— Та це ж безчесне насильство, чи знаєте ви, пане?

— Та це ж безче́сне наси́льство, чи зна́єте ви, па́не?


— Дуже легко.

— Ду́же ле́гко.


— Це ви? — спитала вона.

— Це ви? — спита́ла вона́.


Були́ тут і ула́ни, й драгуни́, і жовні́ри, й німе́цькі рейтари.


Атос бився так спокійно і так методично, ніби був у фехтовальній залі.

Атос би́вся так спокі́йно і так методи́чно, ні́би був у фехтова́льній за́лі.


— А коли ж саме? — глузливо спитав ґвардієць.

— А коли́ ж са́ме? — глузли́во спита́в ґварді́єць.


— Пугу! Пугу!

— Пу́гу! Пу́гу!


Він був без капелю́ха, із шпа́дою при бо́ці й сми́кав у рука́х ху́сточку.


Новорі́чна годи́на наближа́ється.

Новорі́чна годи́на наближа́ється.


А що бак Черевань?

А що бак Черева́нь?


— Е, злізьте! Буде вже з вас! — здебільшого дуже швидко спиняли вони дітей.

— Е, злі́зьте! Бу́де вже з вас! — здебі́льшого ду́же шви́дко спиня́ли вони́ діте́й.


Пові́рте, я не зверта́ю ува́ги на такі́ передчува́ння.


Почека́й же хвили́нку й бу́деш задово́лений.


Вбива́ти вже не бу́демо, а ті́льки пові́симо, от і все.


— Ти жалієш мене, моя голубонько? — спитав Д'Артаньян!

— Ти жалі́єш мене́, моя́ голу́бонько? — спита́в Д'Артаньян!


О́тже пан Бонасьє покла́в сказа́ти все.

О́тже пан Бонасьє покла́в сказа́ти все.


— Саме це я й сказав би, якби ваша еміненція дозволили мені закінчити фразу.

— Са́ме це я й сказа́в би, якби́ ва́ша еміне́нція дозво́лили мені́ закі́нчи́ти фра́зу.


— Якийсь чоловік має про негайне діло ясновельможного сповістити.

— Яки́йсь чолові́к ма́є про нега́йне ді́ло ясновельмо́жного сповісти́ти.


Пі́сля обі́да бо́жий чолові́к іграв і співа́в уся́ких пова́жних пісе́нь.


Атос жестом наказав Портосу й Арамісу не рухатись і під'їхав до нього сам.

Атос же́стом наказа́в Портосу й Арамісу не ру́хатись і під'ї́хав до нього сам.


— Щасти Бог вам, пане Староміський! — сказав він, кланяючись.

— Щасти́ Бог вам, па́не Староміський! — сказа́в він, кла́няючись.


— Візьми ж і ти од мене!

— Візьми́ ж і ти од мене́!


— Вашу смерть! — сказав він мені.

— Ва́шу смерть! — сказа́в він мені́.


— Про стан наших інтересів? — сказав він.

— Про стан на́ших інтере́сів? — сказа́в він.


— Голови! — бурчить Іванець.

— Го́лови! — бурчи́ть Іване́ць.


Сільські́ хло́пці були́ лі́пші для мене́.


— Ви мені заплатите за все! — розпачливо вигукнув хазяїн.

— Ви мені́ запла́тите за все! — розпа́чливо ви́гукнув хазя́їн.


Оповіда́ння ба́тька і шум лі́су.

Оповіда́ння ба́тька і шум лі́су.


Не при́йдеш від за́втра за ти́ждень, уже́ мене́ тут не бу́де і ніхто́ не зна́тиме, де я.


Ра́дощі їх були́ вели́кі.

Ра́дощі їх були́ вели́кі.


От якби ця справа обмежилася вдаром шпади, то — будь ласка!

От якби́ ця спра́ва обме́жилася вда́ром шпа́ди, то — будь ла́ска!


— Із Переяслава?

— Із Перея́слава?


Д'Артаньян опини́вся про́ти Жюсака.

Д'Артаньян опини́вся про́ти Жюсака.


Тепе́р я міцні́ше узбро́єний на твої́ стрі́ли.


Я кли́кав вас, але́ ви не обзива́лися.

Я кли́кав вас, але́ ви не обзива́лися.


— Візьми ти оцей перстень.

— Візьми́ ти оце́й пе́рстень.


Бонасьє́ підійшо́в до двере́й кімна́ти Д'Артаньяна й посту́кав.


— До моєї хатини, на край табора.

— До моє́ї хати́ни, на край та́бора.


— Тепер це справа не пильна.

— Тепе́р це спра́ва не пи́льна.


— Та я й сам рад звідси заздалегідь убратися.

— Та я й сам рад зві́дси заздалегі́дь убра́тися.


Ах, мій лю́бий Атосе.

Ах, мій лю́бий Атосе.


Я не ба́чу Атоса.

Я не ба́чу Атоса.


— Ось той лист! — вигукнула королева переривистим, тремтячим голосом.

— Ось той лист! — ви́гукнула короле́ва перери́вистим, тремтя́чим го́лосом.


Я її поцілува́в, і вона́ задріма́ла.

Я її поцілува́в, і вона́ задріма́ла.


Кра́ще оті́ при́нципи зали́ши́ти вдо́ма, коли́ ї́деш на Аля́ску.


— І це робота кардинала.

— І це робо́та кардина́ла.


Тро́хи зго́дом Д'ртаньян уклони́вся, гото́вий слу́хати.


Не по пра́вді ви із своє́ю Ле́сею ро́бите.


Невели́кий барка́с ки́дало по хви́лях, як горі́хову лушпайку.


В Атоса був урочи́стий го́лос і вла́дний жест невблаганого судді́.


— А, ще чим будуть журитися, та хлопцем, — відповів другий.

— А, ще чим бу́дуть жури́тися, та хло́пцем, — відпові́в дру́гий.


А клень мов скажений кидав собою посеред виру.

А клень мов скаже́ний ки́дав собо́ю посе́ре́д ви́ру.


— О, ні, ваша ясновельможність! Це не чорт, — зневажливо промовив коршмар.

— О, ні, ва́ша ясновельмо́жність! Це не чорт, — знева́жливо промо́вив коршма́р.


Вона́ вас зустрі́не, і не зна́тиме, хто ви.


— Спитати, чи не потрібні мені гроші?

— Спита́ти, чи не потрі́бні мені́ гро́ші́?


Проте́, го́рдощі, як і впе́рше, взя́ли го́ру, і від дру́гого вда́ру две́рі розсі́лися.


— Я вам за роботу дам від штуки по вісім сотиків.

— Я вам за робо́ту дам від шту́ки по ві́сім со́тиків.


На́віть якби́ воно́ потра́пило до рук кардина́ла, ми не бу́демо скомпромето́вані.


— Будеш каятись, полковнику! — сказав Олекшич, сідаючи вже на коня.

— Бу́деш ка́ятись, полко́внику! — сказа́в Олекшич, сіда́ючи вже на коня́.


Кардина́л і собі́ не попуска́в свого́.

Кардина́л і собі́ не попуска́в свого́.


— Я їх не знайшов, — вони не приходили.

— Я їх не знайшо́в, — вони́ не прихо́дили.


