За́раз же хо́рого віднесли́ до сусі́дньої кімна́ти.


Врятува́вся лише́ оди́н Ча́рлі Сі́тка.

Врятува́вся лише́ оди́н Ча́рлі Сі́тка.


— А до кого ж вона ходила? Боже милий!

— А до кого ж вона́ ходи́ла? Бо́же ми́лий!


— Цить, Портосе, — сказав Атос, — ви незносні.

— Цить, Портосе, — сказа́в Атос, — ви незно́сні.


— Ні, шабля — чоловіча сила, а куля — суд божий.

— Ні, ша́бля — чолові́ча си́ла, а ку́ля — суд бо́жий.


— То й не поважай, не злякаєш.

— То й не поважа́й, не зляка́єш.


— Ви цілком упевнені, що це не він? — спитала вона.

— Ви цілко́м упе́внені, що це не він? — спита́ла вона́.


А воно було ось як.

А воно́ було́ ось як.


Фелтон озирну́вся, шука́ючи змо́ги втекти́.


— Це ви хтіли мене бачити? — спитав мушкетер.

— Це ви хті́ли мене́ ба́чити? — спита́в мушкете́р.


Ми говори́ли вже, з яко́ю шви́дкістю вивча́в Д'Артаньян обли́ччя лю́дські́.


За довголі́тнє життя́ в М.

За довголі́тнє життя́ в М.


А табор Сомків стояв під Ніженем, за Білявськими левадами.

А та́бор Сомкі́в стоя́в під Ніженем, за Біля́вськими лева́дами.


— Сьогодні ввечорі.

— Сього́дні ввечорі.


— Мабуть, у вас в Січі тілько й роботи, що потішати один одного вигадками.

— Ма́бу́ть, у вас в Сі́чі ті́лько й робо́ти, що потіша́ти оди́н одного́ ви́гадками.


— З якою? — схвильовано спитав салдат, побачивши, що не все скінчено.

— З яко́ю? — схвильо́вано спита́в салда́т, поба́чивши, що не все скі́нчено.


— Так, я знаю, що ви людина з серцем, — сказав кардинал, майже зворушений.

— Так, я зна́ю, що ви люди́на з се́рцем, — сказа́в кардина́л, ма́йже звору́шений.


Нам ове́с, а ти пес,.

Нам ове́с, а ти пес,.


А Довгий Джеф став зовсім безпорадний.

А До́вгий Джеф став зо́всім безпора́дний.


— Що ж ти тепер думаєш із собою чинити? — спитав Шрам.

— Що ж ти тепе́р ду́маєш із собо́ю чини́ти? — спита́в Шрам.


Упа́ла на зе́млю ніч і припини́ла те вели́ке бойови́ще.


Нема́ на́що нам брата́тися з одві́чними ворога́ми на́шими бусурма́нами.


Фелтон зв'яза́в їй ки́сті рук своє́ю ху́сткою, а пове́рх ху́стки — шво́ркою.


Спра́вді, кіне́ць ву́лиці Вожірар з'яви́вся ве́летень Портос.


— Ну, що ж, якщо не приїде, це позначатиме, що він спізнився, ось і все.

— Ну, що ж, якщо́ не приї́де, це познача́тиме, що він спізни́вся, ось і все.


Він був бліді́ший, ніж за́вжди́, з щі́льно сти́снутими губа́ми.


Цілу́ю ва́ші ка́рі о́чі.

Цілу́ю ва́ші ка́рі о́чі.


Д'Артаньян підві́в го́лову і ра́дісно скри́кнув.


Пан керкермайстер знов зві́льна повеселі́в.


— О, ні, ваша ясновельможність! Це не чорт, — зневажливо промовив коршмар.

— О, ні, ва́ша ясновельмо́жність! Це не чорт, — знева́жливо промо́вив коршма́р.


— Цю жахливу штуку утнув чоловік нашої герцоґині.

— Цю жахли́ву шту́ку утну́в чолові́к на́шої герцоґині.


Відва́жний і завзя́тий, він не впе́рше ва́жив свої́м́́́ життя́м у таки́х приго́дах.


Ско́ро ті́льки тут бу́ду ві́льна, ско́ро покладу́ в моги́лу свого́ му́жа, верта́ю до тебе́.


Як і напередо́дні, салда́т переста́в ходи́ти, і, спинившися, слу́хав.


Мари́на не зляка́лася.

Мари́на не зляка́лася.


Але їх швидко не стало, і жертву принесено.

Але́ їх шви́дко не ста́ло, і же́ртву прине́сено.


У Кревкері Араміс дові́в, що не мо́же ї́хати да́лі.


Він заши́б мені́ плече́.

Він заши́б мені́ плече́.


О́тже, сіда́ймо і побала́каємо, як ка́же кардина́л.


Це малим дітям та старим пряхам до лиця, а не нам із вами, панно Маню!

Це мали́м ді́тям та стари́м пря́хам до лиця́, а не нам із вами, панно́́ Маню́!


Поба́чивши зда́лека ґварді́йський мунди́р, він поскака́в про́сто до Д'Артаньяна.


— Може, воно так буде й лучче.

— Мо́же, воно́ так бу́де й лучче.


Тепер благослови нас, боже, ти, панотче, і ти, паніматко!

Тепе́р благослови́ нас, бо́же, ти, панотче, і ти, паніматко!


— О, як я вдячний вам, Арамісе, — скрикнув Д'Артаньян.

— О, як я вдя́чний вам, Арамісе, — скри́кнув Д'Артаньян.


П'ятдеся́т су́ден і собі́ гото́ві були́ відплисти́ й чека́ли ті́льки на до́звіл.


Там ти зна́йдеш мої́х соба́к і са́ні.

Там ти зна́йдеш мої́х соба́к і са́ні.


— Ми пропали, — шепнув Д'Артаньян на вухо Атосові.

— Ми пропа́ли, — ше́пнув Д'Артаньян на ву́хо Ато́сові.


— Радий, що вони вам подобаються.

— Ра́дий, що вони́ вам подо́баються.


— Кід загадково усміхнувся.

— Кід загадко́во усміхну́вся.


З ля́хами в козакі́в вові́ки ві́чні ла́ду не бу́де.


Ця боротьба́ почала́ дратува́ти Жюсака.

Ця боротьба́ почала́ дратува́ти Жюсака.


— І я, — сказав Портос.

— І я, — сказа́в Портос.


За хвили́ну ночу́лася жахли́ва стріляни́на.


Вона́ сподіва́лася, що Фелтон при́йде до сніда́нку.


— Інших, пане Атосе, брали на допит і вони відповідали.

— І́нших, па́не Атосе, бра́ли на до́пит і вони́ відповіда́ли.


— Так се в вас божий чоловік? — спитав тоді Шрам.

— Так се в вас бо́жий чолові́к? — спита́в тоді́ Шрам.


Я вдова́ бусурмана.

Я вдова́ бусурмана.


Наре́шті, англі́йці засоро́мились свого́ вага́ння.


Ду́жі й бі́лі.

Ду́жі й бі́лі.


І сюди́ й туди́, і вдовж і впо́перек знай шве́ндяють люде́.


— Почекай трошки, Томмі, почекай — промовив я сам до себе.

— Почека́й тро́шки, Томмі, почека́й — промо́вив я сам до себе́.


— Ні, приведіть мені всіх чотирьох.

— Ні, приведі́ть мені́ всіх чотирьо́х.


А я, молоденька,.

А я, молоде́нька,.


— Скажіть мені, чи Лінчів шуд вішає людину за вбивство другої людини?

— Скажі́ть мені́, чи Лінчів шуд ві́шає люди́ну за вби́вство дру́гої люди́ни?


Тиня́лися геть усю́ди, — приру́чені вовки́, та й го́ді.


— Їх п'ятеро, — пошепки сказав Атос, — нас тільки троє.

— Їх п'я́теро, — по́шепки сказа́в Атос, — нас ті́льки тро́є.


А ти сиди собі і не ворухнись, а то зараз же до Мойсея на той світ виряджу.

А ти сиди́ собі́ і не ворухни́сь, а то за́раз же до Мойсе́я на той світ ви́ряджу.


Си́лою води́ з коло́дязя не пить.

Си́лою води́ з коло́дязя не пить.


Я зна́ю, що ва́ша робо́та до́бра, поба́чу, як пі́де розпро́даж.


— А що він сказав? — звідався Портос.

— А що він сказа́в? — зві́дався Портос.


— А на що вам батогів? — йому здавалось, що чоловік кпить собі з нього.

— А на що вам батогі́в? — йому здава́лось, що чолові́к кпить собі́ з нього.


Ми бу́демо до́брі до вас.

Ми бу́демо до́брі до вас.


— О першій вночі вона ще не поверталася.

— О пе́ршій вночі́ вона́ ще не поверта́лася.


— Що правда, то правда, батьку.

— Що пра́вда, то пра́вда, ба́тьку.


— А хто ви такий? — спитав Д'Артаньян, спустивши шпаду, але не віддаючи її.

— А хто ви таки́й? — спита́в Д'Артаньян, спусти́вши шпа́ду, але́ не віддаючи́ її.


— Ви все передбачаєте!

— Ви все передбача́єте!


Д'Артаньян розказа́в усе́.

Д'Артаньян розказа́в усе́.


— Чи не для того, щоб побачитися з міледі? — зимно запитав Атос.

— Чи не для того́, щоб поба́читися з міле́ді? — зи́мно запита́в Атос.


Ча́су в мене́ бага́то, і так воно́ бу́де коре́ктніш.


В тій хви́лі від на́шої возівні́ почу́вся дзво́ник.


— Я не від того, щоб ухвалити цей плян, — сказав Атос.

— Я не від того́, щоб ухвали́ти цей плян, — сказа́в Атос.


Ма́ло що до́брого дала́ йому й шко́ла.

Ма́ло що до́брого дала́ йому й шко́ла.


Мов снови́ди ходи́ли довко́ла опусті́лої ха́ти та ревли з го́лоду і зі стра́ху́.


— Слізьми рани не залічиш.

— Слізьми́ ра́ни не залі́чиш.


Хо́чуть Украї́ну з під ля́хів визволя́ти.


Журба́ мене́, моя́ ма́ти, ско́ро з ніг ізва́лить.


Подивіться тільки на мої плечі!

Подиві́ться ті́льки на мої́ пле́чі!


І я ста́нув без вла́сної во́лі, без си́ли, без тя́ми.


— Ну, побачимо.

— Ну, поба́чимо.


— Ні, того не бійся! — обізвався Джеджалій.

— Ні, того́ не бі́йся! — обізва́вся Джеджа́лій.


— Я йому дав слово, що він говоритиме з нами безпечно.

— Я йому дав сло́во, що він говори́тиме з нами безпе́чно.


Але як пощастило вам втекти?

Але́ як пощасти́ло вам втекти́?


— Я взяв у вас один відвертий лист, а повертаю вам другий.

— Я взяв у вас оди́н відве́ртий лист, а поверта́ю вам дру́гий.


Про́сти́й був чолові́чина Черева́нь, а й йому ста́ло розу́мно, що тут щось да не так.


Найсильні́ша пова́ба — це ра́сова, а ми ж з вами одніє́ї ра́си.


— Ну, що? — спитав він, побачивши Д'Артаньяна.

— Ну, що? — спита́в він, поба́чивши Д'Артаньяна.


За ві́сім день розпочне́ться війна́, і доведе́ться виряжа́тися.


— Що таке трапилось? — спитав молодий ляйтенант.

— Що таке́ тра́пилось? — спита́в молоди́й ляйтенант.


Гічкок ра́птом підві́вся на весь свій зріст.


— Боже мій, боже мій! — бурмотів бідолашний крамар.

— Бо́же мій, бо́же мій! — бурмотів бідола́шний кра́мар.


— Про що саме?

— Про що са́ме?


— Плянше! — сказав йому Д'Артаньян.

— Пля́нше! — сказа́в йому Д'Артаньян.


Він схили́вся на стіл і дві пеку́чі сльозини ви́давилися йому з оче́й.


Та остача була́ невели́ка і небага́то доста́лося Янкелеві.


Я розпові́м про все, що ба́чив.

Я розпові́м про все, що ба́чив.


— І надто небезпечний, попереджаю вас.

— І на́дто небезпе́чний, попереджа́ю вас.


Ці́лий ка́рний суд був немо́в ме́ртвий.

Ці́лий ка́рний суд був немо́в ме́ртвий.


Між ним і Д'Артаньяном був стіл.

Між ним і Д'Артаньяном був стіл.


— Як уїсться в кого, то вже свого докаже.

— Як уї́сться в кого, то вже свого́ дока́же.


— Бережіться, — застерегла я, — я ославлю вас на цілий світ.

— Бережі́ться, — застерегла́ я, — я осла́влю вас на ці́лий світ.


Ось причи́на, з яко́ї її тавро́вано.

Ось причи́на, з яко́ї її тавро́вано.


Був страше́нно си́льний.

Був страше́нно си́льний.


Він — мій вла́сний, і я мо́жу роби́ти з ним, що хо́чу.


— Качайте його! — наказав Бетліс.

— Кача́йте йо́го! — наказа́в Бетліс.


— Готово? — запитав він.

— Гото́во? — запита́в він.


— Але ви маєте підозру?

— Але́ ви ма́єте підо́зру?


Ще, мо́же, не зо́всім ли́хо.

Ще, мо́же, не зо́всім ли́хо.


Де спиня́вся коро́ль, там спиня́лись і мушкете́ри.


Він водно́ча́с і нена́видів, і обо́жнював її.


— Завтра, — заявив він — я помщуся за вас, або умру.

— За́втра, — заяви́в він — я помщу́ся за вас, або́ умру́.


— А ось вам, мій друже, півпістолі за труд.

— А ось вам, мій дру́же, півпістолі за труд.


— Цур йому! — каже Гвинтовка.

— Цур йому! — ка́же Гвинтовка.


Він прийшо́в до па́м'яті й розплю́щив о́чі.


Га́ва зра́зу ду́мав, що це жарт, — та бо лю́ди почали́ свари́ти.


— Щоб нашим ворогам було тяжко, як добре мовляє мій сват! — каже Шрам.

— Щоб на́шим ворога́м було́ тя́жко, як до́бре мовля́є мій сват! — ка́же Шрам.


Попроща́лись і роз'ї́хались.

Попроща́лись і роз'ї́хались.


— Подивились би ви тоді на них, коли вони почули від мене чінукську розмову.

— Подиви́лись би ви тоді́ на них, коли́ вони́ почу́ли від мене́ чінукську розмо́ву.


Міле́ді впа́ла на стіле́ць і простягла́ ру́ки, немо́в заклина́ючи цю жахли́ву поя́ву.


Сіда́йте оту́т, па́не Д'Артаньяне, про́ти мене́.


Урі Брем підві́вся на но́ги.

Урі Брем підві́вся на но́ги.


Та, на жаль, я не зна́ю, де вона́, і всі мої́ шука́ння були́ надаре́мні.


— Невже справді? — схопилася вона.

— Невже́ спра́вді? — схопи́лася вона́.


— От іще помана не поліно, зовсім подібне до щуки!

— От іще́ пома́на не полі́но, зо́всім поді́бне до щу́ки!


Якого тобі чорта тратити літа між тим навісноголовим городовим козацтвом?

Яко́го тобі́ чо́рта тра́тити лі́та між тим навісноголовим городови́м коза́цтвом?


— Куди ви? — питаються.

— Куди́ ви? — пита́ються.


— Вірте, що королева не буде невдячна.

— Ві́рте, що короле́ва не бу́де невдя́чна.


Вінапі, не церемо́нячись, повела́ па́льцем по лиці́ Сейзер.


Не відмовля́йтеся від цього́.

Не відмовля́йтеся від цього́.


Д'Артаньян ні́жно поцілува́в її.

Д'Артаньян ні́жно поцілува́в її.


Ішо́в тут і Богу́н на чолі́ Ві́нницького по́лку.


До́вго проле́жав там у снігу́, прислуха́ючись до розмо́ви.


— Це — тигриця, пантера.

— Це — тигри́ця, панте́ра.


Я з неопи́саною триво́гою поклони́вся і став, нена́че вко́паний.


— У льосі, пане.

— У льо́сі, па́не.


Грі́мо пішо́в попере́д з кошо́м.

Грі́мо пішо́в попере́д з кошо́м.


— Іду, монсеньєр!

— І́ду, монсеньє́р!


Він ду́же знеси́лив, утра́тивши ма́йже всю кров.


Всі ра́птом розбі́глись по широ́кому про́сторі.


Над со́нцем си́лу,.

Над со́нцем си́лу,.


Д'Артаньян за́раз же зрозумі́в, куди́ гне це мсти́ве творі́ння.


— Поцілуйте мене! — промовила вона тихо, прояснівши на лиці.

— Поцілу́йте мене́! — промо́вила вона́ ти́хо, проясні́вши на лиці́.


Зи́гмунд теж тро́хи хвилюва́вся.

Зи́гмунд теж тро́хи хвилюва́вся.


— Ти кажеш, Атосе, хоч раз та гаразд.

— Ти ка́жеш, Атосе, хоч раз та гара́зд.


Оставсь Петро́, як осту́джений.

Оставсь Петро́, як осту́джений.


— З вашою еміненцією? — бурмотів Бонасьє, поводячи навколо блудними очима.

— З ва́шою еміне́нцією? — бурмотів Бонасьє, пово́дячи навко́ло блу́дними очи́ма.


Розка́зує й сей, що ба́чив у Романо́вського Куті́.


— Тридцять п'ять хвилин на восьму, — сказав Атос.

— Три́дцять п'ять хвили́н на во́сьму, — сказа́в Атос.


