— Із божка! — каже Шрам.

— Із божка́! — ка́же Шрам.


— Невжеж це він грав ролю?

— Невже́ж це він грав ро́лю?


— Треба вам знати, що я пристав до революційного гурту.

— Тре́ба вам зна́ти, що я приста́в до революці́йного гу́рту.


— Вовчий Зуб перед веде! — стиха промовив до Джой поліцейський поручник.

— Во́вчий Зуб пе́ред веде́! — сти́ха промо́вив до Джой поліце́йський пору́чник.


Д'Артаньян ні́жно поцілува́в її.

Д'Артаньян ні́жно поцілува́в її.


Я ко́ло себе́ люде́й не держу́.

Я ко́ло себе́ люде́й не держу́.


— Бо веселіше з ним було.

— Бо веселі́ше з ним було́.


— Тут неможна.

— Тут немо́жна.


Я в усьо́му ви́нний пе́ред вами.

Я в усьо́му ви́нний пе́ред вами.


— Так, так! — каже гірко Сомко.

— Так, так! — ка́же гі́рко Сомко.


Вони́ то й ста́нуть у вели́кій приго́ді майбу́тньому перемо́жцеві.


— Міледі тобі скаже.

— Міле́ді тобі́ ска́же.


— Всі до одного подалися вниз до Давсона.

— Всі до одного́ подали́ся вниз до Давсона.


Ти ві́льний до сьо́мої ве́чора.

Ти ві́льний до сьо́мої ве́чора.


Він підві́в її, мі́цно сти́снувши ру́ку.


— Чи ти не Дмитро Верша? — спитав вів.

— Чи ти не Дмитро́ Верша? — спита́в вів.


Бага́то бува́ло рі́жних ви́падків.

Бага́то бува́ло рі́жних ви́падків.


Це годи́ться для чоловікі́в ви́пещених, поді́бних до жіно́к.


І че́рез що? А че́рез те, що твоя́ жі́нка сива́шка.


— У вас все буде, мадам.

— У вас все бу́де, мада́м.


Він увійшо́в у су́проводі замаско́ваної люди́ни, сам у машкарі́.


— Чи годиться ж мені вигубляти своїх людей за Вкраїну? — міркував хан.

— Чи годи́ться ж мені́ вигубля́ти свої́х люде́й за Вкраї́ну? — міркува́в хан.


— Не забувайте, він уже помер!

— Не забува́йте, він уже́ поме́р!


— Ось відповідь од вашої кузини, пане Арамісе.

— Ось ві́дповідь од ва́шої кузи́ни, па́не Арамісе.


Пра́вда ж, Портосе, ми їмо́ коня́, та ще, ма́бу́ть, з попо́ною.


— Є єдиний спосіб, дуже простий й дуже природний.

— Є єди́ний спо́сіб, ду́же про́сти́й й ду́же приро́дний.


Шкоду́ю, що не попере́див вас давніш.

Шкоду́ю, що не попере́див вас давніш.


— Тут, щоб хоч до якого такого ладу дійти, треба кілька день попрацювати.

— Тут, щоб хоч до яко́го тако́го ла́ду дійти́, тре́ба кі́лька день попрацюва́ти.


— Ну, і що ж?

— Ну, і що ж?


Ця жі́нка — шпигу́н кардина́лів.

Ця жі́нка — шпигу́н кардина́лів.


— Я була на два кроки від вас, пане, — відповіла жінка.

— Я була́ на два кро́ки від вас, па́не, — відповіла́ жі́нка.


Диву́юсь на́віть і вам.

Диву́юсь на́віть і вам.


— А чується біль?

— А чу́ється біль?


Мов снови́ди ходи́ли довко́ла опусті́лої ха́ти та ревли з го́лоду і зі стра́ху́.


То ду́же глу́па істо́рія.

То ду́же глу́па істо́рія.


— Про що? — спитав Д'Артаньян, бачивши, що пані Бонасьє не наважається кінчати.

— Про що? — спита́в Д'Артаньян, ба́чивши, що па́ні Бонасьє не наважа́ється кінча́ти.


— Спитай її сам, звідки! Я такої пишної панни не зумію й зайняти.

— Спита́й її сам, зві́дки! Я тако́ї пи́шної па́нни не зумі́ю й зайня́ти.


— Та від кого він вам прийшовся, Атосе?

— Та від кого він вам прийшо́вся, Атосе?


— На кого ж саме маєте ви підозру?

— На кого ж са́ме ма́єте ви підо́зру?


— А що ж він, бгате, вкоїв? — питає Черевань.

— А що ж він, бга́те, вко́їв? — пита́є Черева́нь.


— Ввійдіть сюди, пане офіцере.

— Ввійді́ть сюди́, па́не офіце́ре.


Ну, ну, ціка́во, чим то пока́же себе́ той Генри́сь.


— Та це ж не відповідь.

— Та це ж не ві́дповідь.


Па́ні Бонасьє впа́ла в крі́сло, не ма́вши змо́ги зроби́ти жо́дного ру́ху.


Формальностей не доде́ржуються при пе́ршій зу́стрічі у тих пусте́льних не́трях.


І Портос поверну́в папі́р Д'Артаньянові.


Воно́ прива́блює мене́.

Воно́ прива́блює мене́.


— Що ж ти відповів?

— Що ж ти відпові́в?


— Відповідайте, або вам доведеться дорого заплатити за ваше неслухнянство.

— Відповіда́йте, або́ вам доведе́ться до́рого заплати́ти за ва́ше неслухня́нство.


Обли́ччя її здава́лось таки́м га́рним, деліка́тним, а ті́ло вража́ло своє́ю си́лою.


Оди́н із молоди́х інді́йців схопи́в спи́са і став напогото́ві.


— Так! Бачу, бачу! — каже сам до себе Шрам.

— Так! Ба́чу, ба́чу! — ка́же сам до себе́ Шрам.


Дійшла́ наре́шті че́рга́ й до селя́н.

Дійшла́ наре́шті че́рга́ й до селя́н.


— Взагалі, — казав він, — порад просять, щоб не слухати їх.

— Взагалі́, — каза́в він, — пора́д про́сять, щоб не слу́хати їх.


Що ж то був за Шрам такий і як се він був разом піп і полковник?

Що ж то був за Шрам таки́й і як се він був ра́зом піп і полко́вник?


Сподо́бавсь, ви́ди́мо, коза́к ді́вчи́ні.


У Моско́вщині він зро́ду тако́ї ху́ги не ба́чив.


Мо́жна було́ ду́мати, що Атос зачаро́ваний.


По до́брих десятьо́х мі́нутах дід Гара́сим зача́в зно́ву.


Нехай тоді радує собі хто хоче!