Ро́кі́в че́рез три пі́сля смерти па́на Іва́на наста́в на Украї́ні вели́кий го́лод.


Військо́ва́ слу́жба ду́же пасу́є до вас.


А ну, Чарлі, біжи скоріше за мискою!

А ну, Ча́рлі, біжи́ скорі́ше за ми́скою!


— Ну, і тому правда, що Іванця в Січі огласили гетьманом?

— Ну, і тому́ пра́вда, що Іванця́ в Сі́чі огласили ге́тьманом?


О, ні, все кра́ще ї́хня знева́га.

О, ні, все кра́ще ї́хня знева́га.


Ві́рте тому́, що я кажу́.

Ві́рте тому́, що я кажу́.


Дарма́! Не ду́маю про це.

Дарма́! Не ду́маю про це.


До Ло́дзі, Домбро́ви, Радома і і́нших міст.


Тоді́ Пасу́к взя́ла ху́тро, я взяв го́рщик і соки́ру, і ми ду́мали вже йти.


— Так, — сказав я машинально, не зводячи з неї очей.

— Так, — сказа́в я машина́льно, не зво́дячи з не́ї оче́й.


Дава́й корени́ти ля́хів і всі їх зви́чаї.


— Ну, що ж! Потішмось! — сказав Араміс, з кротким і байдужим видом.

— Ну, що ж! Поті́шмось! — сказа́в Араміс, з кро́тким і байду́жим ви́дом.


Аж тепер бачу, що то був якийсь добрий дух.

Аж тепе́р ба́чу, що то був яки́йсь до́брий дух.


— Неодмінно мусиш так зробити, інакше, присягаюся, я вб'ю тебе.

— Неодмі́нно му́сиш так зроби́ти, іна́кше, присяга́юся, я вб'ю тебе́.


Ігу́меня лише́ перехристи́лася, не ви́словивши ні хвали́, ані́ дога́ни.


Як там живеш?

Як там живе́ш?


Мандрівники́ впе́рто відмовля́лися.

Мандрівники́ впе́рто відмовля́лися.


Дава́ли мені́ хлі́ба, си́ру, допуска́ли мене́ до свої́х заба́в.


Тут ті́льки зві́рі мо́жуть жи́ти.

Тут ті́льки зві́рі мо́жуть жи́ти.


На пе́рший сту́кіт ніхто́ не обізва́вся.


Се́рде́нько ж пра́гне.

Се́рде́нько ж пра́гне.


Та Га́ва рад був і тому́.

Та Га́ва рад був і тому́.


— Але так кажуть дзиґарі, а їм слід вірити, — відповів Д'Артаньян.

— Але́ так ка́жуть дзиґарі, а їм слід ві́рити, — відпові́в Д'Артаньян.


— Людина з Менґа! — відповів юнак і зник.

— Люди́на з Менґа! — відпові́в юна́к і зник.


Поглянь, поглянь, як маха́є ша́блею! Мов запро́шує до́брих при́ятелів у го́сті.


Одного́ ве́чора, ра́но повесні́, хан прийшо́в до не́ї сумни́й і знерво́ваний.


— Я добре знаю ваше кодло, — відповів перший.

— Я до́бре зна́ю ва́ше ко́дло, — відпові́в пе́рший.


Пові́тря було́ вогке́ й холо́дне.

Пові́тря було́ вогке́ й холо́дне.


Але я не вартий милости, що ви мені робите.

Але́ я не ва́ртий ми́лости, що ви мені́ ро́бите.


Скорі́ться свої́й до́лі.

Скорі́ться свої́й до́лі.


— Тебе обнімають і цілують за вечерею, а ти умишляєш ізраду.

— Тебе́ обніма́ють і цілу́ють за вече́рею, а ти умишля́єш ізра́ду.


Об'їжджа́ли ж ви навко́ло ро́гу Горн.

Об'їжджа́ли ж ви навко́ло ро́гу Горн.


Проща́й! Гарма́ти гра́ють.

Проща́й! Гарма́ти гра́ють.


— Приведіть собак до ополонки, що біля лікарні, рівно о дванацятій годині ночи.

— Приведі́ть соба́к до ополо́нки, що бі́ля ліка́рні, рі́вно о двана́цятій годи́ні ночи.


Так собі́, молокосо́с.

Так собі́, молокосо́с.


— Чи побачимось ми перед вашою подорожжю?

— Чи поба́чимось ми пе́ред ва́шою по́дорожжю?


— Ти схотіла, щоб мені одрубали голову?

— Ти схоті́ла, щоб мені́ одруба́ли го́лову?


Пля́нше був озбро́єний мушке́том і пістоле́том.


— Пані перелякалися? — запитав Борис.

— Па́ні переляка́лися? — запита́в Бори́с.


— Ну, а далі, далі що?

— Ну, а да́лі, да́лі що?


— Вождь Джордж, — каже старець, — хоче одружитись з Кіллісну.

— Вождь Джордж, — ка́же ста́рець, — хо́че одружи́тись з Кіллісну.


Ми вві́чливі з жі́нкою не лише́ зара́ди не́ї, а й зара́ди вла́сної самопова́ги.


У мене́ було́ ще в кише́ні кі́лька ґульденів, оде́ржаних за про́даж годи́нника.


— Мороз клубками вперся в теплу кімнату.

— Моро́з клубка́ми впе́рся в те́плу кімна́ту.


— Ви мене ще не знаєте.

— Ви мене́ ще не зна́єте.


— Однаковий і досі.

— Одна́ковий і до́сі.


Не я поки́нула тебе́, а ти не зумі́в уде́ржати мене́.


Але Івасів страх перед обзоленням був даремний.

Але́ Івасів страх пе́ред обзо́ленням був даре́мний.


Тому́ вони́ пішли́ да́лі, але́ госпо́даря буди́нку вже не поба́чили.


— Що ви робитемете в Портсмуті? — допитувала міледі.

— Що ви робитемете в По́ртсмуті? — допи́тувала міле́ді.


Про тебе́ було́ в газе́тах.

Про тебе́ було́ в газе́тах.


— Так от же тобі!

— Так от же тобі́!


А потім я почала ревнувати тебе до цеї сойки.

А по́тім я почала́ ревнува́ти тебе́ до це́ї со́йки.


— Ні, сер, не можна.

— Ні, сер, не мо́жна.


Ціє́ї хвили́ни па́ні Бонасьє почала́ прихо́дити до па́м'яті.


Є́внух ши́роко розплю́щив о́чі і підня́в догори́ свою́ си́ву бо́роду.


— Так, — вела далі пані Бонасьє, — так, тут чимало зрадників.

— Так, — вела́ да́лі па́ні Бонасьє́, — так, тут чима́ло зра́дників.


— Ми вже приїхали.

— Ми вже приї́хали.


— Куди має втікати, коли пострілений?

— Куди́ ма́є втіка́ти, коли́ пострі́лений?


— Хто такий?

— Хто таки́й?


Так спра́ви тягли́ся ще з мі́сяць.

Так спра́ви тягли́ся ще з мі́сяць.


— Згадай, Томмі, згадай про мою перинку.

— Згада́й, Томмі, згада́й про мою́ пери́нку.


— А як же звуть цього пана? — спитав комісар.