А в вільних хвилях пишу тобі оцей лист.

А в ві́льних хви́лях пишу́ тобі́ оце́й лист.


Я вже каза́в, що ко́ло Сорокової Ми́лі ко́жен цаль тре́ба було́ прото́птувати ли́жвами.


Той, що з при́мхи свого́ розпу́сного се́рця ма́є проли́ти сті́льки англі́йської кро́ви.


— Не знать, що ти провадиш, свате! — дав йому одвіт Шрам.

— Не знать, що ти прова́диш, сва́те! — дав йому одві́т Шрам.


Жюсак між тим вишико́вував свої́х салда́тів.


Гада́ю, що кра́ще вам тепе́р пої́хати звідціля́, по́ки їх ще нема́.


Джой таємни́чо всміхну́лась.

Джой таємни́чо всміхну́лась.


— Я піду в манастир.

— Я піду́ в манасти́р.


На воді́ гойдалася яка́сь чо́рна кра́пка.


— Не завтра вранці, будь ласка, а зараз.

— Не за́втра вра́нці, будь ла́ска, а за́раз.


Прихи́льна до Вас.

Прихи́льна до Вас.


— Скажи їй, що й на тім світі її не забуду! — каже Петро.

— Скажи́ їй, що й на тім сві́ті її не забу́ду! — ка́же Петро́.


— А чому, пане, таке запитання? Хіба ви маєте чекати на мене?

— А чому́, па́не, таке́ запита́ння? Хіба́ ви ма́єте чека́ти на мене́?


— Обридло мені чути від тебе, Газізю, про Україну та українців.

— Обри́дло мені́ чу́ти від тебе́, Газізю, про Украї́ну та украї́нців.


— З діямантами?

— З діяма́нтами?


Чу́ти було́ ті́льки шум кро́ків, що пові́льно та розмі́рено наближа́лися.


І, не дожидаючись о́дповіді, насу́нув ша́пку да й по́тяг із ха́ти.


— Так, але він либонь швидко втомлюється.

— Так, але́ він либо́нь шви́дко вто́млюється.


— Тепер охрестіть дитину!

— Тепе́р охресті́ть дити́ну!


— Тільки я не сповіщав вас.

— Ті́льки я не сповіща́в вас.


У гру́дях ще бі́льший неспо́кій, голова́ кру́титься.


Бог предві́чний народи́вся,.

Бог предві́чний народи́вся,.


А правда, і др.

А пра́вда, і др.


Банти́ни у ха́ті затанцюва́ли пе́ред її очи́ма, на́че п'я́ні.


— Селі? Селі? — повторив він ледве дишучи.

— Селі́? Селі́? — повтори́в він ле́две ди́шучи.


Чоловіки́ ки́нулись їх рятува́ти.

Чоловіки́ ки́нулись їх рятува́ти.


Усі́м впада́ло в о́чі, що коро́ль був сумни́й й заклопо́таний.


Бу́де безпе́чніше ї́хати тобі́ за́раз да́лі од та́бору і од бойовища.


— Ой, бідна жінка, бідна жінка! Що вони з нею зробили?

— Ой, бі́дна жі́нка, бі́дна жі́нка! Що вони́ з не́ю зроби́ли?


— Але ж він помер.

— Але́ ж він поме́р.


Це невідхи́льна потре́ба їх приро́ди.

Це невідхи́льна потре́ба їх приро́ди.


— Чи то король умер? Чи не вбили ви кардинала? Ви на себе не схожі.

— Чи то коро́ль уме́р? Чи не вби́ли ви кардина́ла? Ви на себе́ не схо́жі.


— Я прокинувся в шпиталю.

— Я проки́нувся в шпита́лю.


— Я зараз же повертаю додому.

— Я за́раз же поверта́ю додо́му.


— Гяури тільки істнують на те, щоб працювати на нас, правовірних.

— Гяури ті́льки істнують на те, щоб працюва́ти на нас, правові́рних.


Де́мони так шви́дко не вмира́ють, бу́дьте спокі́йні.


— Спитай її сам, звідки! Я такої пишної панни не зумію й зайняти.

— Спита́й її сам, зві́дки! Я тако́ї пи́шної па́нни не зумі́ю й зайня́ти.


— А тепер скажіть, хто ви такий?

— А тепе́р скажі́ть, хто ви таки́й?


— Хто в Гвинтовки, а я поїду просто до Васюти.

— Хто в Гвинтовки, а я пої́ду про́сто до Васю́ти.


— Що трапилось? У чім справа? Я сам хотів би знати? Поясніть мені, будь ласка.

— Що тра́пилось? У чім спра́ва? Я сам хоті́в би зна́ти? Поясні́ть мені́, будь ла́ска.


— Ну, а тепер ви мусите все зрозуміти.

— Ну, а тепе́р ви му́сите все зрозумі́ти.


Цього́ ра́зу він ви́рішив розказа́ти все, що ста́лося.


Але на дверях враз спинився.

Але́ на две́рях враз спини́вся.


— Я вже думав, що справді доведеться зробитись собачим родичем.

— Я вже ду́мав, що спра́вді доведе́ться зроби́тись соба́чим ро́дичем.


— А тобі який клопіт? спитав невдоволено пан Андрій.

— А тобі́ яки́й кло́піт? спита́в невдово́лено пан Андрі́й.


Герцоґ ішо́в так шви́дко, що Д'Артаньян ле́две вспіша́вся за ним.


Почу́вши ви́гуки легкоду́хого селя́нства про зго́ду, Богу́н зблід на виду́.


Не рушаючися з мі́сця, вона́ повела́ тим о́ком, що гляді́ло до пле́са.


— Я не виконаю цього наказу.

— Я не ви́конаю цього́ нака́зу.


Хіба я тямлю на конях або на збруї?

Хіба́ я тя́млю на ко́нях або́ на збру́ї?


— Хіба готель дуже далеко?

— Хіба́ готе́ль ду́же дале́ко?


У Борзні́ заї́хав Шрам одпочи́ти до со́тника Білозе́рця.


— А хіба він їх знає?

— А хіба́ він їх зна́є?


Це все, що тре́ба.

Це все, що тре́ба.


За́раз по ви́їзді з пе́ршої ста́нції за грани́цею до на́шого купе́ війшов Зиґмунт.


Але як ви опинилися тут?

Але́ як ви опини́лися тут?


— А що ж він, бгате, вкоїв? — питає Черевань.

— А що ж він, бга́те, вко́їв? — пита́є Черева́нь.


Ми це ба́чили — ді́вчи́на і я.

Ми це ба́чили — ді́вчи́на і я.


— Чого ти, Лесю, наче ховаєшся од мене? — каже він їй раз, піймавши її за руку.

— Чого́ ти, Ле́сю, на́че хова́єшся од мене́? — ка́же він їй раз, пійма́вши її за ру́ку.


Пора́неного, як ми каза́ли, в тяжко́му ста́ні зне́сено туди́ ще рані́ш.


Госпо́дь не попу́стить тако́го зло́чину.


Тяжкі́ ду́ми гніти́ли ду́шу ге́тьмана, коли́ він верта́вся з під Жва́нця.


Хай бу́дуть пе́вні, я ви́п'ю з вели́кою охо́тою ї́хнє здоро́в'я та ті́льки не сам.


— Так! — відповів незнайомий.

— Так! — відпові́в незнайо́мий.


Вона́, твоя́ душа́, мені́ потрі́бна, щоб з'єдна́ти її з моє́ю.


— Він пішов, а будинок зачинено.

— Він пішо́в, а буди́нок зачи́нено.


Він розпоча́в розмо́ву про пого́ду.

Він розпоча́в розмо́ву про пого́ду.


Лорд Вінтер і собі́ зроби́в теж.

Лорд Вінтер і собі́ зроби́в теж.


— Так, мілорде! Я приймаю, — сказав Д'Артаньян.

— Так, мілорде! Я прийма́ю, — сказа́в Д'Артаньян.


— Ну, а про що ж тебе суддя питав? — промовив перший Журковський.

— Ну, а про що ж тебе́ суддя́ пита́в? — промо́вив пе́рший Журковський.


Гей Стокард гру́бо ви́лаявся своє́ю рі́дною, односкладо́вою мо́вою.


Ви́пили по ку́бку.

Ви́пили по ку́бку.


Мі́сис Сейзер кивну́ла голово́ю.

Мі́сис Сейзер кивну́ла голово́ю.


Він ки́нувся в воду́ і попли́в на сере́дину ви́ру.


— Чи не треба вам грошей?

— Чи не тре́ба вам грошей?


А ось і третій острів.

А ось і тре́тій о́стрів.


А ви, ви чоловіки й сидите отут, склавши руки, боячись вітру й дощу.

А ви, ви чоловіки́ й сидите́ оту́т, скла́вши ру́ки, боячи́сь ві́тру й дощу́.


— Біда! — кричать.

— Біда́! — крича́ть.


— Вони нас побачать.

— Вони́ нас поба́чать.


— Вашому панові, — сказала вона.

— Ва́шому па́нові, — сказа́ла вона́.


Ось усе́, що я мо́жу вам сказа́ти.

Ось усе́, що я мо́жу вам сказа́ти.


— Пан Д'Артаньян обіцяв допомогти мені.

— Пан Д'Артаньян обіця́в допомогти́ мені́.


Шпита́льні ке́лії тро́хи бі́льші від звича́йних арешта́нських, ко́жна з двома́ ві́кнами.


— Що ти говориш, Марино? — пригніченим голосом спитав Богун.

— Що ти гово́риш, Мари́но? — пригні́ченим го́лосом спита́в Богу́н.


Невістко, з якої причини помер мій брат?

Неві́стко, з яко́ї причи́ни поме́р мій брат?


А потім знов до землі.

А по́тім знов до землі́.


— Десять пістолей.

— Де́сять пістоле́й.


Чарівне́ обли́ччя з блиску́чими очами відкри́лося заціка́вленим прису́тнім.


— Не вірю, доки ти не подаси мені якогось доказу.

— Не ві́рю, до́ки ти не подаси́ мені́ яко́гось до́казу.


Се́рце не ви́тримало.

Се́рце не ви́тримало.


Промину́вши Іґл, вони́ ста́ли спочива́ти.


— Та, нарешті — вигукнув Д'Артаньян, — де він? Де Атос?

— Та, наре́шті — ви́гукнув Д'Артаньян, — де він? Де Атос?


Зна́ємо, ка́жуть, що ви все шість відсо́тків берете́, ми вам ві́сім дамо́.


— Конятину! — з огидою повторив Араміс.

— Коня́тину! — з оги́дою повтори́в Араміс.


— Ми ще побачимось, пане, чи не так?

— Ми ще поба́чимось, па́не, чи не так?


— Я не з вами говорю, пане.

— Я не з вами говорю́, па́не.


— Невже? Мені дуже жалко! А давно?

— Невже́? Ме́ні ду́же жа́лко! А давно́?


Справді випрактикував гарно!

Спра́вді випрактикува́в га́рно!


— Що таке? — промовив Рішельє, відчинивши двері.

— Що таке́? — промо́вив Рішельє́, відчини́вши две́рі.


— Ми вдержемо німців!

— Ми вде́ржемо ні́мців!


Вона́ не пови́нна розмовля́ти ні з ким, крім вас, якщо́ на те бу́де ва́ша ла́ска.


Проща́й, па́не кня́зю.

Проща́й, па́не кня́зю.


Всі має́тки й добро́ па́нське перейшли́ до козакі́в та селя́н.


— Шановна громадо! — каже.

— Шано́вна грома́до! — ка́же.


А наші дундуки подякували мені киями.

А на́ші дундуки́ подя́кували мені́ кия́ми.


— Вовчий Зуб каже, що коли вийдете переможцем, тоді я — ваша дружина.

— Во́вчий Зуб ка́же, що коли́ ви́йдете перемо́жцем, тоді́ я — ва́ша дружи́на.


Візьмі́ть од подавця́ цього́ листа́ те, що він ма́є переда́ти вам.


Ко́жний з них ніс по ко́вдрі.

Ко́жний з них ніс по ко́вдрі.


— І коштовна попона на ньому теж моя?

— І кошто́вна попо́на на ньому теж моя́?


— Що? — запитав Кардеджі, ледве промовляючи.

— Що? — запита́в Кардеджі, ле́две промовля́ючи.


— Так що ж воно?

— Так що ж воно́?


Це я зва́жила непохи́тно.

Це я зва́жила непохи́тно.


— Що я вам за вуйцьо? От постеліть тому хлопчиськові.

— Що я вам за вуйцьо? От постелі́ть тому́ хлопчи́ськові.


— Він не увійде, доки ми не вийдемо.

— Він не уві́йде, до́ки ми не ви́йдемо.


Скрізь гра́ти заарешто́ваний ба́чив ті́льки буди́нки та брук.


Ось моя́ ві́дповідь.

Ось моя́ ві́дповідь.


І я побі́г напере́д, ки́нувся сюди́ й туди́ — нема́ Киценьки.


Д'Артаньянові тре́ба зали́ши́тись на самоті́, ви́плакатися та засну́ти.


А на столику вся холодна кухня.

А на сто́лику вся холо́дна ку́хня.


— Та дома! — каже.

— Та до́ма! — ка́же.


Д'Артаньяна відві́дали ті́льки тро́є мушкете́рів.


— Бо дехто з нас, імовірно, залишиться на дорозі.

— Бо де́хто з нас, імові́рно, зали́ши́ться на доро́зі.


— Чудово, — згукнув Атос, — ви цар поетів, мій любий Арамісе.

— Чудо́во, — згукну́в Атос, — ви цар пое́тів, мій лю́бий Арамісе.


— До побачення, хазяїне!

— До поба́чення, хазя́їне!


— Він двічі приходив до міледі.

— Він дві́чі прихо́див до міле́ді.


— Вони в цьому пакунку, який ви розгорнете лише на тім боці Ляманша.

— Вони́ в цьо́му́ паку́нку, яки́й ви розго́рнете лише́ на тім бо́ці Ляманша.


— Се ви, пане гетьмане, — каже Петро Сердюк, — на радах так уходились.

— Се ви, па́не ге́тьмане, — ка́же Петро́ Сердю́к, — на ра́дах так ухо́дились.


Тоді́ всі че́тверо зни́кли в бастіо́ні, куди́ пе́ред тим увійшо́в уже́ Грі́мо.


— Гей! Ви там! Ле Ґуаре! Постеліть, щоб м'яко було, — наказував П'єр.

— Гей! Ви там! Ле Ґуаре! Постелі́ть, щоб м'я́ко було́, — нака́зував П'єр.


— Авжеж підемо, Ґаво! — сказав Вовкун.

— Авже́ж пі́демо, Ґаво! — сказа́в Вовку́н.


— Листа передадуть особисто йому.

— Листа́ передаду́ть особи́сто йому.


— Ну, будь же ти в мене за рідного отця, і благословіте нас укупі.

— Ну, будь же ти в мене́ за рі́дного отця́, і благословіте нас уку́пі.


— Що він вам за пройдисвіт такий удався?

— Що він вам за пройди́світ таки́й уда́вся?


— Справді так?

— Спра́вді так?


Полоня́нка швидки́м о́ком перебі́гла по всій кімна́ті.


А запорожець підхопить, ткне під себе да знов навздогін.

А запоро́жець підхо́пить, ткне під себе́ да знов навздогі́н.


Кров і гнів уда́рили йому в го́лову.

Кров і гнів уда́рили йому в го́лову.


А в них кожна година здібна вбити живу душу.

А в них ко́жна годи́на зді́бна вби́ти живу́ ду́шу.


— Що се? — каже Шрам.

— Що се? — ка́же Шрам.


На цей крик на́товп вступи́в до за́лі.

На цей крик на́товп вступи́в до за́лі.


Але він мав справу із справним бойцем.

Але́ він мав спра́ву із спра́вним бойце́м.


По́тім висо́кий чолові́к же́стом запропонува́в мушкете́рові ввійти́.


— Гаразд, — сказав шляхтич.

— Гара́зд, — сказа́в шля́хтич.


Ну, а чіпці готові?

Ну, а чіпці́ гото́ві?


— Годі лиш, батьку! — крикне Брюховецький.

— Го́ді лиш, ба́тьку! — кри́кне Брюхове́цький.


З льо́ху доли́нуло ї́хнє ту́жне голосі́ння.


— Да годі, бога ради! — каже Петро.

— Да го́ді, бо́га ра́ди! — ка́же Петро́.


— Ах! — разом скрикнула міледі й Рошфор.

— Ах! — ра́зом скри́кнула міле́ді й Рошфо́р.


Короле́ва зблі́дла б ще бі́льше, коли́ це було́ можли́во.


— Ні, це не ханові! Цю купу я дам тобі за те, щоб мені побачитись з Михнюківною.

— Ні, це не ха́нові! Цю ку́пу я дам тобі́ за те, щоб мені́ поба́читись з Михнюківною.


Бі́ля две́рців каре́ти стоя́в розкі́шно зодя́гнений верхіве́ць.


— Ну, то що ж нам робити?

— Ну, то що ж нам роби́ти?


— І будете на балі?

— І бу́дете на ба́лі?


— І я так само! — приєднався до них Д'Артаньян.

— І я так са́мо! — приєдна́вся до них Д'Артаньян.


Джекоб плю́хнув на зе́млю.

Джекоб плю́хнув на зе́млю.


Ще кі́лька слів.

Ще кі́лька слів.


— Та скажіть, чого вам треба?

— Та скажі́ть, чого́ вам тре́ба?


Пля́нше пішо́в на двір і хоті́в засідла́ти ко́ні.


— Пани Атос, Портос і Араміс.

— Пани́ Атос, Портос і Араміс.


— Так, моє діточко.

