ли їх.


— Мовчи, дурню! — крикнув Мундзьо.

— Мовчи́, ду́рню! — кри́кнув Мундзьо.


У Гречок у М.

У Гре́чок у М.


Заспокойтесь тепер, а ми все зробимо швидко й ретельно.

Заспоко́йтесь тепе́р, а ми все зро́бимо шви́дко й рете́льно.


Портос кинув службу й наступного року одружився з пані Кокнар.

Портос ки́нув слу́жбу й насту́пного ро́ку одружи́вся з па́ні Кокна́р.


Та корився найдужче.

Та кори́вся найду́жче.


— Не грубіяньте! — промовила вона нарешті.

— Не грубія́ньте! — промо́вила вона́ наре́шті.


— Ми дамо їм грошей? — перепитав Атос.

— Ми дамо́ їм грошей? — перепита́в Атос.


Я, бачилось, навіть не любив її так, як люблять закохані.

Я, ба́чилось, на́віть не люби́в її так, як лю́блять зако́хані.


Удари батогів сипались і на людей, і на псів.

Уда́ри батогі́в си́пались і на люде́й, і на псів.


І на це ніхто не смів йому ані слова сказати.

І на це ніхто́ не смів йому ані́ сло́ва сказа́ти.


Слабка стріла, пролетівши поміж брусами, вп'ялася в руку місіонерові.

Слабка́ стріла́, пролеті́вши помі́ж бруса́ми, вп'яла́ся в ру́ку місіоне́рові.


— Це ж мерзенне насильство!

— Це ж мерзе́нне наси́льство!


Із ложі глянуло бліде обличчя кардинала, перебраного еспанським кавалером.

Із ло́жі гля́нуло бліде́ обли́ччя кардина́ла, пере́браного еспа́нським кавале́ром.


Два юнаки розлучилися.

Два юнаки́ розлучи́лися.


Один на десять літ вистане.

Оди́н на де́сять літ ви́стане.


— Авжеж сталося.

— Авже́ж ста́лося.


— Невже справді? — схопилася вона.

— Невже́ спра́вді? — схопи́лася вона́.


— Ви, звичайно, не думаєте цього, серденько моє, — відмовив Д'Артаньян.

— Ви, звича́йно, не ду́маєте цього́, серде́нько моє́, — відмо́вив Д'Артаньян.


Опинившись у в'язниці, міледі вдалась у страшенну тугу.

Опини́вшись у в'язни́ці, міле́ді вдала́сь у страше́нну ту́гу.


Цієї хвилини пані Бонасьє почала приходити до пам'яті.

Ціє́ї хвили́ни па́ні Бонасьє почала́ прихо́дити до па́м'яті.


Розказуй, я слухаю.

Розка́зуй, я слу́хаю.


Я отворив той лист і прочитав.

Я отвори́в той лист і прочита́в.


Хтонебудь з них, напевно, вдома, а може, і всі троє вже повернулися.

Хтонебудь з них, напе́вно, вдо́ма, а мо́же, і всі тро́є вже поверну́лися.


Було чверть на першу.

Було́ чверть на пе́ршу.


Ти скажи, чи немає яких звісток з України.

Ти скажи́, чи нема́є яки́х звісто́к з Украї́ни.


— Чи не підозрююте ви, що цей юнак дає погані поради?

— Чи не підозрююте ви, що цей юна́к дає́ пога́ні пора́ди?


Він — мій власний, і я можу робити з ним, що хочу.

Він — мій вла́сний, і я мо́жу роби́ти з ним, що хо́чу.


— Е, ти, бачу, ще не позбувся сентиментальности.

— Е, ти, ба́чу, ще не позбу́вся сентиментальности.


Ви — людина надзвичайно мужня.

Ви — люди́на надзвича́йно му́жня.


Бійка стала загальна.

Бі́йка ста́ла зага́льна.


Він ходив на кухню, де лежав ваш камзол, і залишався там сам.

Він ходи́в на ку́хню, де лежа́в ваш камзо́л, і залиша́вся там сам.


Отже, пані Бонасьє переймала провину на себе.

О́тже, па́ні Бонасьє перейма́ла прови́ну на себе́.


— Вибачте, що я був з числа ваших гнобителів.

— Ви́бачте, що я був з числа́ ва́ших гноби́телів.


— Ні, іншому.

— Ні, і́ншому.


— Тепер умовмося про виграш.

— Тепе́р умо́вмося про ви́граш.


— Ну, та не потребуєте рушати, я собі сам заберу.

— Ну, та не потребу́єте руша́ти, я собі́ сам заберу́.


— Пане Портосе! Пане Портосе! — згукнула вона.

— Па́не Портосе! Па́не Портосе! — згукну́ла вона́.


Б'юкенгем побачив її постать у свічаді і скрикнув.

Б'юкенгем поба́чив її по́стать у свіча́ді і скри́кнув.


Добрі молодці, як ченці, м'яса не любили.

До́брі молодці́, як ченці́, м'я́са не люби́ли.


— Ридван! — да й упала без пам'яті.

— Ридван! — да й упа́ла без па́м'яті.


Ось причина, з якої її тавровано.

Ось причи́на, з яко́ї її тавро́вано.


Треба було знайти Плянше.

Тре́ба було́ знайти́ Пля́нше.


— Я з душі люблю сього пройдисвіта,— каже гетьман Шрамові стиха.

— Я з душі́ люблю́ сього́ пройди́світа,— ка́же ге́тьман Шра́мові стиха.


— Здається, ні, — сказав Ґава.