— А як же звуть цього́ па́на? — спита́в коміса́р.


Але Д'Артаньян, розпізнавши її убрання, не міг розглядіти її обличчя.

Але́ Д'Артаньян, розпізна́вши її убра́ння́, не міг розгля́діти її обли́ччя.


Обно́виться я́ко орля́ юность моя́.

Обно́виться я́ко орля́ юность моя́.


— Перестаньте, Томмі, — вигукували вони, заходячись гіркими слізьми.

— Переста́ньте, Томмі, — вигу́кували вони́, захо́дячись гірки́ми слі́зьми́.


— Знайти — знайду, а тільки він дуже далеко!

— Знайти́ — знайду́, а ті́льки він ду́же дале́ко!


Я заплати́в вже за свою́ дові́рливість, на́дто за дові́рливість до блонди́нок.


Ко́ні зди́хали, і лю́ди поверта́лися до бе́рега, щоб купува́ти нови́х ко́ней.


Бонасьє́ пополотнів, як смерть, і кри́во всміхну́вся.


Льокаї попрямува́ли пі́шки, із збру́ями на голові́.


Враз вкри́лося по́ле уго́рським тру́пом.


— Рятуйте, поможіть!

— Ряту́йте, поможі́ть!


— Доречі, у вас, напевно, є один чи два приятелі?

— Доречі, у вас, напе́вно, є оди́н чи два при́ятелі?


— Записка, що її ви знайдете в себе, усе вам розкаже.

— Запи́ска, що її ви зна́йдете в себе́, усе́ вам розка́же.


— Виведіть цього дурня! — сказав кардинал.

— Ви́ведіть цього́ ду́рня! — сказа́в кардина́л.


Як зоря́ зійшла́.

Як зоря́ зійшла́.


— Цей божевільний не дозволяє людям дати лад своєму вину.

— Цей божеві́льний не дозволя́є лю́дям да́ти лад своє́му вину́.


— Оце щоб я був спадкоємець ворога! — обурився Атос — За кого ви мене маєте?

— Оце́ щоб я був спадкоє́мець во́рога! — обу́рився Атос — За кого ви мене́ ма́єте?


— Нарешті, на добрий час! — вигукнув Д'Артаньян.

— Наре́шті, на до́брий час! — ви́гукнув Д'Артаньян.


— Цю жінку треба судити, а не вбивати.

— Цю жі́нку тре́ба суди́ти, а не вбива́ти.


— Тепер умовмося про виграш.

— Тепе́р умо́вмося про ви́граш.


Щоб розвяза́ти її, до́ля, з ла́ски своє́ї, дала́ одну́ вказі́вку.


По обі́ді ви́йшов, не ка́жучи, куди́ йде.


— З великою охотою, пане.

— З вели́кою охо́тою, па́не.


Гре́чки були́ да́внього украї́нського ро́ду.


А здумайте тільки про дівчину!

А зду́майте ті́льки про ді́вчи́ну!


— Невжеж я такий щасливий, що знайшов те, чого всі шукають?

— Невже́ж я таки́й щасли́вий, що знайшо́в те, чого́ всі шука́ють?


Там, де вони́ що́йно промча́ли, лід уже́ лома́вся і виверта́вся до гори́ крижи́нами.


А втім вона з певних ознак впізнала двері й підійшла до них.

А втім вона́ з пе́вних озна́к впізна́ла две́рі й підійшла́ до них.


Проте́ всеж таки́ взяв кі́лька посторо́нків і ки́нув на са́ні.


Міле́ді става́ла деда́лі говіркі́шою й спита́ла, чи єсть у Д'Артаньяна коха́нка.


— А ось і моє ліжко, — відповів Плянше, вказуючи на стрямок соломи.

— А ось і моє́ лі́жко, — відпові́в Пля́нше, вка́зуючи на стрямо́к соло́ми.


Чолові́к, що увійшо́в, мав до́сить звича́йний ви́гляд і скида́вся на городя́нина.


Ма́йже цілко́м уже́ з'їв.

Ма́йже цілко́м уже́ з'їв.


Ча́сом він хоті́в щось сказа́ти.

Ча́сом він хоті́в щось сказа́ти.


Він шви́дко скрути́в цига́рку, тим ча́сом, як Брем звари́в ка́ву.


Листи́ ці були́ запеча́тані, захи́щені від непого́ди.


Я велі́в принести́ два келішки коньяку́.


Черева́нь ті́лько смія́вся.

Черева́нь ті́лько смія́вся.


— Я настоюю на цьому.

— Я насто́юю на цьому́.


Кра́ма́р ба́чив уже́ себе́ на шляху́ до шано́би й бага́тства.


Міле́ді показа́ла розпоря́дження кардина́ла.


Я за́раз метну́лася до одного́ знайо́мого, де звича́йно ночува́ли лю́ди з на́шого села́.


— На щастя мені залишили те, що в мене було.

— На ща́стя мені́ зали́ши́ли те, що в мене́ було́.


Я чека́в на не́ї ко́ло двере́й.

Я чека́в на не́ї ко́ло двере́й.


— Ну, вже пустімо, нічого робити,— кажуть косарі, розходячись по боках дороги.

— Ну, вже пусті́мо, ні́чого роби́ти,— ка́жуть косарі́, розхо́дячись по бока́х доро́ги.


Вони́ не допи́тувалися, хто я і зві́дки.


— Не кричи, коли не нажилась на світі.

— Не кричи́, коли́ не нажила́сь на сві́ті.


Я зайду́ по тебе́.

Я зайду́ по тебе́.


— Друзі мої, ви зробили точнісінько так, як і я.

— Дру́зі мої́, ви зроби́ли точні́сінько так, як і я.


— Добра дитина! — вигукнула Ганна Австрійська.

— До́бра дити́на! — ви́гукнула Га́нна Австрі́йська.


— Ні, пане, навпаки.

— Ні, па́не, навпаки́.


Та на́віть не ворухну́лась.

Та на́віть не ворухну́лась.


— Спите, пане?

— Спи́те, па́не?


— Я зробив вам ласку, дав право вибору.

— Я зроби́в вам ла́ску, дав пра́во ви́бору.


— На вулиці розмовляють.

— На ву́лиці розмовля́ють.


— Присягаюся вам.

— Присяга́юся вам.


Недале́ко тре́ба було́ й шука́ти.

Недале́ко тре́ба було́ й шука́ти.


А по році схочете мати далі зі мною діло, то добре, а ні, то ні.

А по ро́ці схо́чете ма́ти да́лі зі мно́ю ді́ло, то до́бре, а ні, то ні.


В А́нглії по́шта працю́є до́бре.

В А́нглії по́шта працю́є до́бре.


— Але, — відказав Д'Артаньян, — це подарунок королеви.

— Але́, — відказа́в Д'Артаньян, — це подару́нок короле́ви.


Гей, пане, пане!

Гей, па́не, па́не!


Тре́ба було́ діста́тись ще до Ло́ндону.

Тре́ба було́ діста́тись ще до Ло́ндону.


Бажав би я знати, як воно скінчиться?

Бажа́в би я зна́ти, як воно́ скі́нчиться?


Тре́ба нам тепе́р тако́го полко́вника, щоб знав, де вовк, а де лиси́ця.


— Не турбуйтеся! Це я вам обіцяю.