— Так, моє́ ді́точко.


На́віть страшно́го ре́ву гарма́т почу́ти тепе́р ста́ло неможли́во за ви́гуками козакі́в.


Ми ство́рені оди́н для одного́.

Ми ство́рені оди́н для одного́.


— Ніщо не викликає спраги так, як безсоння.

— Ніщо́ не виклика́є спра́ги так, як безсо́ння.


Ви знаєте Іванця?

Ви зна́єте Іванця́?


Але ще й досі ніхто не міг зміркувати, що йому таке сталося.

Але́ ще й до́сі ніхто́ не міг зміркува́ти, що йому таке́ ста́лося.


— Як? Мої полковники перейшли до Іванцевого боку?

— Як? Мої́ полко́вники перейшли́ до Іванце́вого бо́ку?


— Алеж я гадала, що він твій приятель.

— Алеж я гада́ла, що він твій при́ятель.


Закоха́вся так, що запропонува́в їй побра́тися з ним.


— Генрись арештований.

— Генри́сь арешто́ваний.


У мене́ до́брі соба́ки.

У мене́ до́брі соба́ки.


Це зале́жатиме від почуття́, яке́ ви зумі́єте наві́яти мені́.


— Гребіть, — наказав він матросам.

— Гребі́ть, — наказа́в він матро́сам.


Ця жі́нка — шпигу́н кардина́лів.

Ця жі́нка — шпигу́н кардина́лів.


Тро́хи о́сторонь стоя́ла Джой Моліно.

Тро́хи о́сторонь стоя́ла Джой Моліно.


— Звичайно! Будь ласка!

— Звича́йно! Будь ла́ска!


Але це її трошки присмирить.

Але́ це її тро́шки присми́рить.


Це пе́вне Сіпсу, поду́мав він собі́.

Це пе́вне Сіпсу, поду́мав він собі́.


І ба́тько твій до́брий коза́к, ті́лько здурі́в на ста́рість.


— Так отеє,— каже,— ви на прощу, панотче? Святе діло!

— Так оте́є,— ка́же,— ви на про́щу, панотче? Святе́ ді́ло!


— Та опам'ятайся, брате! — промовив Дональд, — ти зовсім з глузду з'їхав!

— Та опам'ята́йся, бра́те! — промо́вив Дональд, — ти зо́всім з глу́зду з'ї́хав!


Зраді́в діду́сь, що аж усміха́всь.

Зраді́в діду́сь, що аж усміха́всь.


— Каюся, що це мене дуже заспокоїло б.

— Ка́юся, що це мене́ ду́же заспоко́їло б.


Пан Андрі́й похили́всь та замо́вк.

Пан Андрі́й похили́всь та замо́вк.


Вже ж не хто сей оди́н, як той серде́га Петро́ Шраменко.


А тут я оселився тимчасово.

А тут я осели́вся тимчасо́во.


У ко́жному з кабіне́тів лежа́ло машкара́дне убра́ння́.


Втікаймо лучче заздалегідь!

Втіка́ймо лучче заздалегі́дь!


Жі́нку утво́рено на на́шу заги́бель, їй ми завдя́чуємо всі на́ші неща́стя.


— Я все знаю.

— Я все зна́ю.


Розди́вимося, то й пора́димося.

Розди́вимося, то й пора́димося.


— І вибрався кудись.

— І ви́брався куди́сь.


А в корчмі не хочуть, бо там блощиці.

А в ко́рчмі́ не хо́чуть, бо там блощи́ці.


Ті́льки схо́плений мно́ю ніж зали́ши́вся у мені́ в рука́х.


От і побрата́ються да й живу́ть дові́ку вку́пі, як ри́ба з водо́ю.


Б'юкенгем стоя́в на́че приголо́мшений.

Б'юкенгем стоя́в на́че приголо́мшений.


Ваш пан Бонасьє обрида́є мені́.

Ваш пан Бонасьє обрида́є мені́.


То́ї ж хвили́ни две́рі кімна́ти не відчини́лись, а піддали́ся на́тискові.


А то думав, що вже по тобі.

А то ду́мав, що вже по тобі́.


Сі́тка Ча́рлі взя́вся до лікува́ння.

Сі́тка Ча́рлі взя́вся до лікува́ння.


Ніч нас звела́, ніч розвела́, і для мене́ він лиши́вся страшни́м ви́плодом но́чі.


Га́нна Австрі́йська ступи́ла крок наза́д і пополотніла.


— То ходімо ж! До села ще не близько.

— То ході́мо ж! До села́ ще не бли́зько.


— Хіба перескочите, — мовив чоловік, здвигнувши плечима.

— Хіба́ переско́чите, — мо́вив чолові́к, здви́гнувши плечи́ма.


— А я хіба що ж тобі кажу? Хіба куди тебе веду?

— А я хіба́ що ж тобі́ кажу́? Хіба́ куди́ тебе́ веду́?


Став я сам про себе́ ду́мати.

Став я сам про себе́ ду́мати.


— А в перших листах!

— А в пе́рших листа́х!


— Буль ласка, відповідайте мені тою ж мовою.

— Буль ла́ска, відповіда́йте мені́ то́ю ж мо́вою.


У мене́ є три дру́га, гідні́ші за мене́.


Го́лос плив, мов рі́чка, рі́вно без уто́ми, без афекта́ції.


А Корній Онофрієвич завжди був людиною обережною.

А Корні́й Онофрієвич за́вжди́ був люди́ною обере́жною.


— Двоє, монсеньєр.

— Дво́є, монсеньє́р.


Та й, прослизну́вши туди́, ви не спромо́жетесь пройти́ крізь тро́є залі́зних грат.


— От як розвеличалась ледача шляхта! — перехопили тут інші з синьокаптанників.

— От як розвеличалась леда́ча шля́хта! — перехопи́ли тут і́нші з синьокапта́нників.


— Це ж наш ґешефт починається! Мені здається, що це дуже добрий початок.

— Це ж наш ґеше́фт почина́ється! Ме́ні здає́ться, що це ду́же до́брий поча́ток.


— Не бійся, пані,— каже, всміхнувшись, Василь Невольник.

— Не бі́йся, па́ні,— ка́же, всміхну́вшись, Васи́ль Нево́льник.


Пля́нше ї́хав поза́д свого́ па́на кро́ків на де́сять.


— Добре, добре, Рошефоре! Не все пропало.

— До́бре, до́бре, Рошефоре! Не все пропа́ло.


— А, чорт! — вихопилося в Д'Артаньяна.

— А, чорт! — ви́хопилося в Д'Артаньяна.


— Продати діяманта, — відповів Араміс.

— Прода́ти діяманта, — відпові́в Араміс.


Але не кваптеся, обміркуйте гарненько.

Але́ не ква́птеся, обмірку́йте гарне́нько.


Я взяв її ру́ку.

Я взяв її ру́ку.


А військовий писар, хоть і чув, да не озиравсь.

А військо́ви́й пи́сар, хоть і чув, да не озира́всь.


— А якщо він не приїде? — спитав Д'Артаньян.

— А якщо́ він не приї́де? — спита́в Д'Артаньян.


— Та вжеж не бідак, пане.

— Та вжеж не біда́к, па́не.


То були́ лише́ даре́мні наді́ї й химе́рні мрі́ї.


Покі́й був уря́джений як сало́ник, обста́влений зі смако́м, хоч без виставности.


— І дійсно, — сказав Портос.

— І ді́йсно, — сказа́в Портос.


— Браво, Д'Артаньяне! Я згодний, — сказав Атос.

— Бра́во, Д'Артаньяне! Я зго́дний, — сказа́в Атос.


Фелтон набли́зився до не́ї.

Фелтон набли́зився до не́ї.


— Це, певно, якийсь вищий офіцер провадить нічний об'їзд, — висловив гадку Атос.

— Це, пе́вно, яки́йсь ви́щий офіце́р прова́дить нічни́й об'ї́зд, — ви́словив га́дку Атос.


Оця́ ду́мка ви́ди́мо відживи́ла Владка Завадовського.


Кардина́л каза́в щось по́шепки, і коро́ль був ду́же бліди́й.


— Як то на що? На продаж.

— Як то на що? На про́даж.


— Ну, тоді я двома словами нагадаю вам за себе.

— Ну, тоді́ я двома́ слова́ми нагада́ю вам за себе́.


І він махну́в руко́ю, немо́в бажа́в відігна́ти споку́сливого де́мона.


І з ци́ми слова́ми він поцілува́в її.

І з ци́ми слова́ми він поцілува́в її.


Так са́мо, як і ти, Павле із Та́рса, працю́ю і я в виногра́днику госпо́дньому.


Он тут за ко́рчмо́ю.

Он тут за ко́рчмо́ю.


Неха́й же Грі́мо прибере́ стіл.

Неха́й же Грі́мо прибере́ стіл.


— Це був жахливий рубець.

— Це був жахли́вий рубе́ць.


— Хочеш, Мариночко, я збудую тут хатку і будемо на те літо тут жити?

— Хо́чеш, Мари́ночко, я збуду́ю тут ха́тку і бу́демо на те лі́то тут жи́ти?


Рівноча́сно я не зво́див оче́й із щу́ки.


— Як то? — запитали ми обидва враз.

— Як то? — запита́ли ми оби́два враз.


Усю́ ту ніч вона́ пла́кала.

Усю́ ту ніч вона́ пла́кала.


Здивова́всь Петро́ і звелі́в за́раз собі́ коня́ сідла́ти.


— Ну що, сину? — спитав батько.

— Ну що, си́ну? — спита́в ба́тько.


Невже вас світ не цікавить більше? Чи знаєте ви, що чоловік мій помер?

Невже́ вас світ не ціка́вить бі́льше? Чи зна́єте ви, що чолові́к мій поме́р?


— Герцоґ Б'юкенгемський — кат цього янгольського створіння! — дивувався Фелтон.

— Герцоґ Б'юкенгемський — кат цього́ я́нгольського створі́ння! — дивува́вся Фелтон.


Вона́ нака́зувала чека́ти, я й чека́в.

Вона́ нака́зувала чека́ти, я й чека́в.


Одне́ вікно́ буди́нку було́ осві́тлене.

Одне́ вікно́ буди́нку було́ осві́тлене.


Попро́буємо обійти́ся без не́ї.

Попро́буємо обійти́ся без не́ї.


Ті́лько до́бре собі́ пам'ята́й, що брехне́ю світ про́йдеш, та наза́д не верне́шся.


— Брати мої рідні! — з риданням кинувся Богун до калік.

— Бра́ти мої́ рі́дні! — з рида́нням ки́нувся Богу́н до калі́к.


Обняли́сь, поціловались і довге́нько де́ржали оди́н одного́, обня́вшись.


Ха, ха, ха! Ха, ха, ха!

Ха, ха, ха! Ха, ха, ха!


Олимпіяда Остапівна як сиді́ла, так і ру́ки спусти́ла.


— Кирило Тур, чи чуєш?

— Кири́ло Тур, чи чу́єш?


— Пан жартує, а ось побачите!

— Пан жарту́є, а ось поба́чите!


— Сокіл мій,— каже,— ясний!

— Со́кіл мій,— ка́же,— я́сни́й!


— Як хочете, — озвався Атос.

— Як хо́чете, — озва́вся Атос.


— Я обманил вашу еміненцію!

— Я обмани́л ва́шу еміне́нцію!


Хоч уже́ посутені́ло, але́ ще мо́жна було́ на кі́лька кро́ків пізна́ти люди́ну.


Ти рего́чешся вслід йому.

Ти рего́чешся вслід йому.


У вас, здає́ться, зник пісо́к.

У вас, здає́ться, зник пісо́к.


Стокард ти́хим го́лосом, але́ з пова́гою відмо́вився.


Він стоя́в рі́вно, нерухо́мо, як дити́на, що відповіда́є з катихизиса.


Д'Артаньян бігце́м поверну́вся додо́му.

Д'Артаньян бігце́м поверну́вся додо́му.


Як же поба́чив, що Сомка нема́є, то й го́лову пові́сив.


— Я чесна людина.

— Я че́сна люди́на.


— Так, — відповів Атос, — він нагадує мені один родинний коштовний самоцвіт.

— Так, — відпові́в Атос, — він нага́дує мені́ оди́н роди́нний кошто́вний самоцві́т.


Я впізна́в па́на Д'Артаньяна.

Я впізна́в па́на Д'Артаньяна.


Д'Артаньян не ворухну́вся.

Д'Артаньян не ворухну́вся.


— Гетьман, гетьман Іван Мартинович! — кричать на все горло.

— Ге́тьман, ге́тьман Іва́н Марти́нович! — крича́ть на все го́рло.


Вона знає вас?

Вона́ зна́є вас?


Але полковники не корилися.

Але́ полко́вники не кори́лися.


— А коли впаде?

— А коли́ впаде́?


А впрочім, друже мій, знаєш прецінь, що женюся.

А впрочім, дру́же мій, зна́єш прецінь, що женю́ся.


— Але до кави кличуть, покинь! — сказав батько.

— Але́ до ка́ви кли́чуть, поки́нь! — сказа́в ба́тько.


Я знав, що ви ско́ро опам'ята́єтесь.

Я знав, що ви ско́ро опам'ята́єтесь.


— Мне отмщение, и аз воздам, — сказав господь.

— Мне отмщение, и аз воздам, — сказа́в господь.


— Тут же на другім поверсі.

— Тут же на дру́гім по́версі.


А в разі потреби ми вам ще й допоможемо.

А в ра́зі потре́би ми вам ще й допомо́жемо.


— Ой, боже мій, боже мій! — скрикнула пані Бонасьє.

— Ой, бо́же мій, бо́же мій! — скри́кнула па́ні Бонасьє.


Шум става́в усе́ чутніший.

Шум става́в усе́ чутніший.


— Цілком вірно, — ствердив Араміс.

— Цілко́м ві́рно, — стве́рдив Араміс.


Якщо́ ви рухнете́сь з мі́сця, то я застрі́лю вас.


Ду́жі лю́ди підупадали на си́ли, кво́лі вмира́ли.


Ще раз, і ще раз — нічогі́сінько.

Ще раз, і ще раз — нічогі́сінько.


Міле́ді про́сто збожево́ліла від коха́ння й не тя́милися з ра́дощів.


То він попере́див мене́.

То він попере́див мене́.


— Мабуть — зайве слово, — посміхнувся Д'Артаньян.

— Ма́бу́ть — за́йве сло́во, — посміхну́вся Д'Артаньян.


Там на хребті́ в не́ї ще бо́лів шрам від ви́дриних зубі́в.


Ко́жний ваш по́гляд, ко́жний до́тик ва́шої руки́, ко́жне ва́ше сло́во було́ обіця́нкою.


Закла́д ми ви́грали.

Закла́д ми ви́грали.


— Так ви не відмовляєтеся від своєї прогулянки сьогодні ввечорі?

— Так ви не відмовля́єтеся від своє́ї прогу́лянки сього́дні ввечорі?


— Мушу запевнити вас, пане, що я зовсім не питав вас.

— Му́шу запе́внити вас, па́не, що я зо́всім не пита́в вас.


Ото́ж він сиді́в мовчазни́й, схили́вши го́лову.


— Вони лежать у ямі зверху і можуть зовсім зіпсуватись.

— Вони́ лежа́ть у я́мі зве́рху і мо́жуть зо́всім зіпсува́тись.


— Повернувшися, ми з вами порахуємося.

— Повернувшися, ми з вами пораху́ємося.


До схід со́нця, ма́бу́ть, не добіжи́ш.

До схід со́нця, ма́бу́ть, не добіжи́ш.


— Нумо давайте обідати, — запросив Портос, — а то все захолоне.

— Ну́мо дава́йте обі́дати, — запроси́в Портос, — а то все захоло́не.


Міле́ді на́че в на́паді розпу́ки почала́ лама́ти ру́ки.


Ось і тепе́р я що́йно поверну́вся з доро́ги, і мої́ соба́ки ще на́віть не відпочи́ли.


У за́лі де́який час було́ чу́ти заміша́ння й сум'яття́.


Це дору́чене мені́.

Це дору́чене мені́.


Так проглаголавши, замо́вк стари́й, похили́в го́лову, і загада́всь.


— Що скаже про це наш абат? — спокійно спитав Атос.

— Що ска́же про це наш аба́т? — спокі́йно спита́в Атос.


Де коли́сь хвилюва́ло та бушува́ло, тепе́р ти́хо та гла́дко.


А навкруги ні тепла, ні звука, — один лютий холод і тиша.

А навкруги́ ні тепла́, ні зву́ка, — оди́н лю́тий хо́лод і ти́ша.


За годи́ну вона́ почу́ла ти́хий го́лос, що звав її.


— Який, скажіть?

— Яки́й, скажі́ть?


Стоя́в зачудо́ваний, наза́д відки́нувши го́лову.


Але Андрусь на те не спускався.

Але́ Андрусь на те не спуска́вся.


По вісьмо́х днях жі́нка спокуси́ла си́на тюре́мника й утекла́.


І по всьо́му по́лю зчини́всь га́лас несказа́нний.


Я мав таке́ чуття́, що хтось до́вбнею б'є мене́ по ті́м'ю.


— От що зробив Іванець,— прийняв ізнов слово божий чоловік.

— От що зроби́в Іване́ць,— прийня́в ізнов сло́во бо́жий чолові́к.


Томмі засу́нув у юконську піч де́ко з сухаря́ми й підки́нув тро́хи дров.


— Яке ж там у вас лихо? — питає повагом Гвинтовка.

— Яке́ ж там у вас ли́хо? — пита́є пова́гом Гвинтовка.


Бідола́шна ді́вчи́на, почу́тивши пе́стощі Д'Артаньяна, підвела́ го́лову.