— Здає́ться, ні, — сказа́в Ґава.


— Де ж це ви снідатиме? — спитав хазяїн.

— Де ж це ви сні́датиме? — спита́в хазя́їн.


Вона похитала головою.

Вона́ похита́ла голово́ю.


Генрись кинувся на софу і захріп відразу.

Генри́сь ки́нувся на со́фу і захріп відра́зу.


Кирило Тур вийшов із хати і почав звати свистом свого коня з гаю.

Кири́ло Тур ви́йшов із ха́ти і поча́в зва́ти сви́стом свого́ коня́ з га́ю.


Кожний з них ніс по ковдрі.

Ко́жний з них ніс по ко́вдрі.


Мабуть вернула додому швидше.

Ма́бу́ть верну́ла додо́му шви́дше.


Коли знялася по селах завірюха, оба і дядько й небіж поїхали з дому.

Ко́ли зняла́ся по се́лах завірю́ха, оба́ і дя́дько й не́біж пої́хали з до́му.


Дозволив гетьман позвати перед себе.

Дозво́лив ге́тьман позва́ти пе́ред себе́.


Отже, все йдеться добре, все йдеться найкраще.

О́тже, все йде́ться до́бре, все йде́ться найкра́ще.


Оце поїдемо до превражого сина Гвинтовки та вкрадемо ще раз Череванівну.

Оце́ пої́демо до превражого си́на Гвинтовки та вкра́демо ще раз Череванівну.


— Я знаю про вашу помсту.

— Я зна́ю про ва́шу по́мсту.


— Гребіть, як дужче.

— Гребі́ть, як ду́жче.


Ти собі бери який науковий реферат.

Ти собі́ бери́ яки́й науко́вий рефера́т.


Я вернуся сюди, а тільки я повинна говорити з Іваном.

Я верну́ся сюди́, а ті́льки я пови́нна говори́ти з Іва́ном.


Ми говорили вже, з якою швидкістю вивчав Д'Артаньян обличчя людські.

Ми говори́ли вже, з яко́ю шви́дкістю вивча́в Д'Артаньян обли́ччя лю́дські́.


І містику якусь із тим крилом ви не до речі підпускаєте.

І мі́стику яку́сь із тим крило́м ви не до ре́чі підпуска́єте.


— Од щирого серця, бо знаю, що то є кохати.

— Од щи́рого се́рця, бо зна́ю, що то є коха́ти.


Я, — каже, — жду в Ічні.

Я, — ка́же, — жду в І́чні.


— І сіни, й хата перед тобою настіж.

— І сі́ни, й ха́та пе́ред тобо́ю настіж.


Я зразу визвірилася на нього, та це було йому байдуже.

Я зра́зу ви́звірилася на нього, та це було́ йому ба́йду́же.


— До побачення, графіне!

— До поба́чення, графі́не!


Д'Артаньян вклонився герцоґові й налагодився відійти.

Д'Артаньян вклони́вся герцоґові й нала́годився відійти́.


Не час нам тепер враждовати, час за козацьку честь постояти.

Не час нам тепе́р враждовати, час за коза́цьку честь посто́яти.


Я взяла білет і поїхала до Москви.

Я взя́ла біле́т і пої́хала до Москви́.


Тяжко було Олимпіяді Остапівні терпіти сором.

Тя́жко було́ Олимпіяді Остапівні терпі́ти со́ром.


— З скількох осіб?

— З скілько́х осі́б?


— Атосе, ви мене страхаєте.

— Атосе, ви мене́ страха́єте.


Жест той був удар віялом і такий дужий, що ця жіноча оздоба розсілась на тріски.

Жест той був уда́р ві́ялом і таки́й ду́жий, що ця жіно́ча оздо́ба розсі́лась на тріски́.


— Ну, годі ж, годі вже про се! — каже Черевань.

— Ну, го́ді ж, го́ді вже про се! — ка́же Черева́нь.


За цю злочинну думку мене тепер і покарано.

За цю злочи́нну ду́мку мене́ тепе́р і пока́рано.


Ось скоро дівчина приїде сюди, щоб одружитися зі мною.

Ось ско́ро ді́вчи́на приї́де сюди́, щоб одружи́тися зі мно́ю.


Купив би, а не хочеться йти на підсіння.

Купи́в би, а не хо́четься йти на підсі́ння.


Вона наважилася запитати їх, де Фелтон?

Вона́ нава́жилася запита́ти їх, де Фелтон?


— Богу дякувати! — відповіла Староміська, стара поморщена жінка.

— Бо́гу дя́кува́ти! — відповіла́ Староміська, стара́ помо́рщена жі́нка.


Та чи й є що такого, щоб тобі було потрібне?

Та чи й є що тако́го, щоб тобі́ було́ потрі́бне?


— Ви, мабудь, стомилися.

— Ви, мабу́дь, стоми́лися.


Щоб відшукати одну жінку, ви залицяєтесь до іншої.

Щоб відшука́ти одну́ жі́нку, ви залиця́єтесь до і́ншої.


Це не залежало від моєї волі.

Це не зале́жало від моє́ї во́лі.


— відказав Д'Артаньян, — а королева.

— відказа́в Д'Артаньян, — а короле́ва.


— І отеє такий жвавий козарлюга, да ще й отаман, ради жінки покине товариство?

— І оте́є таки́й жва́вий козарлюга, да ще й ота́ман, ра́ди жі́нки поки́не товари́ство?


Поліцай сів поруч.

Поліца́й сів по́руч.


— А чи стане у вас на це твердости?

— А чи ста́не у вас на це твердости?