— Не турбу́йтеся! Це я вам обіця́ю.


Чи нема в кого сірничків?

Чи нема́ в кого сірничкі́в?


І ось тут як раз тра́пилась приго́да.

І ось тут як раз тра́пилась приго́да.


Пройшли́ за ярок, аж ось і Череваниха ї́де назу́стріч.


— Не доберу я толку в твоїх речах,— каже Петро.

— Не доберу́ я то́лку в твої́х реча́х,— ка́же Петро́.


— А в який спосіб хочете ви відімстити їй?

— А в яки́й спо́сіб хо́чете ви відімсти́ти їй?


Тепе́р ви й сами́ ба́чите, Фелтоне, що я му́шу вме́рти.


Яка́сь невимо́вна ро́зкіш напо́внила моє́ се́рце.


Гей Стокард усміхну́вся на це.

Гей Стокард усміхну́вся на це.


— Їх украдено! — відповів герцоґ.

— Їх укра́дено! — відпові́в герцоґ.


Ні́жне, бі́ле ті́ло як чи́стий алябастер заблища́ло на со́нці.


Вона́ нале́жить вам.

Вона́ нале́жить вам.


Ти схамене́шся, ду́рню, та ті́льки тоді́, як бу́де вже пі́зно.


— Так чого ж, бога ради?

— Так чого́ ж, бо́га ра́ди?


Розмо́ва точи́лася англі́йською мо́вою, яко́ї Д'Артаньян не розумі́в.


Душа́ моя́ чо́рна, як па́ща пе́кла.

Душа́ моя́ чо́рна, як па́ща пе́кла.


Д'Артаньян ішо́в слі́дом́ за ними.

Д'Артаньян ішо́в слі́дом́ за ними.


— Клопоту багато, а пожитку мало.

— Кло́поту бага́то, а пожи́тку ма́ло.


— Ось, як приємно сталося, коли Бог привів познайомитись.

— Ось, як приє́мно ста́лося, коли́ Бог приві́в познайо́митись.


Ти скажи́, чи нема́є яки́х звісто́к з Украї́ни.


— Лист підроблений, — додав Портос, — нас зовсім не заарештовано.

— Лист підро́блений, — дода́в Портос, — нас зо́всім не заарешто́вано.


— Принаймні, він поїхав, поговоривши трішки з тою, на кого він чекав.

— Прина́ймні, він пої́хав, поговори́вши трі́шки з то́ю, на кого він чека́в.


По цих слова́х вона́ відчини́ла две́рі в коридо́р і ви́штовхала молодо́го чолові́ка.


— Я не твій дурень, що би ти собі з мене кпи робив!

— Я не твій ду́рень, що би ти собі́ з мене́ кпи роби́в!


— Такі вони мої, як твої.

— Такі́ вони́ мої́, як твої́.


Ба́чилось, що спо́кій наста́в по́вний.

Ба́чилось, що спо́кій наста́в по́вний.


З ци́ми слова́ми кардина́л вклони́вся трьом при́ятелям і взяв право́руч.


Да й одійшо́в наза́д, щоб розігна́тись.

Да й одійшо́в наза́д, щоб розігна́тись.


— Чи не повернути нам до табору? — спитав Портос.

— Чи не поверну́ти нам до та́бору? — спита́в Портос.


— А може де міст?

— А мо́же де міст?


— Максима від спадщини я одстороняю.

— Макси́ма від спа́дщини я одстороня́ю.


Тоді́ він бу́де до ва́ших по́слуг.

Тоді́ він бу́де до ва́ших по́слуг.


І він помча́в учва́л.

І він помча́в учва́л.


І він сів спи́ною до жі́нки.

І він сів спи́ною до жі́нки.


— Ви ж, спасибі вам, не кажіть людям, чого я приїздив.

— Ви ж, спаси́бі вам, не кажі́ть лю́дям, чого́ я приїзди́в.


Вони́ бажа́ють, щоб ви ви́пили за ї́хнє здоро́в'я ї́хнього улю́бленого вина́.


Дасть Бог, поду́жаєте.

Дасть Бог, поду́жаєте.


Я́нкель неймові́рно покрути́в голово́ю.

Я́нкель неймові́рно покрути́в голово́ю.


Вони́ мо́вчки пішли́ по́руч сте́жкою і за хви́лю потону́ли в те́мній лісові́й гуща́ві.


Фелтон пе́рший зня́вся по тра́пу й пода́в ру́ку міле́ді.


— А коли ж ми їдемо? — спитав Атос.

— А коли́ ж ми ї́демо? — спита́в Атос.


Наре́шті вона́ опам'ята́лася.

Наре́шті вона́ опам'ята́лася.


Ду́же маючий обива́тель із Любельського.


— На щастя, ні, — відповів Атос.

— На ща́стя, ні, — відпові́в Атос.


— І, дійсно, я — кат міста Ліля, і ось моя історія.

— І, ді́йсно, я — кат мі́ста Лі́ля, і ось моя́ істо́рія.


Одни́м кінце́м обв'яза́вся сам, а з дру́гого зроби́в петлю́.


Як сказа́в, то на́че і́скру в по́рох уки́нув.


А на дворі радісно та ясно сяло сонце.

А на дворі́ ра́дісно та я́сно сяло́ со́нце.


Тоді́ одверну́лась і пішла́ геть.

Тоді́ одверну́лась і пішла́ геть.


Там у них вели́ка фамі́лія і там ма́є відбу́тися на́ше весі́лля.


Цього́, ма́бу́ть, до́сить.

Цього́, ма́бу́ть, до́сить.


— Я тут виховувалася.

— Я тут вихо́вувалася.


Бій точи́вся ще кі́лька хвили́н.

Бій точи́вся ще кі́лька хвили́н.


— Рішельє і сатана — один біс.

— Рішельє́ і сатана́ — оди́н біс.


Бо у мене́ грошей ніт,.

Бо у мене́ грошей ніт,.


— І я теж, — додав Араміс.

— І я теж, — дода́в Араміс.


Да й поча́в ізнов ганя́тись за жі́нкою.

Да й поча́в ізнов ганя́тись за жі́нкою.


— І ось тут, на!

— І ось тут, на!


— От яко, — недбало відповів Гава.

— От я́ко, — недба́ло відпові́в Га́ва.


Я бі́льше не коха́ю її і хо́чу ті́льки помсти́тися над не́ю за її знева́гу до мене́.


Унизу́, бли́зько ріки́, стоя́ть економі́чні буди́нки, ку́хні, шо́пи, ста́йні.


Ви мча́ли вчвал.

Ви мча́ли вчвал.


— На конях наших льокаїв, чорт побирай.

— На ко́нях на́ших льока́їв, чорт побира́й.


— Подивіться, що вона пише, Атосе.

— Подиві́ться, що вона́ пи́ше, Атосе.


П'янствовати да баглаї бити, а не лицарювати!

П'янствовати да багла́ї би́ти, а не лицарюва́ти!


— Го, го, багато дечого треба.

— Го, го, бага́то дечого тре́ба.


— Так, звичайно.

— Так, звича́йно.


За хвили́ну две́рі відчини́лись, і зві́дти гля́нуло бліде́ обли́ччя Ато́сове.