— Що ж, коли хочете, то нехай і так буде.

— Що ж, коли́ хо́чете, то неха́й і так бу́де.


Зго́дом Бонасьє переляка́вся ще два рази́.


— І ти оце по правді говориш?

— І ти оце́ по пра́вді гово́риш?


Д'Артаньян і Атос відмо́вились.

Д'Артаньян і Атос відмо́вились.


— Ого—го! Дуже швидка! Так я тебе й пустив до Богуна!

— Ого—го! Ду́же швидка́! Так я тебе́ й пусти́в до Богуна́!


Міле́ді зачини́ла вікно́, загаси́ла ля́мпу й лягла́ в лі́жко, як пора́див їй Фелтон.


— Слухайте! Ви ж бо божевільний.

— Слу́хайте! Ви ж бо божеві́льний.


— То грайте на обидві збруї.

— То гра́йте на оби́дві збру́ї.


По те́мному лу́гу.

По те́мному лу́гу.


— Що тобі таке? Ти хора? — запитав я її.

— Що тобі́ таке́? Ти хо́ра? — запита́в я її.


— Так, пане, — ледве чутно відповів переляканий гість.

— Так, па́не, — ле́две чу́тно відпові́в переля́каний гість.


Та має́ток мій був в А́нглії.

Та має́ток мій був в А́нглії.


— Це буде кінь на зміну, — сказав Атос.

— Це бу́де кінь на змі́ну, — сказа́в Атос.


Я помира́ю від хвилюва́ння.

Я помира́ю від хвилюва́ння.


— Це вірно, — сказав Араміс.

— Це ві́рно, — сказа́в Араміс.


— Против того, що тепер, під сю заверюху, того й гляди, що спіткнешся.

— Про́тив того́, що тепе́р, під сю заверю́ху, того́ й гляди́, що спіткне́шся.


— Е, паничеську! — каже Череваниха.

— Е, паниче́ську! — ка́же Череваниха.


Не жа́дна кореспонде́нція.

Не жа́дна кореспонде́нція.


— Ну, а як накупимо, що тоді?

— Ну, а як наку́пимо, що тоді́?


Сці́пив зу́би й ла́ден був бі́гти, щоб свої́ми рука́ми заби́ти їх.


Льокай прові́в ґасконця до па́ні.

Льокай прові́в ґасконця до па́ні.


Він ні́би бі́дкався се́ред но́чі.

Він ні́би бі́дкався се́ред но́чі.


Д'Артаньян сти́снув її з шанобли́вою вдя́чністю.


В ту мить, як ті́льки з'яви́лися пе́ред ним Фортюнові гру́ди, він спусти́в куро́к.


Ще здаля́ вони́ помі́тили Араміса, яки́й стоя́в, су́мно притулившися до вікна́.


Умо́вившись, де вони́ стрі́нуться, незнайо́мий пішо́в.


— Постукати у двері.

— Посту́кати у две́рі.


Жах приму́сив мене́ очнутись.

Жах приму́сив мене́ очнутись.


О, я, нещасний!

О, я, неща́сний!


Міле́ді підбі́гла до двере́й і відчини́ла їх.


Це був вели́кий вельмо́жа, рі́вний герцоґу Б'юкенгемському.


— Я привів тобі другого, — сказав Д'Артаньян.

— Я приві́в тобі́ дру́гого, — сказа́в Д'Артаньян.


Ра́но сього́дня проки́нувся Бахчисара́й, а ще рані́ше ха́нський пала́ц.


— Життя не ласкаве з багатьох причин.

— Життя́ не ласка́ве з багатьо́х причи́н.


Знов мене́ там ста́ли за папе́ри пита́ти.


Чолові́к спра́вді вже був си́вий, а жі́нка чорноброва й молоде́нька.


Зітхну́в стари́й, але́ що було́ ді́яти! Пішо́в.


Три ку́лі продіря́явили серве́тку й зроби́ли з не́ї спра́вжній пра́пор.


— Що? — спитав Д'Артаньян.

— Що? — спита́в Д'Артаньян.


Він мав себе́ за обра́женого, обма́нутого, обду́реного.


І мій провідни́к пої́хав, і місце́вий селяни́н, поклонившися, пішо́в собі́ додо́му.


Гада́в я, що вони́ мої́ ро́дичі.

Гада́в я, що вони́ мої́ ро́дичі.


— Жоден чоловік не сміє підвести очі на жінку хана.

— Жо́ден чолові́к не смі́є підвести́ о́чі на жі́нку ха́на.


Про́сто не тра́пилося тако́го ви́падку.

Про́сто не тра́пилося тако́го ви́падку.


— Я слухаю вас, — сказав той.

— Я слу́хаю вас, — сказа́в той.


— Нас помітили.

— Нас помі́тили.


— Вовчий Зуб перед веде! — стиха промовив до Джой поліцейський поручник.

— Во́вчий Зуб пе́ред веде́! — сти́ха промо́вив до Джой поліце́йський пору́чник.


— А ви звідкіля? — спитав Богун.

— А ви звідкіля́? — спита́в Богу́н.


Він ви́пив за їх здоро́в'я.

Він ви́пив за їх здоро́в'я.


Міле́ді опови́ла ши́ю Фелтона, і той ви́тяг її з вікна́.


— О, так, так.

— О, так, так.


Принесі́ть сюди́ вагу́, і ми поділимо́сь.


Оста́нні слова́ зроби́ли на Мари́ну вплив.


— Одважив солі добре.

— Одва́жив со́лі до́бре.


Я знав, що тут вона́ не втече́ від нас.

Я знав, що тут вона́ не втече́ від нас.


Капелю́х одлеті́в на де́сять кро́ків.

Капелю́х одлеті́в на де́сять кро́ків.


— Справа серйозна — зауважили друзі.

— Спра́ва серйо́зна — заува́жили дру́зі.


— Ледачу ж вибрав він дорогу — каже Шрам.

— Леда́чу ж ви́брав він доро́гу — ка́же Шрам.


— Я здобув тебе мечем у бойовищі з Хамамбетом мурзою.

— Я здобу́в тебе́ мече́м́ у бойови́щі з Хамамбетом мурзою.


Д'Артаньян був фізіономіст.

Д'Артаньян був фізіономіст.


— Що це таке? Ви вже від'їжджаєте? Куди? Як?

— Що це таке́? Ви вже від'їжджа́єте? Куди́? Як?


— Ви? Боже ж мій милий, це ви? — вигукнула королева.

— Ви? Бо́же ж мій ми́лий, це ви? — ви́гукнула короле́ва.


— Якби я мав сумнів у вашому коханні, я не сказав би цього.

— Якби́ я мав су́мнів у ва́шому коха́нні, я не сказа́в би цього́.


— Тоді скажеш гоп, як перескочиш.

— Тоді́ ска́жеш гоп, як переско́чиш.


— Ходім бо, Атосе, ходім — підганяв Д'Артаньян, — піддамо ходу, піддамо.

— Ходім бо, Атосе, ході́м — підганя́в Д'Артаньян, — піддамо́ хо́ду, піддамо́.


— То ходімте.

— То ходімте.


— Батьку ти наш, Іване Мартиновичу! — озвались запорожці.

— Ба́тьку ти наш, Іва́не Марти́новичу! — озва́лись запоро́жці.


— Чорт побирай! Хіба це вас дивує!

— Чорт побира́й! Хіба́ це вас диву́є!


Що це таке́? — спита́в Портос.

Що це таке́? — спита́в Портос.


— Так воно й єсть.

— Так воно́ й єсть.


— Та цього Д'Артаньяна?

— Та цього́ Д'Артаньяна?


Але третього дня вже стало очевидним, що весни йому не перегнати.

Але́ тре́тього дня вже ста́ло очеви́дним, що весни́ йому не перегна́ти.


Наплю́й на мене́! Відверни́ся від мене́! Я не твій, а ти не моя́.


— Тут ізо мною.

— Тут ізо мно́ю.


За це люблю́ тебе́.

За це люблю́ тебе́.


Та й доробились так, що мало смерти не пожили!

Та й дороби́лись так, що ма́ло смерти не пожили́!


— Так, пане, — відповів Д'Артаньян, — ось він.

— Так, па́не, — відпові́в Д'Артаньян, — ось він.


— Як до потреби.

— Як до потре́би.


— Хто питає про мене?

— Хто пита́є про мене́?


— І скажіть по щирості, не маєте ніякої особистої причини ненавидити мене?

— І скажі́ть по щи́рості, не ма́єте нія́кої особи́стої причи́ни нена́видити мене́?


Я ва́жив ми́лостю короля́, свої́м́́́ життя́м, щоб поба́чити вас неха́й одну́ ті́льки мить.


— Хіба знову на Вкраїні війна?

— Хіба́ зно́ву на Вкраї́ні війна́?


Атос наблизився до міледі.

Атос набли́зився до міле́ді.


— Вони ж певно знають.

— Вони́ ж пе́вно зна́ють.


До́брі молодці́, як ченці́, м'я́са не люби́ли.


— А ми доїдемо туди?

— А ми дої́демо туди́?


Вони́ одноча́сно пішли́ з кімна́ти.

Вони́ одноча́сно пішли́ з кімна́ти.


— Так і Гвинтовка там?

— Так і Гвинтовка там?


Увійшло́ яке́сь опу́дало.

Увійшло́ яке́сь опу́дало.


— Тому, що я придумав тут ще один ґешефт.

— Тому́, що я приду́мав тут ще оди́н ґеше́фт.


Візьмі́мо з них ко́жен по сімдеся́т п'ять.


Але скинув він оком на мою доньку, що розцвіла, стала жінкою.

Але́ ски́нув він о́ком на мою́ до́ньку, що розцвіла́, ста́ла жі́нкою.


Вона́ насто́яла, щоб вони́ ки́нули той край.


— Тоді ти не виконаєш доручення — зауважив Д'Артаньян.

— Тоді́ ти не ви́конаєш дору́чення — заува́жив Д'Артаньян.


Бори́с мимово́лі зупини́вся, мов від до́тику яко́їсь м'яко́ї, ні́жної руки́.


Зи́гмунд, нахили́вши го́лову, гла́див соба́ку.


— Я вам це давно казав.

— Я вам це давно́ каза́в.


— Отак,— каже,— діду! Не схотів їхати зо мною, да перше мене тут опинився!

— Ота́к,— ка́же,— ді́ду! Не схоті́в ї́хати зо мно́ю, да пе́рше мене́ тут опини́вся!


Фелтон спуска́вся да́лі.

Фелтон спуска́вся да́лі.


А втім, — додала черниця, — поводячись з нею так, кардинал, мабуть, мав рацію.

А втім, — додала́ черни́ця, — пово́дячись з не́ю так, кардина́л, ма́бу́ть, мав ра́цію.


Ще раз проща́й! До поба́чення.

Ще раз проща́й! До поба́чення.


Було́ вже на́две́чір.

Було́ вже на́две́чір.


Ма́є укі́нчену лісову́ шко́лу.

Ма́є укі́нчену лісову́ шко́лу.


Ма́ло коли́ йому вдава́лося розпрода́ти весь това́р, що ви́ніс на торг.


По́тім прийшла́ весе́ла, вільноду́мна мо́лодість.


— Так, сір, я розумію вашу розпуку.

— Так, сір, я розумі́ю ва́шу розпу́ку.


, коли трохи не все панство розбіглося.

, коли́ тро́хи не все па́нство розбі́глося.


Гре́чкам воно́ було́ б до́бре.

Гре́чкам воно́ було́ б до́бре.


Бі́йка ста́ла зага́льна.

Бі́йка ста́ла зага́льна.


— сказав він, зітхнувши й захищаючи свої очі від золота рукавом халату.

— сказа́в він, зітхну́вши й захища́ючи свої́ о́чі від зо́лота рукаво́м хала́ту.


Ра́но сні́дали ра́зом.

Ра́но сні́дали ра́зом.


— Е, ні, мій голубе! Сього не буде.

— Е, ні, мій го́лубе! Сього не бу́де.


— Так, ото ж я й кажу про жир.

— Так, ото́ ж я й кажу́ про жир.


— І повторюю свою обіцянку.

— І повто́рюю свою́ обіця́нку.


Всі йдіть до мене!

Всі йдіть до мене́!


Кардина́л ви́мовив ці слова́ то́ном особли́вого призи́рства.


Ті слова́ Га́ва тве́рдо собі́ затя́мив.

Ті слова́ Га́ва тве́рдо собі́ затя́мив.


— Ну, паніматко! — каже Кирило Тур.

— Ну, паніматко! — ка́же Кири́ло Тур.


Але замість мене вмер інший.

Але́ за́мість мене́ вмер і́нший.


— Лиш ми два.

— Лиш ми два.


Я сиджу́ бі́ля нього.

Я сиджу́ бі́ля нього.


А Черевань собі стоїть, мов сон йому сниться.

А Черева́нь собі́ стої́ть, мов сон йому сни́ться.


Чу́ти було́, як затиха́в шум кро́ків і го́мін голосі́в.


— Ну, а що ж, хіба то не може бути?

— Ну, а що ж, хіба́ то не мо́же бу́ти?


— Чого ж хоче моя зіронька? — ласкаво спитав хан.

— Чого́ ж хо́че моя́ зі́ронька? — ласка́во спита́в хан.


— Овва,— каже,— і оце б то наче й правда, а воно зовсім брехня.

— Овва́,— ка́же,— і оце́ б то на́че й пра́вда, а воно́ зо́всім брехня́.


Пироги́ з черни́цями пока́жуться сього́дні на столі́.


— Це вам, пане — вимовив Плянше, подавши записку юнакові.

— Це вам, па́не — ви́мовив Пля́нше, пода́вши запи́ску юнако́ві.


Полко́вник Шрам, стоючи́ за де́ревом, диви́всь на їх обо́х.


— Вставайте, Яне.

— Встава́йте, Я́не.


— Тут неможна.

— Тут немо́жна.


— Що це за лист, пане Арамісе, якого ви налагодилися читати, а потім сховали?

— Що це за лист, па́не Арамісе, яко́го ви нала́годилися чита́ти, а по́тім схова́ли?


Вона́ піднесла́ скля́нку до губ молодо́ї жі́нки і та механі́чно ви́пила.


— Та я ж вам уже казав, що її викрадено.

— Та я ж вам уже́ каза́в, що її ви́крадено.


Наза́втра две́рі відчини́лися.

Наза́втра две́рі відчини́лися.


— Її вже покарано, монсеньєр.

— Її вже пока́рано, монсеньє́р.


— Діду Гарасиме!

— Ді́ду Гарасиме!


— Він читав при вікні, — пояснив я ключникові.

— Він чита́в при вікні́, — поясни́в я клю́чникові.


— Чого вам треба від мене? — сказала вона.

— Чого́ вам тре́ба від мене́? — сказа́ла вона́.


— Як же ти заворожиш Гетьманщину?

— Як же ти заворо́жиш Гетьма́нщину?


Одно́ сло́во, ви — мужчи́на.

Одно́ сло́во, ви — мужчи́на.


Я зве́лю вига́птувати на ній три золоті́ ліле́ї й подару́ю її ва́шій ро́ті, як пра́пор.


Ви зна́єте, напр.

Ви зна́єте, напр.


— Бодай і не казати, пане ясновельможний!

— Бода́й і не каза́ти, па́не ясновельмо́жний!


Зна́єш, що я звича́йно не був ла́сий до жіно́цтва, ані́ на́дто чутли́вий.


— У вас все буде, мадам.

— У вас все бу́де, мада́м.


Що з собо́ю роби́ти? Куди́ пода́тися? Я не зна́ла.


— Що він робив? — спитав мене ключник.

— Що він роби́в? — спита́в мене́ клю́чник.


Мо́жу закла́стися, що вона́ ско́ро поверне́ться.


А тепер посилаю тобі одно з них.

А тепе́р посила́ю тобі́ одно́ з них.


— Вона виконує свої службові обов'язки в Люврі.

— Вона́ вико́нує свої́ службо́ві обо́в'язки в Лю́врі.


Він ухопи́в діте́й на ру́ки, і як був у соро́чці, так і ви́скочив на ві́льний світ.


На дру́гий день до Костянти́нова прибу́в Богу́н.


А вже до сього не далеко.

А вже до сього́ не дале́ко.


— Отже я розкажу тобі щось іще дивніше.

— О́тже я розкажу́ тобі́ щось іще́ дивні́ше.


Оди́н з них ї́хав попе́реду на ві́дстані двох кі́нських ту́лубів.


Він напо́внив дві склянки́ й же́стом запроси́в Д'Артаньяна ви́пити.


Усі́ повдяга́лись у до́вгі подоро́жні су́кні і жда́ли ті́льки старо́го Шра́ма.


І взяв її за ру́ку і поцілува́в, як дити́ну.


Бі́ля коршми́ зійшли́ з ко́ней.

Бі́ля коршми́ зійшли́ з ко́ней.


— Мілорде! Пані! Вибачьте.

— Мілорде! Па́ні! Вибачьте.


Тінь доторкну́лася ри́ски.

Тінь доторкну́лася ри́ски.


— А, чорт побирай! Але при чому ж тут ваша дружина, пане?

— А, чорт побира́й! Але́ при чому́ ж тут ва́ша дружи́на, па́не?


— Який наказ?

— Яки́й нака́з?


Тоді́ Шрам сів коне́ць стола́, підпе́р рука́ми си́ву го́лову і гі́рко запла́кав.


Ті́лько ж за ти́ми ку́пами лю́ду ма́ло що мо́жна було́ й розгле́діти.


— Добре, — сказав кардинал.

— До́бре, — сказа́в кардина́л.


— Це несправедливо.

— Це несправедли́во.