Неха́й тоді́ ра́дує собі́ хто хо́че!


Подумайте ж сами, що я пережила!

Поду́майте ж сами́, що я пережила́!


Я сього́дні написа́ла листа́.

Я сього́дні написа́ла листа́.


А втім, правда ваша, мені потрібна відпустка.

А втім, пра́вда ва́ша, мені́ потрі́бна відпу́стка.


Воно́ було́ мо́кре і від вогню́ аж парува́ло.


— Вас посилає вельможна особа, вельможна особа чекає на вас.

— Вас посила́є вельмо́жна осо́ба, вельмо́жна осо́ба чека́є на вас.


— Після, — зауважив Д'Артаньян.

— Пі́сля, — заува́жив Д'Артаньян.


— Не турбуйтеся! Це я вам обіцяю.

— Не турбу́йтеся! Це я вам обіця́ю.


— Краще довідаймось, чого цей халамидник хоче.

— Кра́ще дові́даймось, чого́ цей халами́дник хо́че.


А тому він старався, як каже в своїх записках Рішельє, таїти її якомога довше.

А тому́ він стара́вся, як ка́же в свої́х записка́х Рішельє́, таї́ти її якомо́га до́вше.


— Що ж тоді цікаво? Мій арешт?

— Що ж тоді́ ціка́во? Мій аре́шт?


— Хто ж саме?

— Хто ж са́ме?


— Всемогущий Аллах, — надсилу промовляв він, — кличе мене до себе.

— Всемогу́щий Алла́х, — надси́лу промовля́в він, — кли́че мене́ до себе́.


— Що там таке? — запитав Борис, приступаючи ще ближче.

— Що там таке́? — запита́в Бори́с, приступа́ючи ще бли́жче.


Свідо́цтва ду́же га́рні.

Свідо́цтва ду́же га́рні.


Оста́нні слова́ виявля́ли жахли́ву підо́зру.


— Отже, королева буде вам ще більше вдячна, знаючи про це.

— О́тже, короле́ва бу́де вам ще бі́льше вдя́чна, зна́ючи про це.


Вона́ з на́шої поро́ди, і ми пови́нні вважа́ти на не́ї.


На́ше ді́ло — здобува́ти зо́лото, а по́тім зали́ши́ти цю про́кля́ту від бо́га краї́ну.


Атос перескочив через огорожу в два чи три фути заввишки й підійшов до вікна.

Атос переско́чив че́рез огоро́жу в два чи три фу́ти завви́шки й підійшо́в до вікна́.


Вони́ чудо́во зна́ють мене́ й захи́щені панцере́м про́ти моє́ї збро́ї.


Не ра́ція йти про́ти наро́дніх зви́чаїв, коли́ не чу́єшся на си́лі.


— Як! — вигукнув він, ще більше здивований.

— Як! — ви́гукнув він, ще бі́льше здиво́ваний.


А Йосько вже перед мінутою був вільний.

А Йосько вже пе́ред мі́нутою був ві́льний.


Ціє́ї хвили́ни скри́пки сповісти́ли про поча́ток бале́ту.


Це був ї́хній оста́нній відпочи́нок.

Це був ї́хній оста́нній відпочи́нок.


— Іродова душа! — крикне йому Петро.

— Іродова душа́! — кри́кне йому Петро́.


Вона́ опам'ята́лась, але́ диви́лася на нього безнаді́йно.


Хіба́ не зна́єш, що се таке́? Знай нас, пані́в! От воно́ що! Ска́зано — кармазини.


— А чого він чекає? — спитав другий.

— А чого́ він чека́є? — спита́в дру́гий.


— Да в Батурин же, до навісного діда Васюти.

— Да в Бату́рин же, до наві́сно́го ді́да Васю́ти.


— А що ж з ним сталося?

— А що ж з ним ста́лося?


— Пані, — спитав Атос, — ради бога, скажіть, чия ця порожня склянка?

— Па́ні, — спита́в Атос, — ра́ди бо́га, скажі́ть, чия́ ця поро́жня скля́нка?


Які́сь вороги́, які́сь скаже́ні соба́ки, які́сь ди́кі зві́рі.


Міле́ді вгада́ла пра́вильно.

Міле́ді вгада́ла пра́вильно.


— А я баранячу палядвицю, — сказав Портос.

— А я бара́нячу палядвицю, — сказа́в Портос.


— І я! — приєднався Портос.

— І я! — приєдна́вся Портос.


Як і передбача́в Атос, кардина́л не забари́вся зійти́ вниз.


Ще, мо́же, не зо́всім ли́хо.

Ще, мо́же, не зо́всім ли́хо.


— А, ви таки прокинулись, мадам? — сказав він.

— А, ви таки́ проки́нулись, мада́м? — сказа́в він.


— О першій вночі вона ще не поверталася.

— О пе́ршій вночі́ вона́ ще не поверта́лася.


— Я підкріпляюся, — сказав Портос, — підживлююсь.

— Я підкріпля́юся, — сказа́в Портос, — піджи́влююсь.


І він ра́зом із Пля́нше ско́чив у чо́вен.


Му́шу, не ви́держу до́вше.

Му́шу, не ви́держу до́вше.


Всі поскида́ли шапки́.

Всі поскида́ли шапки́.


Дво́є льокаїв вели́ міле́ді, трима́ючи її за ру́ки.


Хіба́ ж непра́вда? Не до́бре це.

Хіба́ ж непра́вда? Не до́бре це.


— Ось я вам дам краще діло до розмови.

— Ось я вам дам кра́ще ді́ло до розмо́ви.


По жі́нку вже не час було́ верта́тися, — ра́зом із ко́рчмо́ю́ згорі́ла на ву́гіль.


І тоді́ відчува́в, як голова́ йде йому о́бертом.


Ду́же до́бре для сві́та, що універсальности мі́сис Епінґвелів не на все вистача́є.


— Він узивав її міледі!

— Він узива́в її міле́ді!


Тревій пошти́во вклони́вся, ра́дий, але́ з до́мішкою опа́ски.


— Міледі, — помимрив Д'Артаньян і знову зомлів.

— Міле́ді, — поми́мрив Д'Артаньян і зно́ву зомлі́в.


— Не думайте, що я зачеплю вас, чи ваше прокляте золото.

— Не ду́майте, що я зачеплю́ вас, чи ва́ше про́кля́те зо́лото.


— Це ще тільки передня валка.

— Це ще ті́льки пере́дня ва́лка.


— Такі жінки, як я, не плачуть.

— Такі́ жінки́, як я, не пла́чуть.


— Та я ж вам уже казав, що її викрадено.

— Та я ж вам уже́ каза́в, що її ви́крадено.


— І ці навіски, — додала пані Бонасьє, — треба повернути.