Нехай і сам Петрусь про те не відає!

Неха́й і сам Петрусь про те не ві́дає!


На протоколі сидів Йосько коротко, не довше, як пів години.

На протоко́лі сиді́в Йосько ко́ротко, не до́вше, як пів годи́ни.


Свічка почала миготіти.

Сві́чка почала́ миготі́ти.


На кілька хвилин сталася мовчанка.

На кі́лька хвили́н ста́лася мовча́нка.


— Ось чого я страхався, — сказав Фелтон.

— Ось чого́ я страха́вся, — сказа́в Фелтон.


Демони так швидко не вмирають, будьте спокійні.

Де́мони так шви́дко не вмира́ють, бу́дьте спокі́йні.


— Це несправедливо.

— Це несправедли́во.


— Завжди жила тут!

— За́вжди́ жила́ тут!


— Ну, то й на те зробимо нотаріяльний контракт.

— Ну, то й на те зро́бимо нотаріяльний контра́кт.


Їм байдуже було, в який спосіб її взяти.

Їм ба́йду́же було́, в яки́й спо́сіб її взя́ти.


— Батьку ти наш, Іване Мартиновичу! — озвались запорожці.

— Ба́тьку ти наш, Іва́не Марти́новичу! — озва́лись запоро́жці.


— А пощо треба? Так вам вона сподобалася?

— А пощо тре́ба? Так вам вона́ сподо́балася?


Вінапі доторкнулась до щік Карен.

Вінапі доторкну́лась до щік Карен.


— Я обіцяв вам прийти й прийшов.

— Я обіця́в вам прийти́ й прийшо́в.


— Вип'ю я й сам.

— Ви́п'ю я й сам.


Се ж одні так бідовали, а другі давали таки добру одсіч харцизякам.

Се ж одні́ так бідовали, а дру́гі дава́ли таки́ до́бру одсіч харцизякам.


Хо, хо, хо! Не думаю, щоб це йому вдалось.

Хо, хо, хо! Не ду́маю, щоб це йому вдало́сь.


— Я була на два кроки від вас, пане, — відповіла жінка.

— Я була́ на два кро́ки від вас, па́не, — відповіла́ жі́нка.


Може, котра з них щось і казала, але ж це неправдоподібно.

Мо́же, котра́ з них щось і каза́ла, але́ ж це неправдоподі́бно.


Бракує одного зуба, поруч з очним, зліва.

Браку́є одного́ зу́ба, по́руч з о́чним, злі́ва.


— Чого ж ви бажаєте?

— Чого́ ж ви бажа́єте?


Тому я й звернувся до вас, що вірю вам і покладаюсь на вас.

Тому́ я й зверну́вся до вас, що ві́рю вам і поклада́юсь на вас.


З першого погляду Д'Артаньянові стало зрозуміло, що король лютує.

З пе́ршого по́гляду Д'Артаньянові ста́ло зрозумі́ло, що коро́ль люту́є.


— А тепер до столу! — скомандував Атос.

— А тепе́р до сто́лу! — скома́ндував Атос.


Я чекав на одну особу, що не прийшла.

Я чека́в на одну́ осо́бу, що не прийшла́.


— Волосся її напрочуд гарного білявого кольору.

— Воло́сся її напро́чуд га́рного біля́вого ко́льору.


— А тобі любіші московці? Пробач, полковнику — я не знав того.

— А тобі́ любіші моско́вці? Пробач, полко́внику — я не знав того́.


— У твоїм ріднім, — поправив я.

— У твої́м рі́днім, — попра́вив я.


Соломи не вистарчало і для худоби, печей не топили по кілька днів.

Соло́ми не вистарчало і для худо́би, пече́й не топи́ли по кі́лька днів.


Серед ланок запанувала велика радість, і вони урочисто відсвяткували подію.

Сере́д ла́нок запанува́ла вели́ка ра́дість, і вони́ урочи́сто відсвяткува́ли поді́ю.


Ходімте вмирати, куди нас посилають.

Ходімте вмира́ти, куди́ нас посила́ють.


Іслам засміявся і, притягши Марину за руку, посадив її до своїх ніг на подушху.

Ісла́м засмія́вся і, притя́гши Мари́ну за ру́ку, посади́в її до свої́х ніг на поду́шху.


Д'Артаньян був самотній серед ґвардійців, бо приятелював з мушкетерами.

Д'Артаньян був само́тній се́ред ґварді́йців, бо приятелюва́в з мушкете́рами.


Лорд Вінтер гадав, що Атос збожеволів.

Лорд Вінтер гада́в, що Атос збожево́лів.


Ви собі й уявити не можете!

Ви собі́ й уяви́ти не мо́жете!


— От наш батько!

— От наш ба́тько!


Атос, почувши голос міледі, поквапився підійти до них.

Атос, почу́вши го́лос міле́ді, поква́пився підійти́ до них.


Химерний дуже був народ!

Химе́рний ду́же був наро́д!


В смертельній розпуці кинувся до дверей, ударив собою щосили — дарма.

В смерте́льній розпу́ці ки́нувся до двере́й, уда́рив собо́ю щоси́ли — дарма́.


Д'Артаньян зараз же зрозумів, куди гне це мстиве творіння.

Д'Артаньян за́раз же зрозумі́в, куди́ гне це мсти́ве творі́ння.


Він мало відповідав на запитання про інших і уникав розмови про себе.

Він ма́ло відповіда́в на запита́ння про і́нших і уника́в розмо́ви про себе́.


Побачиш сам, що в нас за гість тепер у Хмарищі.