Портос, здава́лося, зідхну́в вільні́ше.

Портос, здава́лося, зідхну́в вільні́ше.


Як ні, то запам'ята́йте це.

Як ні, то запам'ята́йте це.


Але що ж вони хотять зробити з нею, сердешною? Чи побачу я її коли?

Але́ що ж вони́ хо́тять зроби́ти з не́ю, серде́шною? Чи поба́чу я її коли́?


Але ж і холод був лютий.

Але́ ж і хо́лод був лю́тий.


— Ти, дитино? — здивувалася циганка.

— Ти, дити́но? — здивува́лася цига́нка.


Фелтон прийшо́в до адміралті́йства, запоро́шений і обли́тий по́том.


Пощасти́ло йому так до́бре ста́ти, що че́рез коза́цькі го́лови усе́ було́ ви́дно.


— Хм, збентежені й каються? — промовив король.

— Хм, збенте́жені й ка́ються? — промо́вив коро́ль.


Підходить? Згода? Згоджуєтесь?

Підхо́дить? Зго́да? Зго́джуєтесь?


Найзнатні́ші та найбага́тші дворя́ни намага́ються вступи́ти до не́ї, і не мо́жуть.


— Що ж про неї питати? Хіба сталося щось нове?

— Що ж про не́ї пита́ти? Хіба́ ста́лося щось нове́?


І обома́ рука́ми він прихили́в мою́ го́лову до свойо́го лиця́.


Кажіть, подобалася вам, чи ні?

Кажі́ть, подо́балася вам, чи ні?


Портос аж ся́яв з ра́дощів і го́рдощів.

Портос аж ся́яв з ра́дощів і го́рдощів.


— Монсеньєр, — відповів Атос.

— Монсеньє́р, — відпові́в Атос.


Бю́рко і мармуро́ва до́шка комо́ду були́ засі́яні поро́жніми пляшка́ми.


— Ну, а про неї не питаєш?

— Ну, а про не́ї не пита́єш?


Лю́ди були́ у сіряка́х, але́ обде́рті, но́ги ж ї́хні були́ бо́сі й заю́шені кро́в'ю.


— Вірно, почекаймо на Араміса.

— Ві́рно, почека́ймо на Араміса.


Я прийма́ю ва́шу пропози́цію.

Я прийма́ю ва́шу пропози́цію.


— А Бастилія? — спитав Араміс.

— А Басти́лія? — спита́в Араміс.


Між ними ше́птом ішла́ і́нша розмо́ва.

Між ними ше́птом ішла́ і́нша розмо́ва.


Ці две́рі злуча́ють її із спа́льнею па́ні.


Він хоті́в увійти́ туди́, як перемо́жець.


— Вони бачилися!

— Вони́ ба́чилися!


Очеви́дно, каре́та тут зупини́лася.

Очеви́дно, каре́та тут зупини́лася.


— Чудово! — відповів Атос за себе й за своїх товаришів.

— Чудо́во! — відпові́в Атос за себе́ й за свої́х това́ришів.


Це вам сплати́ли за Жюсака.

Це вам сплати́ли за Жюсака.


— Годі бо вам! Ви казатимете ще, що не знаєте Араміса?

— Го́ді бо вам! Ви каза́тимете ще, що не зна́єте Араміса?


Слу́жить вам до́бре форту́на, па́не ге́тьмане.


— Ну, да ще поміряємось, чия візьме.

— Ну, да ще помі́ряємось, чия́ ві́зьме.


Але й пан Андрій намігся.

Але́ й пан Андрі́й намі́гся.


— А ти лякаєшся, Плянше?

— А ти ляка́єшся, Пля́нше?


— Гетьте к нечистій матері! — крикне жорстокий запорожець.

— Ге́тьте к нечи́стій ма́тері! — кри́кне жорсто́кий запоро́жець.


Що день, то біль става́в нестерпучіший.

Що день, то біль става́в нестерпучіший.


— Ні, запевняю вас! Я натрапив на ваш слід цілком випадково.

— Ні, запевня́ю вас! Я натра́пив на ваш слід цілко́м випадко́во.


— Аджеж і я з ним б'юся, — сказав Портос.

— Аджеж і я з ним б'ю́ся, — сказа́в Портос.


— Це питання хатнього порядку.

— Це пита́ння ха́тнього поря́дку.


А той одною рукою піддержує бранку, а другою править коня.

А той одно́ю руко́ю підде́ржує бра́нку, а дру́гою пра́вить коня́.


Пообі́дали, попе́стилися і Генри́сь знов пішо́в куди́сь.


Д'Артаньян непомі́тно пішо́в за міле́ді.


То́мі зно́ву почервоні́в, як рак, але́ трима́в язи́к за зуба́ми.


— Я відповідаю за неї.

— Я відповіда́ю за не́ї.


Ви вже раз спітка́лися мені́ на моє́му шляху́.


Що ма́єш роби́ти? Тре́ба розва́житися.

Що ма́єш роби́ти? Тре́ба розва́житися.


— Усі ковбаси пообгризено.

— Усі́ ковбаси́ пообгри́зено.


Не вважа́й на їх га́лас.

Не вважа́й на їх га́лас.


Без мене́ ти їм не дав і при́ступу.

Без мене́ ти їм не дав і при́ступу.


Д'Артаньян пішо́в од не́ї, незна́вши, що й ду́мати.


— Так, так, — відказав Б'юкенгем.

— Так, так, — відказа́в Б'юкенгем.


Тепе́р уже́ ні́чого було́ ду́мати про Ле́сю Петро́ві.


Впа́ла цілкови́та ти́ша.

Впа́ла цілкови́та ти́ша.


— Непорушний, люб'язний.

— Непору́шний, люб'я́зний.


Ба́чилось мені́ на́віть, що бокува́в від мене́.


Д'Артаньян шви́дко поверну́в самоцві́т у сере́дину, та запі́зно.


Кра́ще ході́м уже́.

Кра́ще ході́м уже́.


— Базене, мій друже! Мені здається, ви втручаєтеся в розмову.

— Базене, мій дру́же! Ме́ні здає́ться, ви втруча́єтеся в розмо́ву.


Але ви не з'явилися.

Але́ ви не з'яви́лися.


Пля́нше уда́в з себе́ слугу́, що шука́є поса́ди.


— Той, що вкрав мою жінку.

— Той, що вкрав мою́ жі́нку.


— Подивиться на адресу.

— Поди́виться на адре́су.


— Я потрапила до рук людей, нечулих, як брондзові чи гранітові статуї.

— Я потра́пила до рук люде́й, нечу́лих, як бро́ндзові чи грані́тові ста́туї.


— А ти думаєш, що мені так солодко тепер про нього згадувати? — відповів Ґава.

— А ти ду́маєш, що мені́ так со́лодко тепе́р про нього зга́дувати? — відпові́в Ґава.


Лютува́в так, що ці́лий ти́ждень не прихо́див гра́ти до короля́.


Проте́, міле́ді до́сить терпля́че чека́ла до обі́ду.


Ходімте вмира́ти, куди́ нас посила́ють.

Ходімте вмира́ти, куди́ нас посила́ють.


Я не з тих тира́нів, що трима́ють жі́нку силомі́ць.


— Я — жертва кардинала.

— Я — же́ртва кардина́ла.


Що ж ворожка? Як ти думаєш?

Що ж воро́жка? Як ти ду́маєш?


Іде́ серде́га мо́вчки і го́лову пону́рив.


— Ось чуєш, Янкелю, не бреши й не чіпай моїх прикажчиків, то не твій клопіт!

— Ось чу́єш, Я́нкелю, не бреши́ й не чіпа́й мої́х прика́жчиків, то не твій кло́піт!


Чи не гнівається мій володар на свою маленьку дружину?

Чи не гні́вається мій воло́да́р на свою́ мале́ньку дружи́ну?


Оди́н раз! — нава́жився Д'Артаньян.

Оди́н раз! — нава́жився Д'Артаньян.


Ко́ло п'я́тої ве́чора прийшо́в лорд Вінтер.


— А ти, Грімо, розумієш? — спитав Араміс.

— А ти, Грі́мо, розумі́єш? — спита́в Араміс.


Наза́втра Д'Артаньян прийшо́в зно́ву.

Наза́втра Д'Артаньян прийшо́в зно́ву.


— Е, паничеську! — каже Череваниха.

— Е, паниче́ську! — ка́же Череваниха.


Я спогада́в своє́ дити́нство.

Я спогада́в своє́ дити́нство.


А й справді, предки пана Івана були мабуть ідеалістами свого часу.

А й спра́вді, пре́дки па́на Іва́на були́ ма́бу́ть ідеалі́стами свого́ ча́су.


— Такі жінки, як я, не плачуть.

— Такі́ жінки́, як я, не пла́чуть.


— Скажи їй, що й на тім світі її не забуду! — каже Петро.

— Скажи́ їй, що й на тім сві́ті її не забу́ду! — ка́же Петро́.


Ма́ти роздала́ їм обо́м по їх звича́йній по́рції, а свою́ по́рцію понесла́ до ку́хні.


Тиміш узя́в до рук рушни́цю, наці́ливсь і стре́льнув.


— Вона дуже горда.

— Вона́ ду́же го́рда.


— Браво,— каже Сомко,— ведмідь попавсь у тексти! Що ж тепер буде?

— Бра́во,— ка́же Со́мко,— ведмі́дь попа́всь у те́ксти! Що ж тепе́р бу́де?


Стої́ш похи́лена на́ді мно́ю.

Стої́ш похи́лена на́ді мно́ю.


— Так, розумію.

— Так, розумі́ю.


Скачи́, Пля́нше, ти га́рний хло́пець.

Скачи́, Пля́нше, ти га́рний хло́пець.


Так і не знав пан Андрі́й, що там із ба́тьком ді́ється.


— Та може й неправда.

— Та мо́же й непра́вда.


— Що буде, те й буде,— каже Петро,— а буде те, що бог дасть.

— Що бу́де, те й бу́де,— ка́же Петро́,— а бу́де те, що бог дасть.


Годи́ни чека́ння тягли́ся страше́нно до́вго.


Я та́ко́ж узя́в ча́рку з її рук і почу́в при тім, як її о́чі спочи́ли на мені́.


— Опівдні! Добре, я буду.

— Опі́вдні! До́бре, я бу́ду.


Вони́ са́ме нала́годились слу́хати листа́, яко́го оди́н з них ті́льки но оде́ржа́в.


— Вибачте, мілорде, — сказав Фелтон, спиняючи герцоґа.

— Ви́бачте, мілорде, — сказа́в Фелтон, спиня́ючи герцоґа.


Вона́ сиді́ла ви́проставшись і ма́ла непристу́пний ви́гляд.


А Сомко, знаєте, який? Зараз загориться, як порох.

А Сомко́, зна́єте, яки́й? За́раз загори́ться, як по́рох.


Боржі́й за всіх поспіша́ли в ра́ду бра́тчики.


Ду́мка про тебе́ додає́ мені́ си́ли і певно́сти се́ред оцього́ пеке́льного життя́.


— Не знаю, слово чести, — відповів Атос.

— Не зна́ю, сло́во чести́, — відпові́в Атос.


— Матиму за честь, пане!

— Ма́тиму за честь, па́не!


— Я чув, що в таборі вашому страшенно голодують.

— Я чув, що в та́борі ва́шому страше́нно голоду́ють.


Д'Артаньянові цього́ було́ до́сить, і він одра́зу ви́рішив, що йому роби́ти.


Вона́ погляда́ла то на соба́ку, то на коха́нця.


Ось ми й в та́борі.

Ось ми й в та́борі.


— О, ні, — згукнула міледі голосом, де бреніла справжня щирість.

— О, ні, — згукну́ла міле́ді го́лосом, де брені́ла спра́вжня щи́рість.


— Сила небесная! — закричав, ухопившись за голову, Шрам.

— Си́ла небесная! — закрича́в, ухопи́вшись за го́лову, Шрам.


— А, добрий день вам, кумасю! Ось де ми з вами здибалися!

— А, до́брий день вам, кума́сю! Ось де ми з вами зди́балися!


Ось він у мене́ в рука́х, той лист.

Ось він у мене́ в рука́х, той лист.


— Я не гаяла даремно часу.

— Я не га́яла даре́мно ча́су.


Фреда ски́нула о́ком на годи́нника.

Фреда ски́нула о́ком на годи́нника.


Зна́єте, вже три ти́жні чека́ю.

Зна́єте, вже три ти́жні чека́ю.


— І ви не мали іншої мети, як бажання побачитись зо мною?

— І ви не ма́ли і́ншої мети́, як бажа́ння поба́читись зо мно́ю?


Я хоті́в взя́ти її на човна́ й поплисти́ вниз до о́строва Вра́нгель.


О́тже, він чув усе́.

О́тже, він чув усе́.


— Да ще, слава богу, в нас руки не в кайданах! — озвалось уже двоє чи троє.

— Да ще, сла́ва бо́гу, в нас ру́ки не в кайда́нах! — озва́лось уже́ дво́є чи тро́є.


— Іти за вами! — верескнув Бонасьє.

— Іти́ за вами! — верескну́в Бонасьє.


Ча́су бі́льше, ніж тре́ба.

Ча́су бі́льше, ніж тре́ба.


Той поча́в пра́вити про Сомка й Іванця́, як вони́ зустрі́лись у кня́зя Гагіна.


Бі́дна ді́вчи́на почуття́м уга́дувала те, що ма́ло ста́тися.


Відра́зу щось немо́в би шепну́ло мені́, що то смерть моя́.


Він почережно зайшо́в до Атоса, Портоса та Араміса.


Як ось і лі́зе Черева́нь, сопучи, че́рез порі́г.


Офіце́р сів у чо́вен ра́зом з не́ю.

Офіце́р сів у чо́вен ра́зом з не́ю.


Ї́дьте слі́дом́ зо мно́ю.

Ї́дьте слі́дом́ зо мно́ю.


— Звичайно так.

— Звича́йно так.


— Не зви мене, Астарочка, Газізею.

— Не зви мене́, Аста́рочка, Газізе́ю.


На ща́стя у вас є сапфі́р.

На ща́стя у вас є сапфі́р.


— Я побачу короля сьогодні увечорі, але вас не раджу навертатись йому на вічі.

— Я поба́чу короля́ сього́дні увечорі, але́ вас не ра́джу наверта́тись йому на ві́чі.


— І я так само, — сказав Араміс.

— І я так са́мо, — сказа́в Араміс.


Не чу́ти нічогі́сінько.

Не чу́ти нічогі́сінько.


На́віть короле́ва й та приму́шена офірува́ти йому свої́х дру́зів.


— Що ж? Як? Чи коли? Хоть розкажи толком.

— Що ж? Як? Чи коли́? Хоть розкажи́ то́лком.


Наре́шті неподалеку зацокоті́ли копи́та́.


— Ухвалено! — підхопили разом три мушкетери.

— Ухва́лено! — підхопи́ли ра́зом три мушкете́ри.


Зали́ши́вши ко́ні на шляху́, побі́гли до при́стані.


— Я? До Лондону? Чи не глузуєте ви? У мене немає ніяких справ з Лондоном.

— Я? До Ло́ндону? Чи не глузу́єте ви? У мене́ нема́є нія́ких справ з Ло́ндоном.


— Уся моя олива загинула.

— Уся́ моя́ оли́ва заги́нула.


Би́то й нас де за що за́молоду, так зна́ємо ми лі́ки од сього́ ли́ха.


Аж раз один із них попався.

Аж раз оди́н із них попа́вся.


Фелтон нале́жав їй.

Фелтон нале́жав їй.


Поба́чивши сього́дня ді́вчи́ну ласка́вою й неполохли́вою, хан зраді́в.


— Ой! Ой


Дід Гара́сим ждав смерти.

Дід Гара́сим ждав смерти.


Обли́ччя ціє́ї молодо́ї жі́нки було́ для міле́ді зо́всім незнайо́ме.


— Даю вам слово дворянина.

— Даю́ вам сло́во дворяни́на.


Оля замо́вкла і знов су́мно похили́ла го́лову.


— Але чому не наздоганяємо ми цієї жінки? — спитав Д'Артаньян.

— Але́ чому́ не наздоганя́ємо ми ціє́ї жі́нки? — спита́в Д'Артаньян.


Неха́й пла́че, неха́й пла́че, а вже не ви́плаче,.


І відто́ді́ вже ми не ба́чили Пана́ска і не чу́ли, що ста́лося з ним.


— Я? — запаленівшися, відказав Едмунд.

— Я? — запалені́вшися, відказа́в Едму́нд.


Якщо́ оце́ затяга́ння спра́ви подо́балося йому, то й їй воно́ було́ до вподо́би.


— Будьте спокійні! Він не поїде.

— Бу́дьте спокі́йні! Він не пої́де.


До́брі і молодці́ не даду́ть нам заги́нути.


— Ну й Влучко! Ну й козак добрий!

— Ну й Влу́чко! Ну й коза́к до́брий!


— Це мій вуйко, брат моєї мами.

— Це мій ву́йко, брат моє́ї ма́ми.


Я ще не ма́ла ча́су з ним поба́читись.

Я ще не ма́ла ча́су з ним поба́читись.


Я разі́в де́сять мав наго́ду винайма́ти її.


— А чи нема зацікавлених у тім, щоб ви не досягли своєї мети?

— А чи нема́ заціка́влених у тім, щоб ви не досягли́ своє́ї мети́?


Дійшла́ наре́шті че́рга́ й до селя́н.

Дійшла́ наре́шті че́рга́ й до селя́н.


— О, урятована, урятована! — скрикнула вона.

— О, урято́вана, урято́вана! — скри́кнула вона́.