Ко́ні над'ї́хали бли́жче.

Ко́ні над'ї́хали бли́жче.


— Що зроблено, те зроблено, і того вже не переробиш.

— Що зро́блено, те зро́блено, і того́ вже не переро́биш.


— Так, тільки о другій, — вклонився Д'Артаньян.

— Так, ті́льки о дру́гій, — вклони́вся Д'Артаньян.


— Чудово! — хором відповіли юнаки.

— Чудо́во! — хо́ром́ відповіли́ юнаки́.


— Це не мій секрет.

— Це не мій секре́т.


Ва́ша істо́рія з со́йкою, зо́всім не до ре́чі прито́чена.


— Я собі таки піймав із воза в таборі сало! Буде жінці та дітям до пилипівки!

— Я собі́ таки́ пійма́в із во́за в та́борі са́ло! Бу́де жі́нці та ді́тям до пили́півки!


— Може мені там щось лихе заподіють? — злякано питала Марина.

— Мо́же мені́ там щось лихе́ заподі́ють? — зля́кано пита́ла Мари́на.


— Та то тобі на похмілля так іздалось, брате.

— Та то тобі́ на похмі́лля так іздало́сь, бра́те.


Ко́жен вдар вона́ супрово́дила жахли́вими прокльо́нами.


Те ж са́ме влашто́ване було́ для короле́ви й для дружи́ни президе́нта.


Чи то пак отаман за коня!

Чи то пак ота́ман за коня́!


Неха́й беру́ть воли́ к нечи́стій ма́тері, а ти остава́йсь вече́ряти.


Воно́ виявля́ло льодову́ безстра́сність.


Дво́є льокаїв вели́ міле́ді, трима́ючи її за ру́ки.


— Чого це ви справді мовчите? Що сталось з вашим язиком?

— Чого́ це ви спра́вді мовчите́? Що ста́лось з ва́шим язико́м?


Ніч мі́сячна, — сказа́в ти, де́ржачи мене́ в свої́х обі́ймах.


Пе́ред ним замиготі́в про́мінь наді́ї.

Пе́ред ним замиготі́в про́мінь наді́ї.


— Так, так! — ствердив Б'юкенгем, з серця зціпляючи зуби.

— Так, так! — стве́рдив Б'юкенгем, з се́рця зціпля́ючи зу́би.


Я досягла́ своє́ї мети́.

Я досягла́ своє́ї мети́.


— Фе! Убити жінку! — відказав Араміс.

— Фе! Уби́ти жі́нку! — відказа́в Араміс.


Да́внього заля́каного по́гляду, меланхолі́йного зідха́ння не було́ ані́ слі́ду.


Ви, пе́вне зна́єте про це.

Ви, пе́вне зна́єте про це.


— Поставте цей стіл сюди, — промовив голос, в якому міледі впізнала Фелтона.

— Поста́вте цей стіл сюди́, — промо́вив го́лос, в яко́му міле́ді впізна́ла Фелтона.


І юна́к, задово́лений із свого́ дотепу́, одско́чив на́бік, сміючи́сь на ці́ле го́рло.


— Невжеж я вічно мушу залишатися тут? — спитала міледі з деяким острахом.

— Невже́ж я ві́чно му́шу залиша́тися тут? — спита́ла міле́ді з де́яким о́страхом.


— Ідіть до воріт Лювра з боку вулиці Ешель і спитайте Жермена.

— Іді́ть до ворі́т Лювра з бо́ку ву́лиці Ешель і спита́йте Жермена.


День і ніч я моли́лась, сподіва́ючись, що госпо́дь подару́є мені́ моє́ самогу́бство.


А втім, правда ваша, мені потрібна відпустка.

А втім, пра́вда ва́ша, мені́ потрі́бна відпу́стка.


Вона́ всьо́го́ сподіва́лась, ті́льки не ціє́ї спокі́йно простя́гненої руки́.


Па́ні Бонасьє не відповіда́ла.

Па́ні Бонасьє не відповіда́ла.


Ма́бу́ть, той і заги́нув.

Ма́бу́ть, той і заги́нув.


— Я знала, що в тебе добре серце, мій царю! За те я тебе й люблю.

— Я зна́ла, що в тебе́ до́бре се́рце, мій царю́! За те я тебе́ й люблю́.


— Обридло мені чути від тебе, Газізю, про Україну та українців.

— Обри́дло мені́ чу́ти від тебе́, Газізю, про Украї́ну та украї́нців.


І це було́ цілко́м природнє.

І це було́ цілко́м природнє.


— Королева помітно схвилювалася і пополотніла.

— Короле́ва помі́тно схвилюва́лася і пополотні́ла.


— Хто саме? — спитав кардинал.

— Хто са́ме? — спита́в кардина́л.


— Ну, то може пригадаєш.

— Ну, то мо́же пригада́єш.


Але спочатку хочу поговорити про инше.

Але́ споча́тку хо́чу поговори́ти про инше.


— Що там таке?

— Що там таке́?


Герінгтон намага́вся не зра́дити, що ве́льми заціка́вився то́ю зві́сткою.


Ну, але́ зна́єте що, я вам дам три́дцять ри́нських за ва́ші чіпці.


Гіркі́ ду́ми обсі́ли тут завзя́того полко́вника.


Ота́к ми з поро́жніми шлу́нками й важки́м се́рцем пої́хали да́лі.


Зиґмунта того́ і па́ру да́льших днів я не ба́чила.


— Ви сутий диявол! — прошепотіла вона.

— Ви су́тий дия́вол! — прошепоті́ла вона́.


— Де я? — спитала вона.

— Де я? — спита́ла вона́.


Наре́шті ще дво́є пі́дчас ціє́ї робо́ти стоя́ли на ва́рті.


Ще на світа́нку в М.

Ще на світа́нку в М.


, вражена прикрою звісткою, раптом покинула місто та відступила десь далі.

, вра́жена при́крою зві́сткою, ра́птом поки́нула мі́сто та відступи́ла десь да́лі.


Цей чолові́к дасть остато́чні розпоря́дження, а тимча́сом ковтніть вина́ й ї́дьмо.


— Що ж оце? Дак це нас козаки, мабуть, убрали в шори?

— Що ж оце́? Дак це нас козаки́, ма́бу́ть, убра́ли в шо́ри?


Вони́ здаду́ться вам, щоб у дальні́шому воюва́ти про́ти нас.


— Сомко, коли хочеш знати, такий же дурень, як і ми з тобою.

— Сомко́, коли́ хо́чеш зна́ти, таки́й же ду́рень, як і ми з тобо́ю.


Ти леге́нько відтяга́єш її і знов кладе́ш на моє́ плече́.


Пали́ти, де не було́ лісі́в, не було́ чим.


Це про́сто так собі́ з принципа.

Це про́сто так собі́ з принципа.


Я чолові́к хре́ще́ний і до ва́шої ми́лости, сказа́ти вам, усе́ю душе́ю і всім се́рцем.


— Та чи скінчиш ти, кате? — спитав Д'Артаньян.

— Та чи скі́нчиш ти, ка́те? — спита́в Д'Артаньян.


— Я чув про те ще на Січі запорожській.

— Я чув про те ще на Сі́чі запоро́жській.


— На кого маєте підозру? Побачимо.