— І ці наві́ски, — додала́ па́ні Бонасьє, — тре́ба поверну́ти.


Робо́ту і для нього якунебудь ви́найдемо.


Я, ба́чилось, на́віть не люби́в її так, як лю́блять зако́хані.


Вла́сне тепе́р уже́ ба́чив він, що залиша́тися тут нема́ чого́.


— Далеко йдемо.

— Дале́ко йдемо́.


Хова́ючись за бру́ствер, вони́ підійшли́ до бастіо́ну на сто кро́ків.


Пля́нше пода́вся до ву́лиці Голубника́, а Д'Артаньян на ву́лицю Фе́ру.


— Цілі й неушкоджені.

— Ці́лі й неушко́джені.


Проте́ на цей по́клик ге́тьмана лю́ди йшли вже не з таки́м захо́пленням, як поза́торік.


— Ну, так, за всі п'ять кіп.

— Ну, так, за всі п'ять кіп.


Згада́вши про Ґассі, я погля́нув на Ти́ллі.


Вого́нь у пе́чі ма́рно змага́вся з те́мрявою і, наре́шті, зо́всім пога́с.


Чи він вам заважа́є, чи що? Чи, мо́же, вам ду́же сподо́бався? Скажі́ть, будь ла́ска.


Ра́но сні́дали ра́зом.

Ра́но сні́дали ра́зом.


Що си́ли, біг да́лі.

Що си́ли, біг да́лі.


Ось ви оби́два га́рні хазя́ї́, ви не те, що я.


— Іздалось! — аж крикнув коваль.

— Ізда́лось! — аж кри́кнув кова́ль.


Атос і незнайомий перекинулися кількома словами.

Атос і незнайо́мий переки́нулися кількома́ слова́ми.


— І ви закохані?

— І ви зако́хані?


— Але так кажуть дзиґарі, а їм слід вірити, — відповів Д'Артаньян.

— Але́ так ка́жуть дзиґарі, а їм слід ві́рити, — відпові́в Д'Артаньян.


Ви позбу́детеся кло́поту, а мо́же що й для мене́ ка́пне.


Що це таке́? Щу́ка не руша́ється з мі́сця, але́ надслу́хує.


— Як їх узивають?

— Як їх узива́ють?


— Ось воно що! — І я відвернувся, наче це мене не цікавило.

— Ось воно́ що! — І я відверну́вся, на́че це мене́ не ціка́вило.


— А вже ж привезе.

— А вже ж привезе́.


Змагачі́ наближа́лись до межі́, мі́цно зати́снувши в рука́х свої́ зая́ви й кілки́.


Богу́н му́сив да́ти їй листа́.

Богу́н му́сив да́ти їй листа́.


— Ви не зробите цього, Д'Артаньяне, — зимно відповів йому Атос.

— Ви не зро́бите цього́, Д'Артаньяне, — зи́мно відпові́в йому Атос.


Той ті́лько мо́вчки похита́в голово́ю.

Той ті́лько мо́вчки похита́в голово́ю.


У ворогі́в зби́вся гарми́дер.

У ворогі́в зби́вся гарми́дер.


— А ваша пораза?

— А ва́ша пора́за?


Се́рце не ви́тримало.

Се́рце не ви́тримало.


— Хто вона? — звідався коршмар.

— Хто вона́? — зві́дався коршма́р.


— Батьку ти наш, Іване Мартиновичу! — озвались запорожці.

— Ба́тьку ти наш, Іва́не Марти́новичу! — озва́лись запоро́жці.


— Я їх матиму десяток.

— Я їх ма́тиму деся́ток.


Ра́птом Фелтон зупини́вся.

Ра́птом Фелтон зупини́вся.


Ось як стої́ть тепе́р спра́ва.

Ось як стої́ть тепе́р спра́ва.


Слу́хай і ти, Параско, бо це й до тебе́ річ.


Ми мовча́ли хвили́ну.

Ми мовча́ли хвили́ну.


Та ма́бу́ть не зна́єш, як тя́млю.

Та ма́бу́ть не зна́єш, як тя́млю.


— А то чому?

— А то чому́?


— Що ж, для нас то все одно.

— Що ж, для нас то все одно́.


— Побалакаймо краще про щось інше, коли вам це не буде неприємно.

— Побала́каймо кра́ще про щось і́нше, коли́ вам це не бу́де неприє́мно.


— А куди ж ви, пане? Куди?

— А куди́ ж ви, па́не? Куди́?


На чолі́ одно́ї став він сам, дру́гу доручи́в Арамісові, тре́тю — Портосові.


Неха́й наш каза́н закипи́ть іще́ й з дру́гого бо́ку, щоб ізвари́лась ка́ша.


— Тому я й згадав про свою хатину.

— Тому́ я й згада́в про свою́ хати́ну.


Так говори́в Васи́ль Нево́льник.

Так говори́в Васи́ль Нево́льник.


— Чи не хочете ви покликати лікаря? — спитала жінка.

— Чи не хо́чете ви покли́ка́ти лі́каря? — спита́ла жі́нка.


З барка́су дали́ ві́дповідь.

З барка́су дали́ ві́дповідь.


— Бережіться, пані, — холоднокровно зауважив юнак, — ви розіб'єтесь.

— Бережі́ться, па́ні, — холоднокро́вно заува́жив юна́к, — ви розіб'єте́сь.


Гре́чки були́ да́внього украї́нського ро́ду.


Тим рухо́мим та́бором кермува́в військо́ви́й осавул з Київа, Гу́рський.


От хоч би й отсей Кири́ло Тур.

От хоч би й отсей Кири́ло Тур.


— Тому, що я придумав тут ще один ґешефт.

— Тому́, що я приду́мав тут ще оди́н ґеше́фт.


Ніч промину́ла до́сить спокі́йно.

Ніч промину́ла до́сить спокі́йно.


Чи не правда?

Чи не пра́вда?


Зраді́в же він тоді́ страше́нно.

Зраді́в же він тоді́ страше́нно.


— А це для вас!

— А це для вас!


Він був бліді́ший, ніж за́вжди́, з щі́льно сти́снутими губа́ми.


— Знаєш, Мариночко, до хана приїхали гості з вашого краю, з України?

— Зна́єш, Мари́ночко, до ха́на приї́хали го́сті з ва́шого кра́ю, з Украї́ни?


Хоть стріля́й, хоть руба́й, лі́зуть на́че скаже́ні.


— Нехай так — сказав драгун.

— Неха́й так — сказа́в драгу́н.


— Може взяти чіпці і не заплатити.

— Мо́же взя́ти чіпці́ і не заплати́ти.


Незнайо́мий на де́кілька хвили́н загли́бився в метикува́ння.