Поба́чиш сам, що в нас за гість тепе́р у Хма́рищі.


Бонасьє не лягав спати.

Бонасьє́ не ляга́в спа́ти.


А Сомку не байдуже було й про Петра.

А Сомку́ не ба́йду́же було́ й про Петра́.


Ось він на п'ятій чи шостій терасі.

Ось він на п'я́тій чи шо́стій тера́сі.


Ви гарна й знайдете багато чоловіків.

Ви га́рна й зна́йдете бага́то чоловікі́в.


— Каміння несе.

— Камі́ння несе́.


Гершко рвав пейси, бо тепер панська ласка, думав, ні на що йому не здасться.

Гершко рвав пейси, бо тепе́р па́нська ла́ска, ду́мав, ні на що йому не зда́сться.


Розбий, розбий тугу.

Розби́й, розби́й ту́гу.


— Нашою любов'ю.

— На́шою любо́в'ю.


— Так ви отеє в Гвинтовки гостюватимете?

— Так ви оте́є в Гвинтовки гостюва́тимете?


— Ну, пробач мені, мій володарю, коли я винна.

— Ну, проба́ч мені́, мій воло́дарю́, коли́ я ви́нна.


Війна припинила зносини, я почала терпіти злидні.

Війна́ припини́ла зно́сини, я почала́ терпі́ти зли́дні.


— Так! Бачу, бачу! — каже сам до себе Шрам.

— Так! Ба́чу, ба́чу! — ка́же сам до себе́ Шрам.


Кілька день Йосько просто любувався вікном.

Кі́лька день Йосько про́сто любува́вся вікно́м.


Повітря провінції, здається мені, для нас тепер корисніше, ніж паризьке.

Пові́тря прові́нції, здає́ться мені́, для нас тепе́р кори́сніше, ніж пари́зьке.


— Я до ваших послуг, — заявив сержант.

— Я до ва́ших по́слуг, — заяви́в сержа́нт.


Під цей час він був у розквіті сил, на вершині своєї могутньости.

Під цей час він був у ро́зквіті сил, на верши́ні своє́ї могутньости.


Та й доробились так, що мало смерти не пожили!

Та й дороби́лись так, що ма́ло смерти не пожили́!


— До ваших послуг! — сказав Атос і став у позицію.

— До ва́ших по́слуг! — сказа́в Атос і став у пози́цію.


А за мене не турбуйтесь! В мене тут не пропадуть.

А за мене́ не турбу́йтесь! В мене́ тут не пропаду́ть.


— Амінь, — підсумував Атос.

— Амі́нь, — підсумува́в Атос.


— Проти води.

— Про́ти во́ди.


Я сиджу біля нього.

Я сиджу́ бі́ля нього.


— Поставте цей стіл сюди, — промовив голос, в якому міледі впізнала Фелтона.

— Поста́вте цей стіл сюди́, — промо́вив го́лос, в яко́му міле́ді впізна́ла Фелтона.


Перед товариством сором вволитись, а дома заляжу до завтрього.

Пе́ред товари́ством со́ром вво́литись, а до́ма заля́жу до завтрього.


— Хто, ґвардійці кардинала? О, я не попущу цього.

— Хто, ґварді́йці кардина́ла? О, я не попущу́ цього́.


— Не розкисай.

— Не розкиса́й.


Як такій і не позичити.

Як такі́й і не пози́чити.


— Справді так?

— Спра́вді так?


— Цей перстень, напевно, навіював би мені багато сумних спогадів.

— Цей пе́рстень, напе́вно, наві́ював би мені́ бага́то сумни́х спо́гадів.


— Так воно й єсть.

— Так воно́ й єсть.


Спочатку вона нарахувала двох, потім — п'ять, нарешті — вісім.

Споча́тку вона́ нарахува́ла двох, по́тім — п'ять, наре́шті — ві́сім.


Хазяїн відповів, що не має інших кімнат, гідних для їхніх ясновельможностей.

Хазя́їн відпові́в, що не ма́є і́нших кімна́т, гі́дних для ї́хніх ясновельможностей.


— Він має рацію, — сказав Портос.

— Він ма́є ра́цію, — сказа́в Портос.


Пані Бонасьє не відповідала.

Па́ні Бонасьє не відповіда́ла.


— Що трапилось? У чім справа? Я сам хотів би знати? Поясніть мені, будь ласка.

— Що тра́пилось? У чім спра́ва? Я сам хоті́в би зна́ти? Поясні́ть мені́, будь ла́ска.


— Що сьогодні з Домонтовичем на божий суд ставав?

— Що сього́дні з Домонто́вичем на бо́жий суд става́в?


Україна має гетьмана, обраного вільними голосами.

Украї́на ма́є ге́тьмана, о́браного ві́льними голоса́ми.


Очевидно, він опинився в пастці.

Очеви́дно, він опини́вся в па́стці.


— Так хто ж вона?

— Так хто ж вона́?


— Цілих п'ять кіп.

— Ці́лих п'ять кіп.


Подумайте ж сами, що я пережила!

Поду́майте ж сами́, що я пережила́!


— Ну, та й не диво.

— Ну, та й не ди́во.


Про цю справу вона обережно поговорила з Сіткою Чарлі, що продав собак грекині.

Про цю спра́ву вона́ обере́жно поговори́ла з Сі́ткою Ча́рлі, що прода́в соба́к грекині.


Він кинувся на нього й одразу заснув.

Він ки́нувся на нього й одра́зу засну́в.


— Це кепська справа.

— Це ке́пська спра́ва.


Ця дорога разом із тим вела й до Парижу.