— На кого ма́єте підо́зру? Поба́чимо.


— На наступний понеділок! Ще п'ять днів.

— На насту́пний понеді́лок! Ще п'ять днів.


Іна́кше ви загу́бите всіх, але́ й себе́ не вряту́єте.


— Як же то зробиш?

— Як же то зро́биш?


— А що ж би ви гадали?

— А що ж би ви гада́ли?


— Я думаю, — сказав Атос.

— Я ду́маю, — сказа́в Атос.


Коро́ль ски́нув о́ком на кардина́ла.

Коро́ль ски́нув о́ком на кардина́ла.


— Робите помилку.

— Ро́бите по́ми́лку.


Чи тямиш мене?

Чи тя́миш мене́?


Дні й но́чі мина́ли мені́, як у найтя́жчій ка́торзі.


— Вона тричі намагалася вбити мене, і я простив її.

— Вона́ три́чі намага́лася вби́ти мене́, і я прости́в її.


Несподі́вано зарипі́ли две́рі, приму́сивши мене́ здрігну́тися.


І я відмо́вила йому, не да́вши й шматка́ хлі́ба.


Нати́сніть же й ви зве́рху, як ті́льки я гукну́.


Нехай і сам Петрусь про те не відає!

Неха́й і сам Петрусь про те не ві́дає!


— Власною особою.

— Вла́сною осо́бою.


— Я чув усе, — казав далі Хмельницький, — бо стежив за тобою.

— Я чув усе́, — каза́в да́лі Хмельни́цький, — бо сте́жив за тобо́ю.


Зрадовалась Череваниха, як наздогна́ла свої́х, мов слобони́лась од яко́ї на́па́сті.


— Боже мій любий! — благала вона.

— Бо́же мій лю́бий! — блага́ла вона́.


Щопра́вда, до́сі тако́го ви́падку не було́.


— Чудово! Я влаштував усе згідно з вашим бажанням, і ми будемо бачитись щодня.

— Чудо́во! Я влаштува́в усе́ згі́дно з ва́шим бажа́нням, і ми бу́демо ба́читись щодня́.


Поети́чні ви́слови та сльозоточи́ві фра́зи не до лиця́ вам.


— Так, ваша величність! Як і завжди!

— Так, ва́ша вели́чність! Як і за́вжди́!


— Ні, — вигукнув Фелтон, — ти житимеш, і житимеш відомщена.

— Ні, — ви́гукнув Фелтон, — ти жи́тимеш, і жи́тимеш відомщена.


Хто це сказав цю сентенцію?

Хто це сказа́в цю сенте́нцію?


Я ста́ну о́сторонь.

Я ста́ну о́сторонь.


— Овва! — вигукнув Портос.

— Овва́! — ви́гукнув Портос.


Зо́внішнє пові́тря ти́снуло тепло́ до гори́.


З ві́кон він ба́чив усі́х, хто прихо́див і потрапля́в у па́стку.


А потім — байдуже.

А по́тім — ба́йду́же.


Мізку́є так собі́ Петро́, аж ось ізнов закопоті́ли ко́ні.


— Не кваптесь, прошу вас.

— Не ква́птесь, про́шу́ вас.


Не ди́вно, що я вага́юсь у ви́борі між вами та їм.


Га́ва лиш сти́ха усміха́вся, ра́дуючись з тако́го му́дрого ґеше́фту.


Але той час уже минув.

Але́ той час уже́ мину́в.


За водо́ю, вибли́скуючи ве́слами, плив чо́вен.


— Ваша добрість зворушує мене, монсеньєр, — відмовив Д'Артаньян.

— Ва́ша до́брість звору́шує мене́, монсеньє́р, — відмо́вив Д'Артаньян.


— Ну, ну, — напівнедовірливо, а напівпохапливо сказав Ґава.

— Ну, ну, — напівнедові́рливо, а напівпохапливо сказа́в Ґава.


А з боків усе нові.

А з бокі́в усе́ нові́.


— До якої саме?

— До яко́ї са́ме?


— Тоді не лякайтеся, якщо я повернуся о першій, другій чи третій вночі.

— Тоді́ не ляка́йтеся, якщо́ я поверну́ся о пе́ршій, дру́гій чи тре́тій вночі́.


Затули́ла рука́ми о́чі, а сльо́зи між пучки́ так і капотя́ть.


Як ся́деш уве́чері ї́сти.

Як ся́деш уве́чері ї́сти.


— Сьогодні, пане, я відчуваю до вас тільки вдячність.

— Сього́дні, па́не, я відчува́ю до вас ті́льки вдя́чність.


— Не бійся, дурню! — сказав Фавель.

— Не бі́йся, ду́рню! — сказа́в Фавель.


А понижче села четвертий, найкрутіший скрут.

А пони́жче села́ четве́ртий, найкруті́ший скрут.


— Ви вщерть сповняєте мене радістю.

— Ви вщерть сповня́єте мене́ ра́дістю.


— Тут якась таємниця, Атосе.

— Тут яка́сь таємни́ця, Атосе.


— Це тому, що вони не бачать нас, — сказав Атос.

— Це тому́, що вони́ не ба́чать нас, — сказа́в Атос.


Моя́ ма́ти породи́ла мене́ неща́сним? З молоко́м її всмокта́в я прокля́ття.


— Довго ніхто не признавався, ледво найшов.

— До́вго ніхто́ не признава́вся, ледво найшо́в.


— Але, мені здається, ви хочете посваритись?

— Але́, мені́ здає́ться, ви хо́чете посвари́тись?


— Ні, я не можу! я піду! — одповіла Марина вже рішучо і відкинулася од козака.

— Ні, я не мо́жу! я піду́! — одпові́ла Мари́на вже рішу́чо і відки́нулася од козака́.


Тоді́ міле́ді прожене́ тебе́, і ти зна́єш, вона́ не обме́жить цим своє́ї по́мсти.


Зна́ємо, ка́жуть, що ви все шість відсо́тків берете́, ми вам ві́сім дамо́.


— Ну, смерти всі ми ждемо, та й боятися її нема що, — мовив я.

— Ну, смерти всі ми ждемо́, та й боя́тися її нема́ що, — мо́вив я.


— Готуйтесь! — урочисто промовив він.

— Готу́йтесь! — урочи́сто промо́вив він.


— Сидіти мені тут таки й нема чого.

— Сиді́ти мені́ тут таки́ й нема́ чого́.


— Пан Д'Артаньян.

— Пан Д'Артаньян.


Ти́ллі ви́слизнула, і я слі́дом́ за не́ю.


— Викрадено! — згукнув комісар.

— Ви́крадено! — згукну́в коміса́р.


Тільки біда, що мало продаємо, то й на якого чорта їх і робити так много?

Ті́льки біда́, що ма́ло продаємо́, то й на яко́го чо́рта їх і роби́ти так мно́го?


Че́рез кі́лька день Богу́н вже догна́в ге́тьмана на Саксага́ні.


Але я знаю, що не порушу присяги.

Але́ я зна́ю, що не пору́шу прися́ги.


— За десять десята.

— За де́сять деся́та.


Дру́гого дня, зайшо́вши до міле́ді, Фелтон заста́в її на крі́слі.


— З сьогоднішнього дня не кажіть про неможливість.