Секрета́р заста́в Б'юкенгема пе́ред столо́м в опочива́льні.


— Думав і я гордо да несито, поки смерть не заглянула мені в вічі.

— Ду́мав і я го́рдо да неси́то, по́ки смерть не загля́нула мені́ в ві́чі.


Був ду́же ува́жний.

Був ду́же ува́жний.


— Лорд Вінтер.

— Лорд Вінтер.


Так ваша думка?

Так ва́ша ду́мка?


Тоді́ зно́ву посіда́ли на са́ні.

Тоді́ зно́ву посіда́ли на са́ні.


— Нащо ж ти їм тут здався?

— На́що ж ти їм тут зда́вся?


Десь иноді завиє́, або́ зага́вкає соба́ка.


Ти схамене́шся, ду́рню, та ті́льки тоді́, як бу́де вже пі́зно.


Але бачите — ось я приїхала.

Але́ ба́чите — ось я приї́хала.


Дозво́льте мені́ ви́пити у вас скля́нку води́.


Капелю́х одлеті́в на де́сять кро́ків.

Капелю́х одлеті́в на де́сять кро́ків.


Це я, Массіно, я ма́ла би пра́во наріка́ти на тебе́, прокля́сти тебе́.


— Не на те, щоб Сомко гетьмановав, а на те, щоб правда узяла верх над кривдою!

— Не на те, щоб Сомко гетьмановав, а на те, щоб пра́вда узя́ла верх над кри́вдою!


— До побачення — відказав Атос, жестом наказуючи Грімо відкоркувати нову пляшку.

— До поба́чення — відказа́в Атос, же́стом нака́зуючи Грі́мо відкоркува́ти нову́ пля́шку.


З весни́, аж до жнив, не було́ дощу́.

З весни́, аж до жнив, не було́ дощу́.


— Ми стверджуємо це — одними устами промовили Портос і Араміс.

— Ми стве́рджуємо це — одни́ми уста́ми промо́вили Портос і Араміс.


— Чи вірите ви в привиди? — спитав Портоса Атос.

— Чи ві́рите ви в при́види? — спита́в Портоса Атос.


Хто не в кармази́нах, того́ й за стіл не поса́дять.


Ко́жний соба́чий рух ще бі́льше допомага́в души́ти неща́сного матро́са.


— Хіба ця жінка молода й вродлива? — спитав кардинал, дещо хвилюючись.

— Хіба́ ця жі́нка молода́ й вродли́ва? — спита́в кардина́л, де́що хвилю́ючись.


— Цих розкошів можете зазнати й ви, люб'язний Арамісе, бо один з цих коней ваш.

— Цих розко́шів мо́жете зазна́ти й ви, люб'я́зний Арамісе, бо оди́н з цих ко́ней ваш.


— Ця справа обходить більше вашу величність, ніж мене, — відповів кардинал.

— Ця спра́ва обхо́дить бі́льше ва́шу вели́чність, ніж мене́, — відпові́в кардина́л.


— Та в чому ж річ, пане? — нетерпляче питав Д'Артаньян.

— Та в чому́ ж річ, па́не? — нетерпля́че пита́в Д'Артаньян.


Мої́ ру́ки тримтя́ть ще ду́жче, як упере́д.


Мушкете́ри салютува́ли Бікара свої́ми шпа́дами, а по́тім покла́ли їх у пі́хви.


— Не про гаремні новини я питаю — менї вадить їх слухати.

— Не про гаре́мні нови́ни я пита́ю — менї ва́дить їх слу́хати.


На дру́гий день Ісла́м Гірей поча́в ка́шляти і став хворі́ти.


Ну, але́ тепе́р бува́йте здоро́ві.

Ну, але́ тепе́р бува́йте здоро́ві.


— Е, серденько, все таки то для мене недобре афішуватися на таких зібраннях.

— Е, серде́нько, все таки́ то для мене́ недо́бре афішува́тися на таки́х зібра́ннях.


Вже ж не хто сей оди́н, як той серде́га Петро́ Шраменко.


— А чи ти певний цього?

— А чи ти пе́вний цього́?


По жі́нку вже не час було́ верта́тися, — ра́зом із ко́рчмо́ю́ згорі́ла на ву́гіль.


— Так, дуже весела, дуже весела! Ха, ха, ха!

— Так, ду́же весе́ла, ду́же весе́ла! Ха, ха, ха!


Ско́ро тоді́ ж таки́ взяв він собі́ за хазя́йку Пара́ску Корніївну.


Га́нжі та Джеджа́лію пощасти́ло ще ду́жче.


— Бідне сотворіння, а мене на дно потягло! Ні, замучу до смерти.

— Бі́дне сотворі́ння, а мене́ на дно потягло́! Ні, заму́чу до смерти.


— До мене, пане ґвардійце! Я уб'ю вас.

— До мене́, па́не ґвардійце! Я уб'ю́ вас.


— Гаразд! О першій! — відказав Д'Артаньян, повертаючи за ріг вулиці.

— Гара́зд! О пе́ршій! — відказа́в Д'Артаньян, поверта́ючи за ріг ву́лиці.


— А куди ж ви примістите мене на цей час?

— А куди́ ж ви примі́стите мене́ на цей час?


— Вибачте, що я був з числа ваших гнобителів.

— Ви́бачте, що я був з числа́ ва́ших гноби́телів.


— Та хто саме? — спитав Атос.

— Та хто са́ме? — спита́в Атос.


— Я помру, виконуючи свій обов'язок.

— Я помру́, вико́нуючи свій обо́в'язок.


Цього́ не зна́ю.

Цього́ не зна́ю.


— Готов! — сказав твердо Ґава.

— Гото́в! — сказа́в тве́рдо Ґава.


Ви до́бре зна́єте умо́ву між вами, Атосом і мно́ю.


Здає́ться, па́даючи, — трі́шки нерішу́че вів да́лі Атос, — він злама́в собі́ но́гу.


— Дуже скоро, — відповів він, — але дня точно не пригадую.

— Ду́же ско́ро, — відпові́в він, — але́ дня то́чно не прига́дую.


Він стоя́в сумни́й та німи́й, як моги́ла.


Я подзвони́в і розпоряди́вся, а по́тім оберну́вся до не́ї.


— Тепер це справа не пильна.

— Тепе́р це спра́ва не пи́льна.


Вони́ сі́ли на ко́ней й безгу́чно ви́рушили.


А було тоді на що там задивитись.

А було́ тоді́ на що там задиви́тись.


Ї́дьте слі́дом́ зо мно́ю.

Ї́дьте слі́дом́ зо мно́ю.


— А що саме він розповідає? — самодовільним тоном спитав Портос.

— А що са́ме він розповіда́є? — самодові́льним то́ном спита́в Портос.