Ця доро́га ра́зом із тим вела́ й до Пари́жу.


О, які гарні стремена! Гей, Базене, йди сюди, мерщій!

О, які́ га́рні стреме́на! Гей, Ба́зене, йди сюди́, мерщі́й!


— О, я розумію — зауважив Рішельє.

— О, я розумі́ю — заува́жив Рішельє́.


— Ну, ну, — кажу — будь тихо, не плач! Роздягнись та йди спати!

— Ну, ну, — кажу́ — будь ти́хо, не плач! Роздягни́сь та йди спа́ти!


— Ми таки й підемо, гаспедів сину! — каже батько Пугач.

— Ми таки́ й пі́демо, гаспедів си́ну! — ка́же ба́тько Пу́гач.


Дідько не візьме.

Ді́дько не ві́зьме.


Мушкетерів, проте, було більше.

Мушкете́рів, проте́, було́ бі́льше.


— Та чому ні? До ночі доїду до своєї границі, а там я вже як дома.

— Та чому́ ні? До но́чі дої́ду до своє́ї грани́ці, а там я вже як до́ма.


— Так не для баб же создав господь козака.

— Так не для баб же созда́в госпо́дь козака́.


Це небезпечний демон.

Це небезпе́чний де́мон.


Я зразу визвірилася на нього, та це було йому байдуже.

Я зра́зу ви́звірилася на нього, та це було́ йому ба́йду́же.


Так до цього й господарство пристосував, щоб що можна, таки перед очами було.

Так до цього́ й господа́рство пристосува́в, щоб що мо́жна, таки́ пе́ред очами було́.


Труп увесь зійшов кров'ю.

Труп уве́сь зійшо́в кро́в'ю.


Щоразу, як бачу я вас, я згадую нашу першу зустріч в Амьєнському саду.

Щора́зу, як ба́чу я вас, я зга́дую на́шу пе́ршу зу́стріч в Амьєнському саду́.


— Я повертаюсь до церкви, і не вперше вступаю до неї.

— Я поверта́юсь до це́ркви, і не впе́рше вступа́ю до не́ї.


— Давай! — сказав Лейбуньо.

— Дава́й! — сказа́в Лейбуньо.


— Та дома! — каже.

— Та до́ма! — ка́же.


— Як довіряють листа дуплу дерева, крилу голуба чи нашийникові собаки.

— Як довіря́ють листа́ дуплу дере́ва, крилу́ го́луба чи наши́йникові соба́ки.


— Ой, болить!

— Ой, боли́ть!


Я ще не мала часу з ним побачитись.

Я ще не ма́ла ча́су з ним поба́читись.


— Держіть, держіть! — галасувала біля них жінка Хамамбета, Гафіфе.

— Держіть, держіть! — галасува́ла бі́ля них жі́нка Хамамбета, Гафіфе.


Якийсь дикий стогін вихопився в нього.

Яки́йсь ди́кий сто́гін ви́хопився в нього.


Не зважаючи на вагу двох тіл, пориви гурагану розхитували їх у повітрі.

Не зважа́ючи на вагу́ двох тіл, пори́ви гурага́ну розхи́тували їх у пові́трі.


За хвилину ночулася жахлива стрілянина.

За хвили́ну ночу́лася жахли́ва стріляни́на.


Її коханець уперто дививсь на неї.

Її коха́нець упе́рто диви́всь на не́ї.


Вона здобулася свого, і тепер Д'Артаньян в її руках.

Вона́ здобула́ся свого́, і тепе́р Д'Артаньян в її рука́х.


Дивую, що вони запізнилися, це не їхній звичай.

Диву́ю, що вони́ запізни́лися, це не ї́хній зви́чай.


А ось і третій острів.

А ось і тре́тій о́стрів.


— Мене дивує тільки те, що вас попередили про моє прибуття.

— Ме́не диву́є ті́льки те, що вас попере́дили про моє́ прибуття́.


— Як їх узивають?

— Як їх узива́ють?


— А тоді Борислав тільки що розцвівся, розпаношився.

— А тоді́ Борисла́в ті́льки що розцві́вся, розпано́шився.


— Але до кави кличуть, покинь! — сказав батько.

— Але́ до ка́ви кли́чуть, поки́нь! — сказа́в ба́тько.


— Я не твій дурень, що би ти собі з мене кпи робив!

— Я не твій ду́рень, що би ти собі́ з мене́ кпи роби́в!


— Знаєте, Баптисте, він мені давно вже в'ївся, чимало клопоту завдав.

— Зна́єте, Бапти́сте, він мені́ давно́ вже в'ї́вся, чима́ло кло́поту завда́в.


Це тріюмф дикунів, негідний освіченого чоловіка.

Це тріюмф дикуні́в, негі́дний осві́ченого чолові́ка.


— Що ви робитемете в Портсмуті? — допитувала міледі.

— Що ви робитемете в По́ртсмуті? — допи́тувала міле́ді.


Та й уся її поведінка — не українська.

Та й уся́ її поведі́нка — не украї́нська.


— І повторюю свою обіцянку.

— І повто́рюю свою́ обіця́нку.


— Я хочу дати вам одну пораду.

— Я хо́чу да́ти вам одну́ пора́ду.


— Поки я стеріг вікно, він стеріг двері.

— По́ки я стері́г вікно́, він стері́г две́рі.


— Ну, так, за всі п'ять кіп.

— Ну, так, за всі п'ять кіп.


Що один рубне, то другий одіб'є, аж іскри летять.

Що оди́н рубне́, то дру́гий одіб'є́, аж і́скри летя́ть.