— Може колись і будуть ліпші, але тепер кепсько з нами.

— Мо́же коли́сь і бу́дуть лі́пші, але́ тепе́р ке́псько з нами.


На цю шпа́ду за́вжди́ зазіха́в Портос.

На цю шпа́ду за́вжди́ зазіха́в Портос.


— На одну особу, що здавна вже за нею стежить.

— На одну́ осо́бу, що зда́вна вже за не́ю сте́жить.


Ось Джемс Гоз, що лежи́ть по́руч вас, зна́є і не ска́ржиться.


То так було́.

То так було́.


— Дрібниця — буркнув пан.

— Дрібни́ця — бу́ркнув пан.


Заспоко́йтесь тепе́р, а ми все зро́бимо шви́дко й рете́льно.


Я вже й так бою́сь, щоб че́рез тебе́ товари́ство мене́ не одцура́лось.


Пасу́к теж пої́де зі мно́ю.

Пасу́к теж пої́де зі мно́ю.


— Еге! — вимовив Д'Артаньян, що підслуховував не біля дверей, а коло вікон.

— Еге! — ви́мовив Д'Артаньян, що підслухо́вував не бі́ля двере́й, а ко́ло ві́кон.


— А що, як цей бідолашний граф та винний менше, ніж ви гадаєте?

— А що, як цей бідола́шний граф та ви́нний ме́нше, ніж ви гада́єте?


Д'Артаньян зроби́в так са́мо.

Д'Артаньян зроби́в так са́мо.


— Що, пане?

— Що, па́не?


Чо́ло коміса́ра облягли́ хма́ри.

Чо́ло коміса́ра облягли́ хма́ри.


Бікара й Портос пора́нили оди́н одного́.


— Тікай, нещасний, — згукнув Араміс, кидаючи йому в обличчя свій капелюх.

— Тікай, неща́сний, — згукну́в Араміс, ки́даючи йому в обли́ччя свій капелю́х.


Закладаюся, що листа цього украв він!

Заклада́юся, що листа́ цього́ укра́в він!


Теа́тр був уже́ по́вний, орке́стра якра́з ла́годилася розпоча́ти увертю́ру.


Ці слова́ вра́зи́ли мало́го комена́рчика мов скре́гіт ноже́м по склі.


— Пані Д'Егійон?

— Па́ні Д'Егійон?


Я беру́ одну́ твою́ ру́ку і тулю́ її до уст.


Як ся ма́єш, як живе́ш, па́не бра́те? — закрича́ла до Гвинтовки.


— Примара має право з'являтися тій людині, що не виконує обіцянок.

— Прима́ра ма́є пра́во з'явля́тися тій люди́ні, що не вико́нує обіця́нок.


— Рекомендаційного листа!

— Рекомендаці́йного листа́!


— А суддя й собі звонтпив, пане осауле.

— А суддя́ й собі́ звонтпи́в, па́не осауле.


— Мерзотник! — скрикнула міледі.

— Мерзо́тник! — скри́кнула міле́ді.


— З Бугу річки! Зпід Ладижина! — почулися голоси.

— З Бу́гу рі́чки! Зпід Лади́жина! — почу́лися голоси́.


І покла́в папе́ри знов на поли́цю.

І покла́в папе́ри знов на поли́цю.


— І так, і не так, — відказав Мускетон.

— І так, і не так, — відказа́в Мускето́н.


По нагоро́ді за ві́дданість ма́ла йти нагоро́да за коха́ння.


Але це не буде дитяча гра.

Але́ це не бу́де дитя́ча гра.


По́тім, за замо́рським зви́чаєм, вони́ привіта́лися.


Тре́ба за́вжди́ ма́тися на ба́чності, за́вжди́ й наса́мперед.


Портос і Араміс зблі́дли й перезирну́лися.


Увійшли́ у світли́цю, а там уже́ все гото́ве на столі́ до обі́ду.


Що не так ге́тьман ро́бить, то не так! — говори́в Неча́й.


— Пробачте, люб'язний земляче! Я був невільний.

— Проба́чте, люб'я́зний земля́че! Я був неві́льний.


Тут хоч дурни́й, та таки́й злий, як соба́ка.


Я чека́ю всьо́го від кардина́ла.

Я чека́ю всьо́го від кардина́ла.


— Вибачай, Опанасе, але я, бігме, не розумію тебе.

— Вибача́й, Опана́се, але́ я, бігме, не розумі́ю тебе́.


— Це мені? — спитав Д'Артаньян, схопивши записку.

— Це мені́? — спита́в Д'Артаньян, схопи́вши запи́ску.


Да, взя́вши Петра́ за ру́ку, і по́тяг до світли́ці.


— Ніякої, присягаюся вам.

— Нія́кої, присяга́юся вам.


Він до кінця́ ви́тяг шпа́ду з пі́хов і ки́нувся за ним.


Поки́нуті запря́жки стикну́лися з иншими, і ста́лася на льоду́ ці́ла метушня́.


Го́лос клю́чника става́в чимра́з грізні́ший.


І той пропусти́в мо́вчки, як поба́чив пе́рстень.


Я силку́юся пригада́ти де́які обста́вини.


— У тім, що вона так узиває себе? Звичайно.

— У тім, що вона́ так узива́є себе́? Звича́йно.


— І тепер ви до кардинальських послуг?

— І тепе́р ви до кардина́льських по́слуг?


— Терпіння, — промовив Атос, — нам бракує ще декого.

— Терпі́ння, — промо́вив Атос, — нам браку́є ще декого.


— А що, як?


— Я, пане, Д'Артаньян, ґасконський дворянин, ґвардієць роти пана Дезесара.

— Я, па́не, Д'Артаньян, ґасконський дворяни́н, ґварді́єць ро́ти па́на Дезеса́ра.


Мушкете́ри підійшли́, вклонившися.

Мушкете́ри підійшли́, вклонившися.


— Думаєш, що так?

— Ду́маєш, що так?


Мі́стер Те́йлор намага́вся схопи́ти рука́ми Я́нові но́ги, що ними той відбива́вся.


— Хто це? Хто це? — зойкнула жінка, задихаючись з жаху.

— Хто це? Хто це? — зо́йкнула жі́нка, задиха́ючись з жа́ху.


По ро́кові був я вже таки́м ма́йстром, що всі сільські́ хло́пці в кут пе́редо мно́ю.


Це мене́ вона́ назва́ла тим романти́чним і́менем.


Розв'я́зана мо́же зранити або́ вби́ти.

Розв'я́зана мо́же зранити або́ вби́ти.


Ді́йсно, барка́с прича́лив до шху́ни.

Ді́йсно, барка́с прича́лив до шху́ни.


— Знову він! Завжди він! Це мій гемон! А другий?

— Зно́ву він! За́вжди́ він! Це мій гемон! А дру́гий?


— Що ж! — кинули Портос і Араміс, — треба на щось наважитись.

— Що ж! — ки́нули Портос і Араміс, — тре́ба на щось нава́житись.


Та вже бу́деш вік уве́сь.

Та вже бу́деш вік уве́сь.


Ти жи́тимеш, щоб помсти́тися на свої́х ворога́х.


Бонасьє́ крича́в до́вго, та кри́ки не були́ тоді́ навдивови́жу і не заціка́вили ні́кого.


— Так веду, як умію.

— Так веду́, як умі́ю.


Наре́шті я почу́ла, як відчиня́ються две́рі.


Та ця авдіє́нція завдала́ йому ще ново́го жа́лю.


Чи сни́лося тобі́ коли́ таке́, що ти зляка́вся чого́сь і втіка́єш? А за тобо́ю пого́ня.


Д'Артаньян й Атос взя́ли ко́ні Плянше й Грімо.


— То бодай мені покажи ті папери, нехай їх побачу!

— То бода́й мені́ покажи́ ті папе́ри, неха́й їх поба́чу!


Опинившися на ро́зі Вірме́нської, я зирну́в уго́ру на її ві́кна.


— Ні, коли не буде блискавки.

— Ні, коли́ не бу́де бли́скавки.


— Я кохаю вас? Я?

— Я коха́ю вас? Я?


— Невже ви гадаєте, що з ним скоїлося лихо? — спитав Араміс.

— Невже́ ви гада́єте, що з ним ско́їлося ли́хо? — спита́в Араміс.


— Так, монсеньєр! — відповів офіцер.

— Так, монсеньє́р! — відпові́в офіце́р.


— Те, щоб Шраменя перш доказало, що згідне воно битись із Кирилом Туром.

— Те, щоб Шраменя перш доказа́ло, що згі́дне воно́ би́тись із Кири́лом Ту́ром.


Ми розговори́лися — і шви́дко зговори́лися.


— І, пане ясновельможний! Про що ви турбуєтесь! — сказав козак Сердюк.

— І, па́не ясновельмо́жний! Про що ви турбу́єтесь! — сказа́в коза́к Сердю́к.


Урі Брем ра́птом зупини́вся, поба́чивши, що вби́вця вийма́є з кише́ні молито́вника.


А вона? — півголосом заперечив Д'Артаньян.

А вона́? — півго́лосом запере́чив Д'Артаньян.


Прибу́вши на бастіо́н, чоти́ри при́ятелі оберну́лися.


Наза́втра Д'Артаньян прийшо́в до міле́ді.


Слу́хай, коза́че, та на ус мота́й.

Слу́хай, коза́че, та на ус мота́й.


Несподі́вано впа́ла йому ду́мка, від яко́ї він на́че зміцні́в та оду́жав.


— Та йдіть ви з своїм пальцем! Завжди він заважає вам.

— Та йдіть ви з свої́м́́́ па́льцем! За́вжди́ він заважа́є вам.


— Є єдиний спосіб, дуже простий й дуже природний.

— Є єди́ний спо́сіб, ду́же про́сти́й й ду́же приро́дний.


Портос та Араміс тремті́ли від лю́ті.

Портос та Араміс тремті́ли від лю́ті.


Почува́ю потре́бу ви́сповідатися.

Почува́ю потре́бу ви́сповідатися.


Не загляда́в я на́віть, що в них є.

Не загляда́в я на́віть, що в них є.


Чи ж не з жі́нкою тра́пилося пе́рше чу́до? До не́ї заговори́в вуж.


До того́ ж, бале́т закі́нчено, але́ бенке́т ле́две розпоча́вся.


Цього́ ра́зу шля́хтич заплю́щив о́чі й знеприто́мнів.


— А ви згадайте за мене перед сатаною.

— А ви згада́йте за мене́ пе́ред сатано́ю.


— Ні від кого не вчився! — одповів той, повернувши до Богуна своє незряче чоло.

— Ні від кого не вчи́вся! — одпові́в той, поверну́вши до Богуна́ своє́ незря́че чоло́.


О́тже, всі чоти́ри при́ятелі були́ вку́пі.


— Гаразд! На цей раз нас перемогли.

— Гара́зд! На цей раз нас перемогли́.


Та нема од неї вісті!

Та нема́ од не́ї ві́сті!


— Невжеж я сказала таке, що викликало у вас біль?

— Невже́ж я сказа́ла таке́, що ви́клика́ло у вас біль?


— А за що ж то тебе аж тут до криміналу притіщили?

— А за що ж то тебе́ аж тут до криміна́лу приті́щили?


Сегьє відні́с листа́ королю́, на́віть не гля́нувши на нього.


— Цього ми торкнемося пізніше, коли ви забажаєте.

— Цього́ ми торкнемо́ся пізні́ше, коли́ ви забажа́єте.


Госпо́дар із пля́шкою й ча́ркою попе́реду.


— Я ладний хоч зараз.

— Я ла́дний хоч за́раз.


То́ї хвили́ни ввійшо́в Араміс.

То́ї хвили́ни ввійшо́в Араміс.


А може вислати напротив вас фіру?

А мо́же ви́слати напро́тив вас фі́ру?


— Ну, бгатику,— каже Черевань,— хоч убий, не второпаю.

— Ну, бга́тику,— ка́же Черева́нь,— хоч уби́й, не второ́паю.


— Що то за жарти! — приглушеним голосом мовила вона.

— Що то за жа́рти! — приглу́шеним го́лосом мо́вила вона́.


Тепе́р я говорю́ з Бі́лем.

Тепе́р я говорю́ з Бі́лем.


Ох, ма́бу́ть, він провини́всь пе́ред товари́ством! А в них нема́ ні кри́хти жа́лості.


Ді́дько не ві́зьме.

Ді́дько не ві́зьме.


Я став би аба́т, і все було́ б гара́зд.

Я став би аба́т, і все було́ б гара́зд.


Я ко́ло себе́ люде́й не держу́.

Я ко́ло себе́ люде́й не держу́.


В оста́нню хвили́ну Джой Моліно ра́птом з'яви́лася на свої́х са́нях.


Ви́беріть із кобе́лі, бо кобеля моя́.

Ви́беріть із кобе́лі, бо кобеля моя́.


Але у шкіри одягнені жильці Північної країни ще цього не знали.

Але́ у шкі́ри одя́гнені жильці́ Півні́чної краї́ни ще цього́ не зна́ли.


Чого ви бажаєте, капітане?

Чого́ ви бажа́єте, капіта́не?


Вхопи́ли козаки́ пору́бане ті́ло сла́вного полко́вника і понесли́ до коза́цького та́бору.


От же вони́ вже й під Хмарищем.

От же вони́ вже й під Хмарищем.


— Погана справа! — сказав, усміхаючись, Атос, — цього разу нам не дадуть хреста.

— Пога́на спра́ва! — сказа́в, усміха́ючись, Атос, — цього́ ра́зу нам не даду́ть хреста́.


Ска́зано надзвича́йно вві́чливо і найспокі́йнішим то́ном.


Міле́ді слу́хала з ува́гою, що від не́ї ши́рилися чолові́чки її блиску́чих оче́й.


Це вже тут зароби́в.

Це вже тут зароби́в.


— Ви тепер дуже ослаблені.

— Ви тепе́р ду́же осла́блені.


У рука́х у не́ї була́ нова́ запи́ска міле́ді.


Я инакше не могла́.

Я инакше не могла́.


— Він уже ввійшов.

— Він уже́ ввійшо́в.


Він її пішле́ впере́д ли́жвами, прото́птувати доро́гу соба́кам.


— Це патруль, що робить обхід.

— Це патру́ль, що ро́бить обхі́д.


Д'Артаньян вмить огля́нув її всю.

Д'Артаньян вмить огля́нув її всю.


— Я кохав пані Бонасьє серцем, а міледі люблю головою, — сказав він.

— Я коха́в па́ні Бонасьє се́рцем, а міле́ді люблю́ голово́ю, — сказа́в він.


— Чи чуєш? — каже тоді Шрамові гетьман.

— Чи чу́єш? — ка́же тоді́ Шра́мові ге́тьман.


Та про те я машина́льно пішо́в за не́ю.

Та про те я машина́льно пішо́в за не́ю.


Пля́нше й собі́ був у надпориві і бі́льше вже не зни́мав розмо́ви про зві́льнення.


Здава́лося, ті́льки Д'Артаньян був невдово́лений.


— Що ж це ти, гетьмане, покинув військові корогви?

— Що ж це ти, ге́тьмане, поки́нув військо́ві́ корогви́?


Но́ги були́ покалі́чені.

Но́ги були́ покалі́чені.


Ба́йду́же! Я хо́чу лише́ поба́чити тебе́, ще раз сти́снути твою́ ру́ку.


І так її все направля́ють, до́ки з полотня́нки не зро́биться лейбик.


Умрі́ть же в ми́рі.

Умрі́ть же в ми́рі.


— Де тобі десята! — підхопили, шуткуючи, гості,— Хіба сота!

— Де тобі́ деся́та! — підхопи́ли, шутку́ючи, го́сті,— Хіба́ со́та!


А крадіжки їхньої я не боюся, вони добре тямлять, що я їх наскрізь бачу.

А краді́жки ї́хньої я не бою́ся, вони́ до́бре тя́млять, що я їх на́скрізь ба́чу.


Два дні гостюва́ли.

Два дні гостюва́ли.


— Вона померла.

— Вона́ поме́рла.


— Я здавна привик звати тебе батьком!

— Я зда́вна при́вик зва́ти тебе́ ба́тьком!


— До докторової небоги.

— До до́кторової небо́ги.


— Правда, убранням — ні, але душею ваш, — відказав Д'Артаньян.

— Пра́вда, убра́ння́м — ні, але́ душе́ю ваш, — відказа́в Д'Артаньян.


По́тім я підво́джу їх на твоє́ лице́.

По́тім я підво́джу їх на твоє́ лице́.


Між нами ста́лася крива́ва су́тичка.

Між нами ста́лася крива́ва су́тичка.


— Поклопочіться про мене перед кардиналом.

— Поклопочі́ться про мене́ пе́ред кардина́лом.


Це моє право!

Це моє́ пра́во!


А такий, що трошки вкраде, і собі знайде й мені користь зробить.

А таки́й, що тро́шки вкра́де, і собі́ зна́йде й мені́ ко́ри́сть зро́бить.


— Чорт побирай, — промовив Атос.

— Чорт побира́й, — промо́вив Атос.


Ско́ро ви́їхали з га́ю, за́раз загле́діли на узгі́р'ї на́ших руба́к.


Ґустав не відра́зу поки́нув, але́ попе́реду звів яку́сь чима́лу́ су́му́.


Та він правди́вий, глибо́кий і тривки́й.


Аж затрясся неборак.

Аж затря́сся небора́к.


О, які гарні стремена! Гей, Базене, йди сюди, мерщій!

О, які́ га́рні стреме́на! Гей, Ба́зене, йди сюди́, мерщі́й!


Міле́ді хоті́ла підня́ти її та не спромогла́ся.


— Ґаво, а тобі що таке?