Оставсь Петро́, як осту́джений.

Оставсь Петро́, як осту́джений.


Д'Артаньян пригну́вся до ши́ї коня́, аби́ ба́чити все, залиша́ючись незри́мим.


З на́шого ви́гляду ма́ють зрозумі́ти, що ми вельмо́жні осо́би.


— Ідіть до своєї кімнати, — сказала вона пані Бонасьє.

— Іді́ть до своє́ї кімна́ти, — сказа́ла вона́ па́ні Бонасьє.


— Що я вам за вуйцьо? От постеліть тому хлопчиськові.

— Що я вам за вуйцьо? От постелі́ть тому́ хлопчи́ськові.


Да й ні на часиночку не дав собі́ одпочи́нку.


Ласка́ва ігу́меня, звича́йно, дала́ до́звіл, і для поча́тку вони́ ма́ли вече́ряти ра́зом.


— До Лондону.

— До Ло́ндону.


— Бачиш, що не татаре, то і впускай.

— Ба́чиш, що не тата́ре, то і впуска́й.


— Слухайте, Джой.

— Слу́хайте, Джой.


За сто мір ко́рму він плати́в по п'ятдеся́т до́ларів і бі́льше.


— Хто в Гвинтовки, а я поїду просто до Васюти.

— Хто в Гвинтовки, а я пої́ду про́сто до Васю́ти.


— Тепер я пропав, — і механічно, не чинивши ніякого опору, пішов за вартою.

— Тепе́р я пропа́в, — і механі́чно, не чини́вши нія́кого о́пору, пішо́в за ва́ртою.


Ко́ли зняла́ся по се́лах завірю́ха, оба́ і дя́дько й не́біж пої́хали з до́му.


Від щи́рого се́рця бажа́ю вам у́спіху, якщо́ це вам до вподо́би.


Мину́ло ще з пів ро́ку.

Мину́ло ще з пів ро́ку.


І, не дожидаючись о́дповіді, насу́нув ша́пку да й по́тяг із ха́ти.


Д'Артаньян заскреготі́в зуба́ми.

Д'Артаньян заскреготі́в зуба́ми.


Щоб розвяза́ти її, до́ля, з ла́ски своє́ї, дала́ одну́ вказі́вку.


Д'Артаньян розказа́в усе́.

Д'Артаньян розказа́в усе́.


Ви́їхали з пу́щі на по́ле, аж уже́ на схо́ді со́нця зоря́ перемага́є мі́сяць.


Привик я до них, і пізні́ше став я їх вируча́ти в пильнува́нню гусе́й.


— Так, сер, не раз я робив це в себе у божій країні.

— Так, сер, не раз я роби́в це в себе́ у бо́жій краї́ні.


— Ви дуже милий та люб'язний хлопець, — сказала пані Бонасьє.

— Ви ду́же ми́лий та люб'я́зний хло́пець, — сказа́ла па́ні Бонасьє.


— Так, сір, тепер він знайшов гідного супротивника!

— Так, сір, тепе́р він знайшо́в гі́дного супроти́вника!


Що ви там бачите?

Що ви там ба́чите?


— Правда, мій дорогий, що тобі уже надокучило так довго чекати?

— Пра́вда, мій дороги́й, що тобі́ уже́ надоку́чило так до́вго чека́ти?


— Зглянься на Бога! — злякано скрикнув євнух.

— Згля́нься на Бо́га! — зля́кано скри́кнув є́внух.


— Як то за мої чіпці?

— Як то за мої́ чіпці́?


— Та от бач! — кажуть.

— Та от бач! — ка́жуть.


Я чита́в ті докуме́нти і дивува́вся.

Я чита́в ті докуме́нти і дивува́вся.


— Ідіть кожен до себе, — ще раз запропонував Атос, — і дайте мені волю.

— Іді́ть ко́жен до себе́, — ще раз запропонува́в Атос, — і да́йте мені́ во́лю.


— Хтонебудь з дам супроводжав її?

— Хтонебудь з дам супроводжа́в її?


Ви ж розумі́єте, яке́ було́ жахли́ве стано́вище.


— А прийдете з зброєю, то битимуся з вами на смерть, як і до цього бився.

— А при́йдете з збро́єю, то би́тимуся з вами на смерть, як і до цього́ би́вся.


— А ось і другий.

— А ось і дру́гий.


— В мене,— каже,— одна дорога по всьому світу.

— В мене́,— ка́же,— одна́ доро́га по всьо́му сві́ту.


Че́рез кі́лька годи́н пришкутильгав і Джеф.


Той за́мість ві́дповіді притакну́в голово́ю.


— Вона й він.

— Вона́ й він.


Пала́ючий вого́нь, черво́не залі́зо, залі́зо ка́та, тавро́ на лі́вому плечі́.


— Е, ні, куме, — перебив йому другий.

— Е, ні, ку́ме, — переби́в йому дру́гий.


Поча́в же він так са́мо, як і ви.

Поча́в же він так са́мо, як і ви.


Пля́нше, Грі́мо, Мускетон і Базен нега́йно пішли́.


— Аякже! Готові й спаковані.

— Ая́кже! Гото́ві й спако́вані.


Тро́хи зго́дом Д'ртаньян уклони́вся, гото́вий слу́хати.


— Проте, я хотів би добре зрозуміти її! — вкинув слово Портос.

— Проте́, я хоті́в би до́бре зрозумі́ти її! — вки́нув сло́во Портос.


Опини́вшись у в'язни́ці, міле́ді вдала́сь у страше́нну ту́гу.


Хло́пці лиши́лися пі́сля ба́тька, як на пожа́рищі.


— Як? Що ви хочете сказати?

— Як? Що ви хо́чете сказа́ти?


Це був просто́рий кабіне́т.

Це був просто́рий кабіне́т.


— І до того, ще поранений в плече.

— І до того́, ще пора́нений в плече́.


— Нехай собі їде.

— Неха́й собі́ ї́де.


У нього ви́йшло вже і́нше ді́ло.

У нього ви́йшло вже і́нше ді́ло.


Якщо́ ма́ло, то дода́м ще у́нцій шість — сім зо́лота і за́йву рушни́цю з набо́ями.


Стари́й ду́же ті́шився, що знайшо́в тако́го га́рного практика́нта.


— Ой, болить!

— Ой, боли́ть!


— Ви цілком упевнені, що це не він? — спитала вона.

— Ви цілко́м упе́внені, що це не він? — спита́ла вона́.


Так собі́, на́че горба́тий дід.

Так собі́, на́че горба́тий дід.


Ма́тір бо́жа! Він відряди́в мене́ з соба́ками в дале́ку путь, щоб ма́ти можли́вість.