— З сього́днішнього дня не кажі́ть про неможли́вість.


Ви були́ хо́рі, лю́бий дру́же, а хоро́ба знеси́лює мо́зок, о́тже, я вибача́ю вам.


До всіх поверну́лась наді́я.

До всіх поверну́лась наді́я.


Спізни́тися на оди́н день було́ б, здає́ться мені́, ново́ю обра́зою для вас.


— Бо — казав він, — майбутнє не втече від мене.

— Бо — каза́в він, — майбу́тнє не втече́ від мене́.


— Від кардинала?

— Від кардина́ла?


Незаба́ром Патрік почу́в го́лос свого́ па́на, що кли́кав со́кола.


— Куди ж ми їдемо? — запитав я.

— Куди́ ж ми ї́демо? — запита́в я.


Тюре́мний шпита́ль, це лише́ тінь, карикату́ра звича́йного шпита́лю.


Оставсь Брюхове́цький, як осту́джений.

Оставсь Брюхове́цький, як осту́джений.


Я вибача́ю вам.

Я вибача́ю вам.


Розмо́ва поверну́ла на весе́ле.

Розмо́ва поверну́ла на весе́ле.


— Сидіти буду так високо, як мені подобається! — каже.

— Сиді́ти бу́ду так ви́со́ко, як мені́ подо́бається! — ка́же.


А ви чогось дарма скандалите, буяните, — прямо щось неможливе робите.

А ви чого́сь дарма́ сканда́лите, буя́ните, — пря́мо щось неможли́ве ро́бите.


Оста́ннє припу́щення здало́ся їй найправдоподібнішим.


Вони́ ті́льки хліб наш спожива́ють та на́шими рука́ми собі́ здо́бич добува́ють.


— Еге, є сало, та не для кота! — озветься другий через дорогу.

— Еге́, є са́ло, та не для кота́! — озве́ться дру́гий че́рез доро́гу.


— Я певний цього.

— Я пе́вний цього́.


Богу́н, і з ним бага́то козакі́в, не хоті́ли пристава́ти на такі́ умо́ви.


— Ну, то добре.

— Ну, то до́бре.


— А то чому!

— А то чому́!


— Ви, Атосе?

— Ви, Атосе?


Ї́хні ті́ні фантасти́чно маячи́ли на снігу́.


Д'Артаньян хоті́в споча́тку придиви́тися до обли́ччя грубія́на, що глузува́в з нього.


Вони́ всі про вас забу́дуть че́рез мі́сяць, а мо́же й того́ ме́нше.


Де кого захопи́ли тата́ри, чи селяни́на, чи козака́, всіх погна́ли сюди́.


— Ви бачили кардинала?

— Ви ба́чили кардина́ла?


З вами, безсумнівно, ваші товариші, пани Портос і Араміс?

З вами, безсумні́вно, ва́ші това́риші, пани́ Портос і Араміс?


З ним зро́блено так в на́ших інтере́сах.


— Бойків то я знаю, тільки тих, що приходять на торг до міста.

— Бо́йків то я зна́ю, ті́льки тих, що прихо́дять на торг до мі́ста.


Атос поділив їх на три групи.

Атос поділи́в їх на три гру́пи.


Знай на́ших! А до́бра, ка́жуть, люди́на з тії княги́ні.


Ви́рятував Морозе́нко гадяча́н зза ставка́, та вже їх було́ небага́то.


Але добре пам'ятаю другу обіцянку, що ви її, мабудь, теж пам'ятаєте.

Але́ до́бре пам'ята́ю дру́гу обіця́нку, що ви її, мабу́дь, теж пам'ята́єте.


— Тривайте, треба впевнитися, що нас ніхто не слухає.

— Трива́йте, тре́ба впе́внитися, що нас ніхто́ не слу́хає.


Джім Кардеджі аж тепе́р зрозумі́в усе́.

Джім Кардеджі аж тепе́р зрозумі́в усе́.


Її гу́би стуля́лися для ро́зказу, і вона́ зви́кла про́сто йти до мети́.


Він не спуска́в з о́ка міле́ді й в свіча́ді поба́чив, як зміни́лася вона́ на виду́.


— Як? Так як бог дасть.

— Як? Так як бог дасть.


— Та в який же спосіб повернемося ми додому?

— Та в яки́й же спо́сіб повернемо́ся ми додо́му?


Тоді́ ще коза́к ма́ло зважа́в на жіно́че се́рце.


То хіба ти не пізнав мене!

То хіба́ ти не пізна́в мене́!


— Знов когось сюди ведуть! — з переляком мовив дід, надслухуючи.

— Знов когось сюди́ веду́ть! — з переля́ком мо́вив дід, надслу́хуючи.


Вона наважилася запитати їх, де Фелтон?

Вона́ нава́жилася запита́ти їх, де Фелтон?


Чи не сталося тут поблизу якого небудь нещастя? Скажіть!

Чи не ста́лося тут поблизу́ яко́го небудь неща́стя? Скажі́ть!


Найбі́льший на́товп збіра́вся бі́ля О́перного буди́нку.


— Добре, придивляйся!

— До́бре, придивля́йся!


Ченці́ їх проводжа́ли.

Ченці́ їх проводжа́ли.


З тим і роз'ї́хались.

З тим і роз'ї́хались.


— Се ви, пане гетьмане, — каже Петро Сердюк, — на радах так уходились.

— Се ви, па́не ге́тьмане, — ка́же Петро́ Сердю́к, — на ра́дах так ухо́дились.


— Вісім сотиків, Гаво? То замало.

— Ві́сім со́тиків, Га́во? То зама́ло.


Ми тебе́ ге́тьманом, ми тебе́ ге́тьманом оберемо́! А там своє́ на умі́.


Було́ пів до пе́ршої.

Було́ пів до пе́ршої.


— То нехай увійде, — жваво відказав Рішельє.

— То неха́й уві́йде, — жва́во відказа́в Рішельє́.


Ди́виться Петро́ — Кири́ло Тур держить пе́ред собо́ю Ле́сю на сідлі́, як дити́ну.


Бапти́ст Черво́ний підня́вся, кивну́в голово́ю і пода́вся наза́д до свого́ та́бору.


Мир — моги́ла і ніщо́ і́нше.

Мир — моги́ла і ніщо́ і́нше.


— Ми більше не можемо пити.

— Ми бі́льше не мо́жемо пи́ти.


Обме́живши її ка́ру ви́силкою, її ма́йже поми́лувано.


Ціє́ї хвили́ни на схо́дах почу́вся шум швидко́ї ходи́.


— Ах! — вилетіло з уст Олі.

— Ах! — ви́летіло з уст Олі.


Це був спра́вжній план на́паду на кардина́ла.


— Ні, мабуть, йому не треба Гвинтовки до сього діла.

— Ні, ма́бу́ть, йому не тре́ба Гвинтовки до сього́ ді́ла.


— Що скоїлося?

— Що ско́їлося?


Д'Артаньян, онімі́вши з гні́ву та хвилюва́ння, сів, грі́зний як суддя́.


Зго́дом вони́ володі́тимуть ціє́ю краї́ною, але́ це бу́де не за мої́х часі́в.


— Ви знаєте вже офіцера, що лишиться тут за начальника підчас моєї відсутности.