— Ґаво, а тобі́ що таке́?


Вони́ всі чу́ли, що бог усю́ди.

Вони́ всі чу́ли, що бог усю́ди.


— А цей за мене.

— А цей за мене́.


— Учинив він таке, що тілько пху! Не хочеться й вимовити.

— Учини́в він таке́, що ті́лько пху! Не хо́четься й ви́мовити.


— Мабуть куля не досягає! — скавав Джеджалій незадоволено.

— Ма́бу́ть ку́ля не досяга́є! — скава́в Джеджалій незадово́лено.


Д'Артаньяна це заінтригува́ло.

Д'Артаньяна це заінтригува́ло.


— Ян відвернувся від петлі.

— Ян відверну́вся від петлі́.


— Ви, здається, поранені? — спитав Плянше.

— Ви, здає́ться, пора́нені? — спита́в Пля́нше.


— Ой ні, ні! — перебила Марина.

— Ой ні, ні! — переби́ла Мари́на.


Тоньо не міг диви́тися на це бра́тове знуща́ння над бі́дною ри́бою.


— Як то тепер вольний? А перше ж хіба був невольний?

— Як то тепе́р во́льний? А пе́рше ж хіба́ був нево́льний?


— Так ви все ж настоюєте на побаченні з ним?

— Так ви все ж насто́юєте на поба́ченні з ним?


Пан Андрі́й сиді́в хвили́ну, похили́вшись.


І де́в'ятеро воякі́в із завзя́ттям, але́ не без ла́ду, ки́нулись оди́н на одного́.


Так ка́жучи, П'єр Фонте́н упе́рся жерди́ною об бе́рег і поверну́в кермо́ про́ти течії́.


А що я щасливий, я бажав би, щоб і всі були щасливі.

А що я щасли́вий, я бажа́в би, щоб і всі були́ щасли́ві.


Ки́дав напа́сників як снопи́, лома́в їм но́ги копняками свої́х здорове́нних чобі́т.


Д'Артаньян ви́добув шпа́ду й ки́нувся до двере́й.


Чи не будете ви пані Шпакова Олександра Платонівна?

Чи не бу́дете ви па́ні Шпакова Олекса́ндра Плато́нівна?


— Що ви кажете! О, ви мене не розумієте.

— Що ви ка́жете! О, ви мене́ не розумі́єте.


— Гріх тобі, Мундзю, таке говорити, — сказав Тоньо.

— Гріх тобі́, Мундзю, таке́ говори́ти, — сказа́в Тоньо.


П'ятьсо́т душ їх з'яви́лось на весі́лля Тиллі, і миль за два́дцять жо́дного бі́лого.


— Нехай так — сказав драгун.

— Неха́й так — сказа́в драгу́н.


Од щи́рого се́рця празниковали.

Од щи́рого се́рця празниковали.


Але ваша ясновельможність даєте мені навіски без скриньки?

Але́ ва́ша ясновельможність даєте́ мені́ наві́ски без скри́ньки?


— Та й мені Бастилія подобається не більше за вашого.

— Та й мені́ Басти́лія подо́бається не бі́льше за ва́шого.


Тоді́, па́не, я пішо́в ска́ржитися до па́на ме́ра.


То був здоро́вий гі́рськи́й оре́л.

То був здоро́вий гі́рськи́й оре́л.


— Завтра, зараз, коли ви побажаєте!

— За́втра, за́раз, коли́ ви побажа́єте!


На цей раз Д'Артаньян не сказа́в ні сло́ва, — він ви́знав, свою́ по́ми́лку.


Були́ вже сімдеся́ті ро́ки́ мину́лого сторі́чча, коли́ Макси́м покінчи́в ґімназію.


— Це дуже важливо, — зауважив Д'Артаньян, — але це тільки погроза.

— Це ду́же важли́во, — заува́жив Д'Артаньян, — але́ це ті́льки погро́за.


Бідола́шна ді́вчи́на скори́лася свої́й до́лі.


Тепер мусите задовольнитися!

Тепе́р му́сите задовольни́тися!


— Горітимеш у пеклі.

— Горі́тимеш у пе́клі.


— Пане, — звернувся до нього Рішельє, — ви Д'Артаньян з Беарна?

— Па́не, — зверну́вся до нього Рішельє́, — ви Д'Артаньян з Беарна?


Він був немо́в ма́ла дити́на, — і все че́рез те, що мав бага́то жи́ру в собі́.


— А що ваш сусід? Ще не прийшов до себе?

— А що ваш сусі́д? Ще не прийшо́в до себе́?


— Це й усе, монсеньєр?

— Це й усе́, монсеньє́р?


Д'Артаньян був оди́н із пості́йних одві́дувачів капіта́на мушкете́рів.


— Не треба, — відказав Араміс.

— Не тре́ба, — відказа́в Араміс.


Хіба ми не слуги їх величностей?

Хіба́ ми не слу́ги їх величностей?


Повернувшися, Д'Артаньян поба́чив, що оби́два салда́ти зни́кли.


— Бідний Мундик, — сказав усміхаючися Тоньо.

— Бі́дний Мунди́к, — сказа́в усміхаючися Тоньо.


— Да як же зволите, добродію! Да й поціловались любенько.

— Да як же зво́лите, добро́дію! Да й поціловались любенько.


В Москві́ ста́вся за́мах на висо́ку осо́бу.


Льокаї поділя́ли сумни́й на́стрій пані́в.


Не от так собі́ ходи́в Га́ва в неблизьку́ доро́гу з Дрого́бича до Старо́го Мі́ста.


Араміс злегка кивнув головою, але не всміхнувся.

Араміс зле́гка кивну́в голово́ю, але́ не всміхну́вся.


— Нехай я буду шмат грязі, а не лицар, коли я думав, що є на світі таке диво!

— Неха́й я бу́ду шмат гря́зі, а не ли́цар, коли́ я ду́мав, що є на сві́ті таке́ ди́во!


Араміс трохи почервонів.

Араміс тро́хи почервоні́в.


— Що брехня? — питаю.

— Що брехня́? — пита́ю.


— Іще не одгадав! — каже Черевань.

— Іще́ не одгадав! — ка́же Черева́нь.


— Я пообрубаю тобі вуха.

— Я пообруба́ю тобі́ ву́ха.


— Іродова душа! — каже Шрам.

— Іродова душа́! — ка́же Шрам.


— Хай вони викличуть Кіллісну з неба, куди я її послав.

— Хай вони́ ви́кличуть Кіллісну з не́ба, куди́ я її посла́в.


— Ззаду Люксембургу.

— Зза́ду Люксембу́ргу.


Наближа́лася пі́вніч на діля́нці Нельсоновій.


О́тже, па́ні Бонасьє перейма́ла прови́ну на себе́.


— Хто вам казав, що я плакала?

— Хто вам каза́в, що я пла́кала?


Пе́рстень прийшо́вся, на́че був зробленний на нього.


— І що каже ювілер?

— І що ка́же ювіле́р?


Кардина́л спе́рся лі́ктями на руко́пис, щоко́ю на ру́ку й з хвили́ну диви́вся на юнака́.


Я нічогі́сінько не зна́ю про те, що ма́ла роби́ти моя́ жі́нка.


Поба́чивши таке́, шля́хтич ви́добув свою́ шпа́ду й ки́нувся на Д'Артаньяна.


— На цей раз ви щасливо спекалися лиха.

— На цей раз ви щасли́во спе́калися ли́ха.


Споча́тку вона́ нарахува́ла двох, по́тім — п'ять, наре́шті — ві́сім.


— Спішне доручення від лорда Вінтера.

— Спі́шне дору́чення від ло́рда Вінтера.


Ча́су ви́стачить на оби́два.

Ча́су ви́стачить на оби́два.


Ціль виправдо́вує спо́соби, як ка́жете ви, францу́зи.


За теж і спра́вді дру́гого тако́го влучака, як він, не було́ на всьо́му Запоро́жжі.


— А я за свого Плянше, — додав Д'Артаньян.

— А я за свого́ Пля́нше, — дода́в Д'Артаньян.


Не зна́ю, чи говори́в я вам, що там була́ тьма соба́к.


— Амінь? Ні, ще сьому ділу не скоро скажуть амінь.

— Амі́нь? Ні, ще сьо́му ді́лу не ско́ро ска́жуть амі́нь.


— Так, сер, не раз я робив це в себе у божій країні.

— Так, сер, не раз я роби́в це в себе́ у бо́жій краї́ні.


Вона́ ознайо́милася з місце́вістю й скла́ла в голові́ топографі́чну ма́пу.


Сього́дні ви мій друг.

Сього́дні ви мій друг.


Був я тоді́ ду́же нещасли́вий.

Був я тоді́ ду́же нещасли́вий.


Д'Артаньян був само́тній се́ред ґварді́йців, бо приятелюва́в з мушкете́рами.


— Еге, бгате! Моя Мелася не зневажила б себе і за гетьманом.

— Еге́, бга́те! Моя́ Мела́ся не знева́жила б себе́ і за ге́тьманом.


Ре́шта — то спра́ва вже і́ншої осо́би.

Ре́шта — то спра́ва вже і́ншої осо́би.


Незнайо́мий на де́кілька хвили́н загли́бився в метикува́ння.


— О, жах який! — згукнула королева.

— О, жах яки́й! — згукну́ла короле́ва.


— Годі тобі, ми лише зганяли згагу.

— Го́ді тобі́, ми лише́ зганя́ли зга́гу.


— Чи не поранені ви, мій любий? Ви такий блідий.

— Чи не пора́нені ви, мій лю́бий? Ви таки́й бліди́й.


То й не прика́жчик, як ду́же вже че́сний, йому й роби́ти не схо́четься.


— О, вона не боїться чоловіків! Та чи ж мало вона зазнала від них лиха.

— О, вона́ не бої́ться чоловікі́в! Та чи ж ма́ло вона́ зазна́ла від них ли́ха.


Було́ б кра́ще сі́сти на коня́ та пода́тись їй назу́стріч.


Че́рез кі́лька хвили́н молода́ жі́нка увійшла́ до свого́ ми́лого.


Пора́нений став навко́лішки та поцілува́в но́ги свого́ спаси́теля.


— Плянше! — повторили Портос і Араміс.

— Пля́нше! — повтори́ли Портос і Араміс.


— Вибачте мені, мадам, але в даному разі я не більш, як знаряддя короля.

— Ви́бачте мені́, мада́м, але́ в да́ному ра́зі я не більш, як знаря́ддя короля́.


Та кори́вся найду́жче.

Та кори́вся найду́жче.


Ці жа́рти розлютува́ли Жюсака.

Ці жа́рти розлютува́ли Жюсака.


— Так, лорд Вінтер, — відповіла міледі.

— Так, лорд Вінтер, — відповіла́ міле́ді.


Кобзаря́ почастува́ли горі́лкою, і він поча́в заїда́ти са́лом.


Ку́ля попа́ла про́сто в гру́ди.

Ку́ля попа́ла про́сто в гру́ди.


Здава́лось би, що й глу́зди в голові́ ма́є.


О́тже, Д'Артаньян не мав ча́су бари́тися з коха́нням.


— У нього корчі.

— У нього ко́рчі́.


Міле́ді зле́гка насупи́ла бро́ви.

Міле́ді зле́гка насупи́ла бро́ви.


— Хвилинку, Массіно.

— Хвилинку, Массіно.


— Ну, та той, той, той сам.

— Ну, та той, той, той сам.


Той ге́тьман — Хмельни́цький, і у військо́ви́х спра́вах я йому корю́ся.


Ва́ше божеві́лля не споку́сить мене́ на божеві́льний вчи́нок.


В Кра́кові нас зустрі́ла пе́рша несподі́ванка.


— Ви хочете, щоб я з вашої ласки вклав свою голову в петлю?

— Ви хо́чете, щоб я з ва́шої ла́ски вклав свою́ го́лову в петлю́?


— Цієї ж хвилини, тобто скоро ви одержите мої інструкції.

— Ціє́ї ж хвили́ни, то́бто ско́ро ви оде́ржите мої́ інстру́кції.


— Чорт з тобою, дамо.

— Чорт з тобо́ю, дамо́.


— Пані Бонасьє? Правильно, — сказав Атос.

— Па́ні Бонасьє? Пра́вильно, — сказа́в Атос.


І він, звича́йно, зник з яко́юсь чужо́ю запря́жкою соба́к.


— Отож, бачите, Тревій — перебив король, — вони напались перші!

— Ото́ж, ба́чите, Тревій — переби́в коро́ль, — вони́ напа́лись пе́рші!


Ви прино́сите неща́стя не ті́льки собі́, а й нам.


Про́тягом уже́ двох годи́н ву́лиці Пари́жу були́ те́мні й безлю́дні.


— Ну, а може справді який лихий демон у тій хвилі сміється над нами?

— Ну, а мо́же спра́вді яки́й лихи́й де́мон у тій хви́лі сміє́ться над нами?


— Е, да се в вас і бандура!

— Е, да се в вас і банду́ра!


— Ні, ні, бережіть цей перстень, в ім'я нашого кохання.

— Ні, ні, бережі́ть цей пе́рстень, в ім'я́ на́шого коха́ння.


— Назовіть мені негідника, особу, що примусила плакати ваші чарівні очі.

— Назові́ть мені́ негі́дника, осо́бу, що приму́сила пла́кати ва́ші чарівні́ о́чі.


Украї́на ма́є ге́тьмана, о́браного ві́льними голоса́ми.


— Їх передано до суду, пане.

— Їх пере́дано до су́ду, па́не.


Та ще й тре́ба було́ поголи́тися й попої́сти чого́сь.


— Де він має пройти?

— Де він ма́є пройти́?


— Хай так! — приєднався швайцарець.

— Хай так! — приєдна́вся швайца́рець.


Фігу́ра та похожа́ла по укві́тчаній тера́сі.


— А кого ж це принесуть у жертву.

— А кого ж це принесу́ть у же́ртву.


Та мені́ про це було́ ба́йду́же.

Та мені́ про це було́ ба́йду́же.


Тут мені́ не мі́сце.

Тут мені́ не мі́сце.


— А, ви таки прокинулись, мадам? — сказав він.

— А, ви таки́ проки́нулись, мада́м? — сказа́в він.


Ти лети́ш, лети́ш вниз, і все ще чу́єш за собо́ю пого́ню.


Так говори́в Васи́ль Нево́льник.

Так говори́в Васи́ль Нево́льник.


Той мо́вчки диви́всь на все, що пе́ред ним ді́ялось.


— Їх не встигли ще пограбувати.

— Їх не всти́гли ще пограбува́ти.


Хо́чете — бері́ть, а не хо́чете — залиші́ть тут.


Чи довго ти чекав?

Чи до́вго ти чека́в?


Але о сьомій будь напоготові з двома кіньми.

Але́ о сьо́мій будь напогото́ві з двома́ кі́ньми.


Ті́льки тре́тього дня йому тро́хи поле́кшало.


Скрізь навкруги́ височі́ли шатра́ інді́йського та́бору, з лоси́ної шкі́ри поро́блені.


А так роблячи, бодай надію будемо мати, що не дарма робимо.

А так ро́блячи, бода́й наді́ю бу́демо ма́ти, що не дарма́ ро́бимо.


— І до того, ще поранений в плече.

— І до того́, ще пора́нений в плече́.


— Я не вірю жінкам, мій голубе.

— Я не ві́рю жінка́м, мій го́лубе.


На цей раз молода́ жі́нка не ду́же поспіша́ла йти до спа́льні.


Д'Артаньян побі́г, ви́передив їх і зупини́вся.


— Одведіть заарештованого, — звелів комісар двом поліцаям.

— Одведі́ть заарешто́ваного, — звелі́в коміса́р двом поліца́ям.


Що це таке́ хлю́пається в воді́? Це не ви́дра.


Ян ра́птом зворухну́вся, й зно́ву поча́вся бойови́й кварте́т.


— Аджеж ми залишимо там наші шкури, — провадив далі Грімо тою же мовою.

— Аджеж ми зали́шимо́ там на́ші шку́ри, — прова́див да́лі Грі́мо то́ю же мо́вою.


Щось го́стре заблища́ло йому в оча́х.

Щось го́стре заблища́ло йому в оча́х.


— Гора з горою не зійдеться, а чоловік з чоловіком зійдеться.

— Го́ра з горо́ю не зі́йдеться, а чолові́к з чолові́ком зі́йдеться.


— Я? А тобі що таке, серденько? Хіба ж мені можна?

— Я? А тобі́ що таке́, серде́нько? Хіба́ ж мені́ мо́жна?


Не гурт таки́х.

Не гурт таки́х.


Рошфо́р на хвили́ну зами́слився.

Рошфо́р на хвили́ну зами́слився.


— Ось вона, дивіться.

— Ось вона́, диві́ться.


Я в тебе́ не пита́ю, не пита́й і ти в мене́.


— Чорт побирай! — сказав Д'Артаньян.

— Чорт побира́й! — сказа́в Д'Артаньян.


— Та люди кажуть.

— Та лю́ди ка́жуть.


Свою́ кімна́ту він оберну́в на обсерваці́йний пункт.


Наре́шті, міле́ді не ви́тримала й злама́ла мовча́нку.


— Як же це зробити?

— Як же це зроби́ти?


Тут же ви́сі́в старови́нний портре́т вельмо́жі з о́рденом.


але запізно, — Д'Артаньян впізнав пані Бонасьє.

але́ запі́зно, — Д'Артаньян впізна́в па́ні Бонасьє.


Іду́ть вони́, аж банду́ра заговори́ла голосні́ше.


— Не знаю, слово чести, — відповів Атос.

— Не зна́ю, сло́во чести́, — відпові́в Атос.