Це був по́стріл з гарма́ти.

Це був по́стріл з гарма́ти.


Сільські́ хло́пці були́ лі́пші для мене́.


— Що таке? Про кого ви кажете? Сподіваюся не про мою жінку.

— Що таке́? Про кого ви ка́жете? Сподіва́юся не про мою́ жі́нку.


Ві́рю або́ не ві́рю, а так собі́.

Ві́рю або́ не ві́рю, а так собі́.


Що там зо мно́ю роби́ли, як мене́ вчи́ли говори́ти, того́ не бу́ду оповіда́ти.


Весе́лий і негнівли́вий був собі́ пан.

Весе́лий і негнівли́вий був собі́ пан.


Гічкок ра́птом підві́вся на весь свій зріст.


Моримуха Опанас, тямиш?

Мориму́ха Опана́с, тя́миш?


Ті́льки Атос од ча́су до ча́су підво́див го́лову.


— Завтра? Куди саме?

— За́втра? Куди́ са́ме?


— Це було б важко, — додав Араміс.

— Це було́ б ва́жко, — дода́в Араміс.


— А чому ж у нього так мало купують?

— А чому́ ж у нього так ма́ло купу́ють?


— О, я знаю, — відповіла міледі.

— О, я зна́ю, — відповіла́ міле́ді.


Вбива́ти вже не бу́демо, а ті́льки пові́симо, от і все.


Я тут ма́йже, як полоня́нка.

Я тут ма́йже, як полоня́нка.


— Скалічений! Ха, ха, ха! — засміявся Едмунд.

— Скалі́чений! Ха, ха, ха! — засмія́вся Едму́нд.


— Набути багато грошей? — спитав Бонасьє з гримаскою.

— Набу́ти бага́то грошей? — спита́в Бонасьє з грима́скою.


— А оце й ви, пане кардинале, зраджуєте мене, сперечаючись.

— А оце́ й ви, па́не кардина́ле, зра́джуєте мене́, спереча́ючись.


А млинці важні! Нічого сказати, важні млинці!

А млинці́ ва́жні! Ні́чого сказа́ти, ва́жні млинці́!


— Від кардинала?

— Від кардина́ла?


За довголі́тнє життя́ в М.

За довголі́тнє життя́ в М.


— А ти справді пойняв мені віри? — каже Кирило Тур.

— А ти спра́вді пойня́в мені́ ві́ри? — ка́же Кири́ло Тур.


Покої́вка ско́чила на підно́жку, і каре́та покоти́ла.


Не одна́ку до́лю дала́.

Не одна́ку до́лю дала́.


— До якої саме?

— До яко́ї са́ме?


Портос пла́кав, Араміс руко́ю ука́зував на не́бо, Атос перехристи́вся.


— Ох, швидко сі гевали зроблять вас гамаликами! — сказав тоді батько Пугач.

— Ох, шви́дко сі гевали зро́блять вас гамаликами! — сказа́в тоді́ ба́тько Пу́гач.


Про́мінь страше́нної радости, як бли́скавка, промайну́в в оча́х міле́ді.


— А коли ж саме? — глузливо спитав ґвардієць.

— А коли́ ж са́ме? — глузли́во спита́в ґварді́єць.


Тата́ри наляка́лися вели́кого по́льського ві́йська і втекли́.


— Стійте! Тепер пішло.

— Сті́йте! Тепе́р пішло́.


Рошфо́р на хвили́ну зами́слився.

Рошфо́р на хвили́ну зами́слився.


Вони́ умо́вились стріну́тись ко́ло манастиря́ Бо́сих Кармелі́тів.


— Що ж ви йому сказали?

— Що ж ви йому сказа́ли?


Міле́ді заспіва́ла з ще бі́льшим надхне́нням.


Два коти́ в одному́ мішку́ не поми́ряться.


От одчини́лись воро́та.

От одчини́лись воро́та.


Він мав їх у себе́ на во́зику.

Він мав їх у себе́ на во́зику.


На чому ми спинилися?

На чому́ ми спини́лися?


Вона́ хоті́ла поба́читись з ціє́ю жі́нкою, побала́кати з не́ю.


А ви, ви чоловіки й сидите отут, склавши руки, боячись вітру й дощу.

А ви, ви чоловіки́ й сидите́ оту́т, скла́вши ру́ки, боячи́сь ві́тру й дощу́.


— Та невже ж це правда, Массіно, — запитуєш ти.

— Та невже́ ж це пра́вда, Массіно, — запи́туєш ти.


— Присягаюся вам.

— Присяга́юся вам.


За це не турбу́йся.

За це не турбу́йся.


Люби́в мене́, ма́ти, запоро́жець,.

Люби́в мене́, ма́ти, запоро́жець,.


— Ні, в Росії установляли закони не пани, а цар та урядовці.

— Ні, в Росі́ї установля́ли зако́ни не пани́, а цар та урядо́вці.


Він розпоча́в розмо́ву про пого́ду.

Він розпоча́в розмо́ву про пого́ду.


Навко́ло їх закрути́вся дим, а го́стрий град зашмага́в по ті́лу.


Бу́де з нас і того́, що потанцьовали днів зо два з запоро́жцями.


— Ура! Чарівна дамо! — згукнув капітан.

— Ура́! Чарівна́ дамо́! — згукну́в капіта́н.


Томмі, бережи́ її за́вжди́.

Томмі, бережи́ її за́вжди́.


Ті калі́ки й рішу́чий лист Богуна́ зроби́ли вплив на Хмельни́цького.


Він був без капелю́ха, із шпа́дою при бо́ці й сми́кав у рука́х ху́сточку.


Він заста́в її в чудо́вому гу́морі.

Він заста́в її в чудо́вому гу́морі.


На ща́стя бу́ря почала́ вщуха́ти, а втім мо́ре ще лютува́ло.


— Позвольте вам представитися, — сказав я, знов наближаючися до нього.

— Позво́льте вам предста́витися, — сказа́в я, знов наближа́ючися до нього.


— Усі ковбаси пообгризено.

— Усі́ ковбаси́ пообгри́зено.


З мене́ до́сить і сові́сти.

З мене́ до́сить і сові́сти.


— Манюсю моя!

— Маню́сю моя́!


Кра́ма́р ба́чив уже́ себе́ на шляху́ до шано́би й бага́тства.


— Так, у цьому готелі.

— Так, у цьо́му́ готе́лі.


— А що ж воно таке?

— А що ж воно́ таке́?


А ви що робитимете?

А ви що роби́тимете?


— Боронь, Боже, мене від того! — сказав він.

— Боро́нь, Бо́же, мене́ від того́! — сказа́в він.


Дик Гемфри́з шви́дко заси́лив ни́тку у го́лку.