А що ж би мені робити?

А що ж би мені́ роби́ти?


Міледі й Рошфор пересміхнулися й розлучились.

Міле́ді й Рошфо́р пересміхну́лися й розлучи́лись.


— Треба послати когонебудь до герцоґа.

— Тре́ба посла́ти когонебудь до герцоґа.


Потім ми поїхали.

По́тім ми пої́хали.


— Пан жартує, а ось побачите!

— Пан жарту́є, а ось поба́чите!


— В який спосіб?

— В яки́й спо́сіб?


— А, — мовив Д'Артаньян, підводячись та уклоняючись, — ви — мій домовласник!

— А, — мо́вив Д'Артаньян, підво́дячись та уклоня́ючись, — ви — мій домовла́сник!


Він низько вклонився й відійшов.

Він ни́зько вклони́вся й відійшо́в.


— Гетьте к нечистій матері! — крикне жорстокий запорожець.

— Ге́тьте к нечи́стій ма́тері! — кри́кне жорсто́кий запоро́жець.


А стук ішов по цілім будинку.

А стук ішо́в по ці́лім буди́нку.


— Тікаймо на Вкраїну.

— Тікаймо на Вкраї́ну.


До всіх повернулась надія.

До всіх поверну́лась наді́я.


— Звідки ж узялась та краля?

— Зві́дки ж узя́лась та кра́ля?


На лісовій поляні була нарада.

На лісові́й поля́ні була́ нара́да.


Два рази ви за малим не загинули від руки вашої найближчої родички.

Два рази́ ви за мали́м не заги́нули від руки́ ва́шої найбли́жчої ро́дички.


Портос та Араміс тремтіли від люті.

Портос та Араміс тремті́ли від лю́ті.


Хотіла молитись, — язик одубів.

Хоті́ла моли́тись, — язи́к одубі́в.


Обов'язок перш над усе.

Обо́в'язок перш над усе́.


Д'Артаньян, охоронець листа, — природний голова експедиції.

Д'Артаньян, охоро́нець листа́, — приро́дний голова́ експеди́ції.


— Добре, з ними можна їхати майже на край світу.

— До́бре, з ними мо́жна ї́хати ма́йже на край сві́ту.


Уходять у намет, а Іванець там од князя царські дари приймає.

Ухо́дять у наме́т, а Іване́ць там од кня́зя ца́рські дари́ прийма́є.


— Та то дарма, — побачимо.

— Та то дарма́, — поба́чимо.


— Воно, мабуть, підроблене, — відмовив Атос.

— Воно́, ма́бу́ть, підро́блене, — відмо́вив Атос.


Д'Артаньян цікаво глянув на міледі.

Д'Артаньян ціка́во гля́нув на міле́ді.


— Справді, вони доведуть до того, що примусять нас запровадити їх до Бастилії.

— Спра́вді, вони́ доведу́ть до того́, що приму́сять нас запрова́дити їх до Басти́лії.


За три дні я скажу, хто я, і мене повинні будуть звільнити.

За три дні я скажу́, хто я, і мене́ пови́нні бу́дуть звільни́ти.


Хазяїн відповів, що не має інших кімнат, гідних для їхніх ясновельможностей.

Хазя́їн відпові́в, що не ма́є і́нших кімна́т, гі́дних для ї́хніх ясновельможностей.


— І до того, ще поранений в плече.

— І до того́, ще пора́нений в плече́.


— Ви верзете дурниці, друже Портосе.

— Ви верзете́ дурни́ці, дру́же Портосе.


І кардинал пальцем вказав юнакові на стілець.

І кардина́л па́льцем вказа́в юнако́ві на стіле́ць.


— А я, — всміхаючися відповів Д'Артаньян, — їжджу на чому доведеться.

— А я, — всміха́ючися відпові́в Д'Артаньян, — ї́жджу на чому́ доведе́ться.


— Пане! Ви, сподіваюся, вибачите мені, — сказав він.

— Па́не! Ви, сподіва́юся, ви́бачите мені́, — сказа́в він.


— Ніяких таких книжок ані рахунків у мене нема.

— Нія́ких таки́х книжо́к ані́ раху́нків у мене́ нема́.


— Дай нам її й забирайся до себе.

— Дай нам її й забира́йся до себе́.


— Але чому не наздоганяємо ми цієї жінки? — спитав Д'Артаньян.

— Але́ чому́ не наздоганя́ємо ми ціє́ї жі́нки? — спита́в Д'Артаньян.


У мене було ще в кишені кілька ґульденів, одержаних за продаж годинника.

У мене́ було́ ще в кише́ні кі́лька ґульденів, оде́ржаних за про́даж годи́нника.


Почекай же хвилинку й будеш задоволений.

Почека́й же хвили́нку й бу́деш задово́лений.


— На Форзькі води?

— На Форзькі во́ди?


— Будьмо обережні — сказав Атос, — вони можуть ще стати нам у пригоді.

— Бу́дьмо обере́жні — сказа́в Атос, — вони́ мо́жуть ще ста́ти нам у приго́ді.


— Не може, бо поранений.

— Не мо́же, бо пора́нений.


Так ото й подарувала йому дівчина собаку, коли вони розлучалися.

Так ото́ й подарува́ла йому ді́вчи́на соба́ку, коли́ вони́ розлуча́лися.


Без сумніву, йому й тепер пощастить.

Без су́мніву, йому й тепе́р пощасти́ть.


— А тому, чи не зволить ваша величність не доводити справи до цього?