Ма́тір бо́жа! Він відряди́в мене́ з соба́ками в дале́ку путь, щоб ма́ти можли́вість.


Д'Артаньян і собі́ став на своє́ мі́сце в ла́вах това́ришів.


— Ах, монсеньєр!

— Ах, монсеньє́р!


Грі́мо хоті́в був ви́правдатись, як Атос підні́с па́льця, і Грі́мо змовк.


— Та нас ніби залишили без вина.

— Та нас ні́би зали́ши́ли без вина́.


— Здається, знаю.

— Здає́ться, зна́ю.


Бракува́ло пів годи́ни до півночи.

Бракува́ло пів годи́ни до півночи.


— Звідки ти мій сон знаєш?

— Зві́дки ти мій сон зна́єш?


Каза́в, що ма́є ще де́які інтере́си пола́годити.


— Чи не татари йдуть, боронь Боже!

— Чи не тата́ри йдуть, боро́нь Бо́же!


Льокаї ї́хали поза́д них.

Льокаї ї́хали поза́д них.


— Бо дурень був, Ґаво, дурень був! Не знав, до чого взятися!

— Бо ду́рень був, Ґаво, ду́рень був! Не знав, до чого́ взя́тися!


Атос же на той час був в іншому місці.

Атос же на той час був в і́ншому мі́сці.


— Через те ще дужче треба Хмельницького пожаліти й допомогти йому.

— Че́рез те ще ду́жче тре́ба Хмельни́цького пожалі́ти й допомогти́ йому.


Вони́ же́ртвували мно́ю.

Вони́ же́ртвували мно́ю.


— Гарне знайомство, мій друже!

— Га́рне знайо́мство, мій дру́же!


Два дні ніхто́ не знав, що з не́ю ста́лося, і все припини́лося.


Лейбуньо наду́мався хви́лю.

Лейбуньо наду́мався хви́лю.


— А де ж пан Атос? — спитав він.

— А де ж пан Атос? — спита́в він.


Це було́ вражі́ння пе́ршої хви́лі.

Це було́ вражі́ння пе́ршої хви́лі.


Мої́ ру́ки дрижа́ли.

Мої́ ру́ки дрижа́ли.


Поліція́нт звів ру́ку.

Поліція́нт звів ру́ку.


Люби́в мене́, ма́ти, запоро́жець,.

Люби́в мене́, ма́ти, запоро́жець,.


— Та Верша ж! А ти хто?

— Та Верша ж! А ти хто?


— Та це Мускетон іноді ходить на полювання.

— Та це Мускетон і́ноді хо́дить на полюва́ння.


Тут замі́шані зна́тні осо́би, і все це мо́же ма́ти для нас ду́же пога́ні на́слідки.


— Чи не хочете ви покликати лікаря? — спитала жінка.

— Чи не хо́чете ви покли́ка́ти лі́каря? — спита́ла жі́нка.


Ді́вчи́на почала́ хвилюва́тися.

Ді́вчи́на почала́ хвилюва́тися.


— Помиляєтесь, пане! Я її знаю.

— Помиля́єтесь, па́не! Я її зна́ю.


Він впе́рто бажа́є залиша́тися там.

Він впе́рто бажа́є залиша́тися там.


Вони́ сновига́ли та намага́лися трима́тися да́лі від бе́рега.


А тебе не навчив навіть Богові молитися.

А тебе́ не навчи́в на́віть Бо́гові моли́тися.


Та в вас тут чимало таки назбиралось? Га?

Та в вас тут чима́ло таки́ назбира́лось? Га?


— Ось це саме і я хотів вам порадити.

— Ось це са́ме і я хоті́в вам пора́дити.


— Знаєш, Мариночко, до хана приїхали гості з вашого краю, з України?

— Зна́єш, Мари́ночко, до ха́на приї́хали го́сті з ва́шого кра́ю, з Украї́ни?


Я ста́ну черни́ця, — обіця́ла міле́ді.

Я ста́ну черни́ця, — обіця́ла міле́ді.


Бараба́ш проки́нувся, а на нього вже був напра́влений го́стрий спис Джеджалія.


Ти паде́ш, а під тобо́ю земля́ прова́люється.


— Він великий боягуз, але вона прекрасна, — шепотів Д'Артаньян.

— Він вели́кий боягу́з, але́ вона́ прекра́сна, — шепоті́в Д'Артаньян.


Де́сять мінут пізні́ше ми сі́ли на фіякра і пої́хали до залізни́ці.


Наві́що Кід із Монта́ни утя́в таки́й жарт, ніхто́ не зна́є.


— А чорт побирай! — згукнув Д'Артаньян.

— А чорт побира́й! — згукну́в Д'Артаньян.


Гічкок чека́в уже́ ко́ло сане́й.

Гічкок чека́в уже́ ко́ло сане́й.


Щу́ка не до́бре й розумі́ла всю вагу́ це́ї приго́ди.


— Друзі мої, ви зробили точнісінько так, як і я.

— Дру́зі мої́, ви зроби́ли точні́сінько так, як і я.


Він усміхну́вся яки́мось силуваним смі́хом.


Мошко́ засмія́вся на ці́ле го́рло.

Мошко́ засмія́вся на ці́ле го́рло.


— Які ж у вас заробітки?

— Які́ ж у вас заробі́тки?


— Ой, пострілено! Пострілено! — ревів Ґава, немов з нього шкуру дерли.

— Ой, пострі́лено! Пострі́лено! — реві́в Ґава, немо́в з нього шку́ру де́рли.


Почала́ся нелю́дська різани́на.

Почала́ся нелю́дська різани́на.


Вона́ в мене́ до́сі.

Вона́ в мене́ до́сі.


Бли́скавка бли́мнула ще раз.

Бли́скавка бли́мнула ще раз.


Обороняйтесь, пане, обороняйтесь!

Обороня́йтесь, па́не, обороня́йтесь!


Бори́с до́вго стоя́в і гли́бо́ко вдиха́в той лю́бий за́пах.


Окая́нна сіро́ма ни́шпорить усю́ди по Вкраї́ні да баламу́тить го́лови поспі́льству.


— І мені теж, — додав Атос.

— І мені́ теж, — дода́в Атос.


— Ось тут, — сказав він.

— Ось тут, — сказа́в він.


— Маю, — відповів Д'Артаньян, — від сьогодня починаючи.

— Ма́ю, — відпові́в Д'Артаньян, — від сього́дня почина́ючи.


Старо́го полко́вника дале́ко бі́льше турбува́ло те, що Мари́на почала́ хворі́ти.


— Тоді якого ж біса ми бідкаємося, що у нас нема грошей?

— Тоді́ яко́го ж бі́са ми бі́дкаємося, що у нас нема́ грошей?


— Дайте йому милостині та хай помолиться за бідного грішника.

— Да́йте йому ми́лостині та хай помо́литься за бі́дного грі́шника.


Але я не дурний.

Але́ я не дурни́й.


Не ле́гко розпові́сти́ про ті му́ки, що за оста́нній час пережила́ молода́ жі́нка.


— Проте, я хотів би добре зрозуміти її! — вкинув слово Портос.

— Проте́, я хоті́в би до́бре зрозумі́ти її! — вки́нув сло́во Портос.


— Ви можете цілком покластися на вченість цих шановних осіб.

— Ви мо́жете цілко́м покла́стися на вче́ність цих шано́вних осі́б.


Ге́тьман зліз з коня́.

Ге́тьман зліз з коня́.


Серде́шна ті́лько сто́гне, мов уві́ сні щось страшне́ ба́чить.


— Бенкет не розкішний, та це маловажно.

— Бенке́т не розкі́шний, та це малова́жно.


— Так, про який сон? — спитав і швайцарець.

— Так, про яки́й сон? — спита́в і швайца́рець.


Я — витрива́лий.

Я — витрива́лий.


— Чи входили ви до них разом із нею?

— Чи входи́ли ви до них ра́зом із не́ю?


— Е, ні, куме, — перебив йому другий.

— Е, ні, ку́ме, — переби́в йому дру́гий.


— Одну хвилину.

— Одну́ хвили́ну.


— То спробуйте мене.

— То спро́буйте мене́.


Юна́к залиша́вся байду́жий.

Юна́к залиша́вся байду́жий.


Так що ми з мі́сис Сейзер зо́всім не пої́хали.


— Нас уб'ють ще скоріше, якщо ми не підемо туди, — відмовив Атос.

— Нас уб'ю́ть ще скорі́ше, якщо́ ми не пі́демо туди́, — відмо́вив Атос.


— Якби я не знав.

— Якби́ я не знав.


Враг мене візьме, коли я не догадуюсь, який заряд імчить так швидко сю кулю!

Враг мене́ ві́зьме, коли́ я не дога́дуюсь, яки́й заря́д імчи́ть так шви́дко сю ку́лю!


— Ну, але тебе там люди не забули.

— Ну, але́ тебе́ там лю́ди не забу́ли.


Васю́та й ру́ки попусти́в.

Васю́та й ру́ки попусти́в.


— Ну, так і амінь йому, дурню! — каже Гвинтовка.

— Ну, так і амі́нь йому, ду́рню! — ка́же Гвинтовка.


Сиджу́ за газе́тою, коли́ підві́в о́чі, поба́чив її.


Дава́йте лиш млинці́в гаря́чих, а я ось пошаную го́сте́й перчаківкою.


— Всі до одного подалися вниз до Давсона.

— Всі до одного́ подали́ся вниз до Давсона.


— У мене є листи Д'Артаньяна.

— У мене́ є листи́ Д'Артаньяна.


— Я була на два кроки від вас, пане, — відповіла жінка.

— Я була́ на два кро́ки від вас, па́не, — відповіла́ жі́нка.


Тоді́ лише́ промо́вив, пита́ючи їх, в чим річ, що ста́лося.


По́тім ви́п'ємо й заку́симо.

По́тім ви́п'ємо й заку́симо.


— Чорт побирай! — сказав Атос.

— Чорт побира́й! — сказа́в Атос.


Але ви гарний час вибрали для від'їзду.

Але́ ви га́рний час ви́брали для від'ї́зду.


Цим сло́вом вона́ зупини́ла Вандерліпа.

Цим сло́вом вона́ зупини́ла Вандерліпа.


Д'Артаньян, тро́хи заспоко́ївши хазя́їна, пішо́в наго́ру.


Ма́бу́ть, їй на ві́ку напи́сано мої́х рук не мину́ти.


Ян зно́ву збожево́лів.

Ян зно́ву збожево́лів.


Я чува́в про Вуяхевича де́що нега́рне.

Я чува́в про Вуяхевича де́що нега́рне.


— Це — той чоловік.

— Це — той чолові́к.


А тепер приїзджаю до тебе вмирати.

А тепе́р приїзджаю до тебе́ вмира́ти.


Наре́шті Мари́на поба́чила й живо́го сві́дка свого́ дити́нства — то був сад.


Це вдру́ге вже зга́дував кардина́л про наві́ски.


— Як? Він зробив вам честь спинитися тут?

— Як? Він зроби́в вам честь спини́тися тут?


— Так, це я.

— Так, це я.


Ні, те, що я вам говорю́, на́віть смі́шно.


Всі запира́ють у собі́ дух.

Всі запира́ють у собі́ дух.


Ось вона́ передала́ тобі́ на спо́мин про себе́ своє́ воло́сся.


Не мо́жу я жи́ти без не́ї.

Не мо́жу я жи́ти без не́ї.


О четве́ртій почу́вся га́мір у ста́йні.

О четве́ртій почу́вся га́мір у ста́йні.


— Ой, пане, пане! Ви занапастите себе! — бідкався Плянше.

— Ой, па́не, па́не! Ви занапасти́те себе́! — бі́дкався Пля́нше.


Тя́жко було́ Олимпіяді Остапівні терпі́ти со́ром.


— Пані, — спитав Атос, — ради бога, скажіть, чия ця порожня склянка?

— Па́ні, — спита́в Атос, — ра́ди бо́га, скажі́ть, чия́ ця поро́жня скля́нка?


Він був пе́вний, що то розбі́йник.

Він був пе́вний, що то розбі́йник.


Бийте, батьки, превражого сина!

Би́йте, батьки́, превражого си́на!


— Дуже шкодую, пане, але я приїхав перший і не поїду другим.

— Ду́же шкоду́ю, па́не, але́ я приї́хав пе́рший і не пої́ду дру́гим.


Він учаща́в до жі́нки судово́го.

Він учаща́в до жі́нки судово́го.


До поба́чення, бо це все, що сього́дні я мав сказа́ти вам.


В рік по нім уроди́лась ді́вчи́на, сестра́ Іва́ся, котру́ на́звано на хре́сті́ Маринею.


— З Бугу річки! Зпід Ладижина! — почулися голоси.

— З Бу́гу рі́чки! Зпід Лади́жина! — почу́лися голоси́.


При сві́тлі ля́мпи він поба́чив жі́нку, заку́тану в манти́льку те́много ко́льору.


Я бою́сь, що воно́ розві́ється, як сон, і тому́ поспіша́ю здійсни́ти свої́ мрі́ї.


— Ні, мені добре, зовсім добре, — відповіла Оля, вдивляючися в чудову сцену.

— Ні, мені́ до́бре, зо́всім до́бре, — відповіла́ Оля, вдивляючися в чудо́ву сце́ну.


— А куди ж ви, пане? Куди?

— А куди́ ж ви, па́не? Куди́?


Лорд Вінтер гада́в, що Атос збожево́лів.


То́ї ж хвили́ни з бастіо́ну почали́ стріля́ти.


Вона збудила тебе, а не я!

Вона́ збуди́ла тебе́, а не я!


Я не мо́жу бі́льше ба́чити вас.

Я не мо́жу бі́льше ба́чити вас.


— Ви? — спитала міледі.

— Ви? — спита́ла міле́ді.


У них, ма́бу́ть, давно́ вже було́ з Сомко́м пола́джено.


— А перечекати, аж вода впаде.

— А перечека́ти, аж вода́ впаде́.


Хазя́їн ступи́в крок наза́д і уми́вся сльоза́ми.


Вінапі, байду́жа до всьо́го, що твори́лось, засвіти́ла брудну́ ля́мпу.


Д'Артаньян ра́зом з Портосом і Арамісом відійшли́ й ста́ли о́сторонь.


І жо́дна люди́на не працюва́ла так пи́льно, щоб дійти́ цього́.


Яке вам діло до цієї людини?

Яке́ вам ді́ло до ціє́ї люди́ни?


І мушкете́ри, не вага́ючись, ви́йшли напере́д.


Цига́нка зно́ву побі́гла, обмина́ючи вози́ й наме́ти.


— Я думав, що як я вмру, то найбільшого дурня на світі не стане.

— Я ду́мав, що як я вмру, то найбі́льшого ду́рня на сві́ті не ста́не.


— Ви щось кажете? — запитав він.

— Ви щось ка́жете? — запита́в він.


Говори́ла про свою́ любо́в та про бага́то инших рече́й, що їх я не міг зрозумі́ти.


— Вам в мені тільки це й до вподоби?

— Вам в мені́ ті́льки це й до вподо́би?


Це було́ чудо́во.

Це було́ чудо́во.


Ріка́ перехопи́ла півперек усю́ вузе́ньку доли́ну, на які́й лежи́ть село́.


— Чи не приносили до мене листа? — жваво спитав Д'Артаньян.

— Чи не прино́сили до мене́ листа́? — жва́во спита́в Д'Артаньян.


— Да що по тому пірначеві! — каже Костомара.

— Да що по то́му́ пірначе́ві! — ка́же Костома́ра.


— Гаразд! О першій! — відказав Д'Артаньян, повертаючи за ріг вулиці.

— Гара́зд! О пе́ршій! — відказа́в Д'Артаньян, поверта́ючи за ріг ву́лиці.


— Розв'яжіть моє вагання.

— Розв'яжі́ть моє́ вага́ння.


— Тут і помремо, — сказав Богун сотникам, — як що гетьман не дасть помочі.

— Тут і помремо́, — сказа́в Богу́н со́тникам, — як що ге́тьман не дасть по́мочі.


Вже я там то зроблю́, що вас десь примі́стимо, по́ки цей не при́йде до здоро́в'я.


— Зрозуміло, не вчиню.

— Зрозумі́ло, не вчиню́.


Єди́ним цим сло́вом ви надали́ мені́ ду́ху.


— Я чудово знаю звичаї країни.

— Я чудо́во зна́ю зви́чаї краї́ни.


— Наше вино? — здивувався Атос.

— На́ше вино́? — здивува́вся Атос.


Ось, наре́шті, та Фреда — поду́мала вона́, — та танцюри́стка і згу́бниця чоловікі́в.


— Ні, — вагаючися, відказав Біль.

— Ні, — вага́ючися, відказа́в Біль.


— Він дуже просить дозволу поговорити з вашою еміненцією.

— Він ду́же про́сить до́зволу поговори́ти з ва́шою еміне́нцією.


Проте́, там бага́то ска́зано про вас.

Проте́, там бага́то ска́зано про вас.


— І я теж! — сказав Д'Артаньян.

— І я теж! — сказа́в Д'Артаньян.


— Покладіть зброю на місце, Д'Артаньяне, — сказав він.

— Покладі́ть збро́ю на мі́сце, Д'Артаньяне, — сказа́в він.


— Вона непритомна.

— Вона́ неприто́мна.


— А чи багато ще залишилося від тіни до риси?

— А чи бага́то ще зали́ши́лося від тіни́ до ри́си?


Давно́ ми ба́чилися.

Давно́ ми ба́чилися.


Вельмо́жа мав з Атосом щось спі́льне, яку́сь роди́нну поді́бність.


Усміха́ючись, жі́нка простягла́ до нього ру́ки.