Кири́ло Тур аж зу́би зці́пив, щоб пе стогнати, як почали́ оддирати й од тіла.


По їх січово́му ро́зуму, ніщо́ на сві́ті не стої́ть ні ра́дості, ні печа́лі.


— А хто ця інша особа? — спитала міледі — чи не можете ви назвати її?

— А хто ця і́нша осо́ба? — спита́ла міле́ді — чи не мо́жете ви назва́ти її?


— І я так само, — додав Верц.

— І я так са́мо, — дода́в Верц.


Ні найме́ншого хвилюва́ння.

Ні найме́ншого хвилюва́ння.


— У нього священик з Мондідьє та настоятель манастиря єзуїтів з Ам'єну.

— У нього священик з Мондідьє та настоя́тель манастиря́ єзуї́тів з Ам'єну.


— Отже, ви будете?

— О́тже, ви бу́дете?


— Клопоту багато, а пожитку мало.

— Кло́поту бага́то, а пожи́тку ма́ло.


Пово́лі го́мін поза́ду затиха́в.

Пово́лі го́мін поза́ду затиха́в.


Так мов би з лісово́ї гуща́вини на́раз ви́йшов на лісову́ поже́жу.


А признайтеся, за кого ви прийняли мене, побачивши вперше?

А призна́йтеся, за кого ви прийняли́ мене́, поба́чивши впе́рше?


Хіба ми не слуги їх величностей?

Хіба́ ми не слу́ги їх величностей?


— Що сказати твоїй паніматці? — питається ще раз Петро.

— Що сказа́ти твої́й паніматці? — пита́ється ще раз Петро́.


Генрись уже́ не лиша́в мене́ вдень, але́ сиді́в при мені́, пильнува́в мене́.


Бі́дна так і бря́знулась об зе́млю.

Бі́дна так і бря́знулась об зе́млю.


— Який ти дурненький! І не вгадав.

— Яки́й ти дурне́нький! І не вгада́в.


Міле́ді підвела́ся з крі́сла.

Міле́ді підвела́ся з крі́сла.


Як бу́дуть родича́тися зі значни́ми пана́ми, то й ї́хній рід значні́шим зро́биться.


Показа́в це ба́тькові, розтолкува́в, і стари́й аж за го́лову взя́вся.


— А що ж би ви гадали?

— А що ж би ви гада́ли?


— А мій господар казав, що мене запакують на десять літ до криміналу.

— А мій госпо́дар каза́в, що мене́ запаку́ють на де́сять літ до криміна́лу.


Ось ба́чите, як я звіря́юсь на вас.

Ось ба́чите, як я звіря́юсь на вас.


— Як отеє тебе господь сюди заніс?— питає Шрам.

— Як оте́є тебе́ госпо́дь сюди́ зані́с?— пита́є Шрам.


— Я вас ображаю?! — повторив лорд Вінтер із зневагою в тоні.

— Я вас обража́ю?! — повтори́в лорд Вінтер із знева́гою в то́ні.


На ди́во була́ в Череваня дочка́, да й го́ді.


Для багатьо́х із них Карен Сейзер була́ найісто́тнішим фа́ктом.


— А ви звідкіля? — спитав Богун.

— А ви звідкіля́? — спита́в Богу́н.


— О, не бійся, доню, циганка вміє ховати!

— О, не бі́йся, до́ню, цига́нка вмі́є хова́ти!


— Я буду з ними розмовляти! — власно сказала Марина.

— Я бу́ду з ними розмовля́ти! — вла́сно сказа́ла Мари́на.


Нічиє́ йме́ння не зга́дувалось.

Нічиє́ йме́ння не зга́дувалось.


— І ти ймеш йому віри?

— І ти ймеш йому ві́ри?


Пе́рвий запоро́жець був здорове́нний козарлюга.


— А тобі що до того? — відповіла вона різко, — Їдемо, куди я хочу.

— А тобі́ що до того́? — відповіла́ вона́ рі́зко, — Ї́демо, куди́ я хо́чу.


На ща́стя, яки́йсь жебра́к підійшо́в до нього попроси́ти ми́лостині.


— На Форзькі води?

— На Форзькі во́ди?


— Яким ви дорожите ще більше, як мені здається, ніж я своїм.

— Яки́м ви дорожите́ ще бі́льше, як мені́ здає́ться, ніж я свої́м́́́.


Жі́нка слухня́но чини́ла во́лю свого́ бі́лого госпо́даря.


Тоді́ відра́зу всі звели́ о́чі на мене́, бо ма́ли мене́ за досві́дченого мандрі́вника́.


— Чи бачиш, що тут у нас діється?

— Чи ба́чиш, що тут у нас ді́ється?


Лорд Вінтер рвав на собі́ воло́сся.

Лорд Вінтер рвав на собі́ воло́сся.


— Ні, запевняю вас! Я натрапив на ваш слід цілком випадково.

— Ні, запевня́ю вас! Я натра́пив на ваш слід цілко́м випадко́во.


— І два таких влучних Бернажу.

— І два таки́х влу́чних Бернажу.


А я вам за той час буду щось казати.

А я вам за той час бу́ду щось каза́ти.


Він упа́в навко́лішки, схопи́в цю ру́ку й шанобли́во доторкну́вся до не́ї губа́ми.


Це — ї́хня релі́гія, і нам до цього́ ніякі́сінького ді́ла.


Чого він хоче від нас? І як він сміє говорити з тобою так, як зі своїм слугою?

Чого́ він хо́че від нас? І як він смі́є говори́ти з тобо́ю так, як зі свої́м́́́ слуго́ю?


— Служниця, здається, має дуже гарний стиль, — недбало зауважив посланець.

— Служни́ця, здає́ться, ма́є ду́же га́рний стиль, — недба́ло заува́жив послане́ць.


А тепер, по троьх роках розлуки, що скажеш?

А тепе́р, по троьх ро́ка́х розлу́ки, що ска́жеш?


Маєте передати мені щось?

Ма́єте переда́ти мені́ щось?


Наре́шті я почу́ла, як відчиня́ються две́рі.


— Ідіть собі, — відказала міледі, — я не люблю мудрувань.

— Іді́ть собі́, — відказа́ла міле́ді, — я не люблю́ мудрува́нь.


Цур їм із їх ско́ками! Пої́дьмо боржі́й у Печорський, а то не заста́нем на слу́жбу.


— Я звичайно вертаю в п'ятницю, а іноді буваю в місті й по два рази до тижня.

— Я звича́йно верта́ю в п'я́тницю, а і́ноді бува́ю в мі́сті й по два рази́ до ти́жня.


Ті́льки тоді́ ми ва́жили лише́ свої́ми грішми, а тепе́р ризику́ємо на́шими го́ловами.