— А тому́, чи не зво́лить ва́ша вели́чність не дово́дити спра́ви до цього́?


— Будьте спокійні — я моряк.

— Бу́дьте спокі́йні — я моря́к.


Ну і згинемо так, як раки на мілкім узбережжю!

Ну і зги́немо так, як ра́ки на мілкім узбере́жжю!


От одчинились ворота.

От одчини́лись воро́та.


— До манастиря? — зацікавився Рішельє.

— До манастиря́? — заціка́вився Рішельє́.


Тому він і запишався собою.

Тому́ він і запиша́вся собо́ю.


— Вона в тюрмі?

— Вона́ в тюрмі́?


Тони клекотіли й мішалися, як вода кипуча в невеличкім кітлі.

То́ни клекоті́ли й міша́лися, як вода́ кипу́ча в невели́чкім кітлі́.


— Тут живе Опанаско, але не Каганець, тільки Моримуха.

— Тут живе́ Опана́ско, але́ не Кагане́ць, ті́льки Моримуха.


Заплакав тоді Сомко, поглянувши на своє товариство.

Запла́кав тоді́ Сомко, погля́нувши на своє́ товари́ство.


— Е, чого такого! — відказав Вовкун, махнувши рукою.

— Е, чого́ тако́го! — відказа́в Вовку́н, махну́вши руко́ю.


Я не знаю, про що я думав тоді, зробивши цей крок.

Я не зна́ю, про що я ду́мав тоді́, зроби́вши цей крок.


Але цим людям навіть і на думку не прийшло таке.

Але́ цим лю́дям на́віть і на ду́мку не прийшло́ таке́.


Скинувши з себе зайві хутра й ковдри, затягнувши міцніше пояси, люди чекали.

Ски́нувши з себе́ за́йві ху́тра й ко́вдри, затя́гнувши міцні́ше пояси́, лю́ди чека́ли.


— Я відповідаю за неї.

— Я відповіда́ю за не́ї.


Скочив до вікна, але вікно було темне.

Ско́чив до вікна́, але́ вікно́ було́ те́мне.


— Ні, — відказав Атос.

— Ні, — відказа́в Атос.


— Ні, з дамою був кавалер, що сидів зачинившись із нею.

— Ні, з да́мою був кавале́р, що сиді́в зачини́вшись із не́ю.


— Вовки б тебе їли! Обійдусь я й без твоїх ніг!

— Вовки́ б тебе́ ї́ли! Обійду́сь я й без твої́х ніг!


— Так! — вигукнула міледі.

— Так! — ви́гукнула міле́ді.


Да й оглянулись на чубатого запорожця.

Да й огля́нулись на чуба́того запоро́жця.


— Без сідла? — спитав Араміс.

— Без сідла́? — спита́в Араміс.


— Дуже добре.

— Ду́же до́бре.


До того ж мій маленький Д'Артаньян, як ви кажете, розпусник, дуеліст та зрадник.

До того́ ж мій мале́нький Д'Артаньян, як ви ка́жете, розпу́сник, дуелі́ст та зра́дник.


— Все одно, — кажу, — зачекаю й тут.

— Все одно́, — кажу́, — зачека́ю й тут.


— Меласю! — каже Черевань.

— Мела́сю! — ка́же Черева́нь.


Герцоґ власноручно писав якогось наказа.

Герцоґ власнору́чно писа́в яко́гось нака́за.


Отже, у п'ятницю ввечері — чи ж так? Гаразд! Собаки будуть готові.

О́тже, у п'я́тницю вве́чері — чи ж так? Гара́зд! Соба́ки бу́дуть гото́ві.


Майже цілком уже з'їв.

Ма́йже цілко́м уже́ з'їв.


— Ніхто не купує?

— Ніхто́ не купу́є?


І вона нахилилася і поцілувала мене в чоло.

І вона́ нахили́лася і поцілува́ла мене́ в чоло́.


Цього часу нам досить, щоб ухвалити якусь певну постанову.

Цього́ ча́су нам до́сить, щоб ухвали́ти яку́сь пе́вну постано́ву.


— Я вже сам скермую, куди треба.

— Я вже сам скермую, куди́ тре́ба.


— Ну, але перечекаєш трохи, то ще й з зиском продаси.

— Ну, але́ перечека́єш тро́хи, то ще й з зи́ском продаси́.


— Кажіть, я вас слухаю.

— Кажі́ть, я вас слу́хаю.


І я поклав перед нею п'ять тисячоренських банкнотів.

І я покла́в пе́ред не́ю п'ять тисячоре́нських банкно́тів.


Здається я вже просив тебе викинути їх з своєї голови.

Здає́ться я вже проси́в тебе́ ви́кинути їх з своє́ї голови́.


Двоє льокаїв вели міледі, тримаючи її за руки.

Дво́є льокаїв вели́ міле́ді, трима́ючи її за ру́ки.


Генрись мав у Кракові родичів.

Генрись мав у Кра́кові ро́дичів.


Ми знайшли мостик.

Ми знайшли́ мо́стик.


— Ні, монсеньєр.

— Ні, монсеньє́р.


— А ви згадайте за мене перед сатаною.

— А ви згада́йте за мене́ пе́ред сатано́ю.


Він пролив кров, а тому і всіх їх теж посіла гаряча жадоба крови.

Він проли́в кров, а тому́ і всіх їх теж посі́ла гаря́ча жадо́ба кро́ви.


— Що буде, те й буде,— каже Петро,— а буде те, що бог дасть.

— Що бу́де, те й бу́де,— ка́же Петро́,— а бу́де те, що бог дасть.