— Ви зна́єте вже офіце́ра, що лиши́ться тут за нача́льника пі́дчас моє́ї відсутности.


Проте, які дорогі були ті руїни для Марини!

Проте́, які́ дорогі́ були́ ті руї́ни для Мари́ни!


Вона́ не змага́лася.

Вона́ не змага́лася.


— Ви будете батько товариша Максима Гречки?

— Ви бу́дете ба́тько това́риша Макси́ма Гре́чки?


— На пістолях!

— На пісто́лях!


— Ха, ха, ха! — засміялася вона.

— Ха, ха, ха! — засмія́лася вона́.


— Чули,— каже Шрам.

— Чу́ли,— ка́же Шрам.


Та гі́рше було́, коли́ на ва́рті лучи́вся ре́крут, що бої́ться капра́ла гі́рше вогню́.


Ці́лу годи́ну вона́ проле́жала, затри́муючи по́дих.


Д'Артаньян тремтя́чою руко́ю ки́нув ко́сті.


Де́сять раз па́дав я на доро́зі, бо не міг іти́.


Вре́шті здобу́вся на сло́во.

Вре́шті здобу́вся на сло́во.


— Визувайся, злодію!

— Ви́зувайся, зло́дію!


— Оддайте мені рекомендаційного листа! — кричав Д'Артаньян.

— Одда́йте мені́ рекомендаці́йного листа́! — крича́в Д'Артаньян.


— Вражі діти! — кричить.

— Вра́жі ді́ти! — кричи́ть.


— Варта, приведена людьми в чорному, що ви їх погнали геть.

— Ва́рта, приве́дена людьми́ в чо́рному, що ви їх погна́ли геть.


— Ви не вуйцьо? Хто ж ви такий?

— Ви не вуйцьо? Хто ж ви таки́й?


За п'ять хвили́н він був уже́ на ву́лиці Моги́льників.


Ма́бу́ть таки́ ду́же він її лю́бить.

Ма́бу́ть таки́ ду́же він її лю́бить.


— Нехай же наші сльози упадуть на голову нашому ворогу!

— Неха́й же на́ші сльо́зи упаду́ть на го́лову на́шому во́рогу!


Але що ж робити? Бачу, що рада розумна, та й іду.

Але́ що ж роби́ти? Ба́чу, що ра́да розу́мна, та й іду́.


— А вам цікаво знати?

— А вам ціка́во зна́ти?


І він ні́жно пригорну́в її до себе́.

І він ні́жно пригорну́в її до себе́.


— Ідіть, я слідом за вами.

— Іді́ть, я слі́дом́ за вами.


Зомлі́в я па́ру разі́в під час то́ї нау́ки.


Але Гершко сміявся з того.

Але́ Гершко смія́вся з того́.


— Так він був, кажеш, улесливий.

— Так він був, ка́жеш, уле́сливий.


— Повернімось до ідеї.

— Поверні́мось до іде́ї.


Я вже каза́в вам, ки́дайте якомо́га ско́рше Пари́ж.


А за ним купа людей чимала, все в кармазинах да в саєтах.

А за ним ку́па люде́й чима́ла́, все в кармазинах да в сає́тах.


— Пан Д'Артаньян лише зомлів.

— Пан Д'Артаньян лише́ зомлі́в.


За де́сять хвили́н прийшо́в Фелтон.

За де́сять хвили́н прийшо́в Фелтон.


Він з о́страхом утупи́в о́чі в две́рі, че́рез які́ мав пройти́ коро́ль.


— Від нині за тиждень їду геть зі Львова.

— Від ни́ні за ти́ждень ї́ду геть зі Льво́ва.


— Ваша еміненція не так зрозуміла мої слова.

— Ва́ша еміне́нція не так зрозумі́ла мої́ слова́.


І кардина́л зроби́в жест руко́ю, а Бонасьє відпові́в, вклонившися до землі́.


— Прощай, брате, — каже запорожець, — та не забувай і нас на тім світі.

— Проща́й, бра́те, — ка́же запоро́жець, — та не забува́й і нас на тім сві́ті.


І́ноді мені́ здава́лося, що яка́сь хма́ра сти́снула мені́ лоб та застила́є о́чі.


Си́на посила́в до військо́во́го обо́зу, а сам знав одну́ це́ркву.


— Так ви все ще спираєтесь?

— Так ви все ще спира́єтесь?


— Ви маєте взяти назад коня? Так, чи ні?

— Ви ма́єте взя́ти наза́д коня́? Так, чи ні?


Не ра́ція йти про́ти наро́дніх зви́чаїв, коли́ не чу́єшся на си́лі.


— Ах, мілорде! Ви мало мене слухали й не так зрозуміли.

— Ах, мілорде! Ви ма́ло мене́ слу́хали й не так зрозумі́ли.


Це скида́лося на дуе́ль, і Д'Артаньян потро́ху прихо́див до па́м'яті.


— Земля я єсм і в землю відійду.

— Земля́ я єсм і в зе́млю відійду́.


— З якою? — схвильовано спитав салдат, побачивши, що не все скінчено.

— З яко́ю? — схвильо́вано спита́в салда́т, поба́чивши, що не все скі́нчено.


Міща́не за ним.

Міща́не за ним.


Але таке ім'я, як ваше, повинно було правити мені за щит у моїй подорожі.

Але́ таке́ ім'я́, як ва́ше, пови́нно було́ пра́вити мені́ за щит у мої́й по́дорожі.


Міле́ді, здава́лося, сп'яні́ла з ра́дощів.


— Я вважав себе за кинутого, обдуреного.

— Я вважа́в себе́ за ки́нутого, обду́реного.


Стари́й заду́мався, ще не довіря́ючи Гаві.


Томмі, завари́вши чай, відсу́нув ча́йник у бік, на ви́падок, що поверне́ться Моллі.


Дик, по чолові́чому захова́вши свою́ ціка́вість, мо́вчки вичі́кував.


— Що з вами? — скрикнула бідна жінка.

— Що з вами? — скри́кнула бі́дна жі́нка.


— Хіба що? Хіба той вічняк заважав вам?

— Хіба́ що? Хіба́ той вічня́к заважа́в вам?


Але Едмунд почув раптом страшну відразу від води, звичайну в усіх, що топилися.

Але́ Едму́нд почу́в ра́птом страшну́ відра́зу від води́, звича́йну в усі́х, що топи́лися.


А старий батько під голос їх пісень, немов дитина, снував рожеві пляни.

А стари́й ба́тько під го́лос їх пісе́нь, немо́в дити́на, снува́в роже́ві пля́ни.


Ви́дко було́, як вони́ прича́лили до бе́рега.


Але він утік до священика.

Але́ він уті́к до священика.


— Про це не турбуйтесь.

— Про це не турбу́йтесь.


Йому ко́нче потрі́бно було́ взна́ти те мі́сце, де була́ Сіпсу.


Вла́сне мав я по полу́дні з ними до Дрого́бича руша́ти.


Жартува́в, смія́вся, оповіда́в анекдо́ти.


У́же надво́рі стемні́ло.

У́же надво́рі стемні́ло.


Міле́ді підско́чила, ні́би на пружи́ні.

Міле́ді підско́чила, ні́би на пружи́ні.