Час уже скінчити з цим.

Час уже́ скінчи́ти з цим.


— Бодай і не казати, пане ясновельможний!

— Бода́й і не каза́ти, па́не ясновельмо́жний!


А я тим часом поїду з Череванем у Ніжень.

А я тим ча́сом пої́ду з Черева́нем у Ніжень.


Ось і тепер я щойно повернувся з дороги, і мої собаки ще навіть не відпочили.

Ось і тепе́р я що́йно поверну́вся з доро́ги, і мої́ соба́ки ще на́віть не відпочи́ли.


Льокаї попрямували пішки, із збруями на голові.

Льокаї попрямува́ли пі́шки, із збру́ями на голові́.


Гей Стокард грубо вилаявся своєю рідною, односкладовою мовою.

Гей Стокард гру́бо ви́лаявся своє́ю рі́дною, односкладо́вою мо́вою.


— Авжеж сподобалася.

— Авже́ж сподо́балася.


— У чому саме? — спитала міледі.

— У чому́ са́ме? — спита́ла міле́ді.


Новітній був чоловік твердий, хоть надламаний віком і лихом.

Нові́тній був чолові́к тверди́й, хоть надла́маний ві́ком і ли́хом.


Але ви гарний час вибрали для від'їзду.

Але́ ви га́рний час ви́брали для від'ї́зду.


Це був великий вельможа, рівний герцоґу Б'юкенгемському.

Це був вели́кий вельмо́жа, рі́вний герцоґу Б'юкенгемському.


Ми надоспіли якраз на кур'єрський поїзд до Відня.

Ми надоспі́ли якра́з на кур'є́рський по́їзд до Ві́дня.


Це я зважила непохитно.

Це я зва́жила непохи́тно.


— І це буде часто, будьте певні, бо розмова з вами припала мені дуже до вподоби.

— І це бу́де ча́сто, бу́дьте пе́вні, бо розмо́ва з вами припа́ла мені́ ду́же до вподо́би.


Думали вони мене спокусити.

Ду́мали вони́ мене́ спокуси́ти.


Після третього вдара шляхтич впав, як колода.

Пі́сля тре́тього вда́ра шля́хтич впав, як коло́да.


Черевань тобі був рад, що Шрам повеселішав, і все тілько вигукував за кубком.

Черева́нь тобі́ був рад, що Шрам повеселі́шав, і все ті́лько вигу́кував за ку́бком.


Було вже пізно.

Було́ вже пі́зно.


Нам ноги гірше боліли, ніж йому, бо ми працювали з собаками.

Нам но́ги гі́рше болі́ли, ніж йому, бо ми працюва́ли з соба́ками.


Що ви там бачите?

Що ви там ба́чите?


— А от що з сього.

— А от що з сього́.


Клень був крихітку за великий для її пащеки.

Клень був кри́хітку за вели́кий для її паще́ки.


Усміхаючись, жінка простягла до нього руки.

Усміха́ючись, жі́нка простягла́ до нього ру́ки.


Карета спинилася, і ледве живого Бонасьє майже винесли на руках.

Каре́та спини́лася, і ле́две живо́го Бонасьє́ ма́йже ви́несли на рука́х.


Портос і Араміс підвелися із своїх стільців.

Портос і Араміс підвели́ся із свої́х стільці́в.


Так от же, — каже, — нечистий підсунув під ніс вашу кралю.

Так от же, — ка́же, — нечи́стий підсу́нув під ніс ва́шу кра́лю.


Але ханові не так то кортіло піднімати свою славу.

Але́ ха́нові не так то корті́ло підніма́ти свою́ сла́ву.


— А тобі який клопіт? спитав невдоволено пан Андрій.

— А тобі́ яки́й кло́піт? спита́в невдово́лено пан Андрі́й.


Через день пан Андрій із Корнієм Онофрієвичом вирушили додому.

Че́рез день пан Андрі́й із Корнієм Онофрієвичом ви́рушили додо́му.


Інші двоє, повірте мені, не гірші.

І́нші дво́є, пові́рте мені́, не гі́рші.


Не вважай на їх галас.

Не вважа́й на їх га́лас.


— А я думав, що він ще в Брюселі.

— А я ду́мав, що він ще в Брюселі.


— Чого ж хоче моя зіронька? — ласкаво спитав хан.

— Чого́ ж хо́че моя́ зі́ронька? — ласка́во спита́в хан.


— Як же мені розуміти це? Я ничого не знаю.

— Як же мені́ розумі́ти це? Я ничого не зна́ю.


— Тай на лавочці.

— Тай на ла́вочці.


Я од спілки з ним не одрікаюся.

Я од спі́лки з ним не одріка́юся.


— І ти ймеш йому віри?

— І ти ймеш йому ві́ри?


Я сиділа в повозі, як труп, і гляділа на це труп'ячими очима.

Я сиді́ла в пово́зі, як труп, і гляді́ла на це труп'ячими очи́ма.


— Маєте рацію, — відказав Д'Артаньян.

— Ма́єте ра́цію, — відказа́в Д'Артаньян.


Удар, і справді, був міцний та влучний.

Уда́р, і спра́вді, був міцни́й та влу́чний.


Аж ось куди зникло те прокляте золото.

Аж ось куди́ зни́кло те про́кля́те зо́лото.


— Ось вже один є, — зауважив Атос, проскакавши кроків з п'ятсот.

— Ось вже оди́н є, — заува́жив Атос, проскака́вши кро́ків з п'ятсо́т.


— Але ж часу дуже мало.

— Але́ ж ча́су ду́же ма́ло.