— Дай, нехай їм придивлюся, — кажу і витягую руку.

— Дай, неха́й їм придивлю́ся, — кажу́ і витя́гую ру́ку.


Д'Артаньянові дали́ чин ляйтенанта.

Д'Артаньянові дали́ чин ляйтенанта.


Лорд Вінтер гада́в, що Атос збожево́лів.


Льокаїв за́раз же посла́ли по Портоса та Араміса і ознайо́мили їх зі ста́ном рече́й.


Ма́йже цілко́м уже́ з'їв.

Ма́йже цілко́м уже́ з'їв.


Чи́сто театра́льний ефе́кт.

Чи́сто театра́льний ефе́кт.


— Ой, боже мій, боже мій! — скрикнула пані Бонасьє.

— Ой, бо́же мій, бо́же мій! — скри́кнула па́ні Бонасьє.


— Бо́же мій!


Найзнатні́ші та найбага́тші дворя́ни намага́ються вступи́ти до не́ї, і не мо́жуть.


Дба́ють до́брі лю́ди за нас грі́шних, щоб ми не нудьгува́ли.


— Товариші! — промовив він, усміхаючись.

— Това́риші! — промо́вив він, усміха́ючись.


Чи не треба захопити чогось з собою?

Чи не тре́ба захопи́ти чого́сь з собо́ю?


— Мої роки — роки безрозумних надій, монсеньєр, — відповів Д'Артаньян.

— Мої́ ро́ки́ — ро́ки́ безрозу́мних наді́й, монсеньє́р, — відпові́в Д'Артаньян.


— Життя не ласкаве з багатьох причин.

— Життя́ не ласка́ве з багатьо́х причи́н.


— Візьміть, мій дорогий, впишіть своє ім'я й будьте добрий начальник для мене.

— Візьмі́ть, мій дороги́й, впиші́ть своє́ ім'я́ й бу́дьте до́брий нача́льник для мене́.


Прибу́вши туди́, вони́ поба́чили і причи́ну завору́шення.


Д'Артаньян чимра́з бі́льше зако́хувався в міле́ді й щодня́ прихо́див до не́ї.


Розмо́ва поверну́ла на весе́ле.

Розмо́ва поверну́ла на весе́ле.


— Вічная память, — почулося серед натовпу і багато з людей поскидали шапки.

— Вічная память, — почу́лося се́ред на́товпу і бага́то з люде́й поскида́ли шапки́.


— Ідіть, я вам наказую.

— Іді́ть, я вам нака́зую.


Генри́сь ки́нувся на со́фу і захріп відра́зу.


Галасли́ва й ціка́ва юрба́ збі́льшувалася щохвили́ни.


— У Чорну Гору, бгатику, — каже Черевань.

— У Чо́рну Го́ру, бга́тику, — ка́же Черева́нь.


— Зрадницьким, пане.

— Зра́дницьким, па́не.


Пройшли́ за ярок, аж ось і Череваниха ї́де назу́стріч.


Ми ство́рені оди́н для одного́.

Ми ство́рені оди́н для одного́.


Воло́дя знов програ́в.

Воло́дя знов програ́в.


Міле́ді, цю ду́жу здоро́ву жі́нку, мимово́лі взя́ли дро́жі.


— Будьте спокійні.

— Бу́дьте спокі́йні.


І я отсе, де́що впорядкува́вши, туди́ ж ї́ду.


Ви зна́єте, напр.

Ви зна́єте, напр.


Це було́ ду́же давно́.

Це було́ ду́же давно́.


А що не хочете ви, щоб у вас землю відібрали, це мені дивно.

А що не хо́чете ви, щоб у вас зе́млю відібра́ли, це мені́ ди́вно.


Як і передбача́в Д'Артаньян, Атоса не було́ вдо́ма.


— У нас нема єґомостя.

— У нас нема́ єґомостя.


Вда́римо на ворогі́в зза́ду і бу́демо продира́тись до ге́тьмана на по́міч.


От же й мені, бачся, доведеться йти батьківським слідом!

От же й мені́, ба́чся, доведе́ться йти ба́тьківським слі́дом́!


Ян не дава́вся, ди́хав но́сом, сопі́в як дельфі́н.


Патру́ль пішо́в да́лі.

Патру́ль пішо́в да́лі.


Я пе́вний, що її гнів не всто́їть про́ти тако́ї уважливости з ва́шого бо́ку.


Бори́с був ме́дик і з замилува́ння гіґієніст.


Та й іді́ть да́лі в світ,.

Та й іді́ть да́лі в світ,.


Черева́нь йому став тепе́р за ба́тька, а Череваниха за ма́тір.


То́ї ж хвили́ни увійшо́в Портос.

То́ї ж хвили́ни увійшо́в Портос.


— Треба обігнути острів, — промовив П'єр, випускаючи довгий буксирний мотуз.

— Тре́ба обігну́ти о́стрів, — промо́вив П'єр, випуска́ючи до́вгий букси́рний моту́з.


Ду́жі лю́ди підупадали на си́ли, кво́лі вмира́ли.


— Мілорд їх матиме.

— Мілорд їх ма́тиме.


— У чім справа? — запитав Сазерланд.

— У чім спра́ва? — запита́в Сазерланд.


Аж затрясся неборак.

Аж затря́сся небора́к.


— Сорок штук.

— Соро́к штук.


— Годі тобі, ми лише зганяли згагу.

— Го́ді тобі́, ми лише́ зганя́ли зга́гу.


У незнайо́мого не було́ ні роди́ни, ні слуг.


Поспі́льство не хоті́ло ки́дати обі́ду й не ру́шилося з мі́сця.


— Вірте, що королева не буде невдячна.

— Ві́рте, що короле́ва не бу́де невдя́чна.


— Я пропала, — прошептала міледі.

— Я пропа́ла, — прошепта́ла міле́ді.


При цих слова́х Фортюнові се́рце ра́дісно засту́кало.


— А той лист залишився в її руках?

— А той лист зали́ши́вся в її рука́х?


Урі на знак зго́ди кивну́в голово́ю.

Урі на знак зго́ди кивну́в голово́ю.


Ціє́ї хвили́ни па́ні Бонасьє почала́ прихо́дити до па́м'яті.


— Пан жартує, а ось побачите!

— Пан жарту́є, а ось поба́чите!


Томмі засу́нув у юконську піч де́ко з сухаря́ми й підки́нув тро́хи дров.


Міле́ді слу́хала з ува́гою, що від не́ї ши́рилися чолові́чки її блиску́чих оче́й.


І він зали́ши́в крамаря́, вкрай здиво́ваного таки́м чудни́м проща́нням.


— Принесіть свічок та змініть вартового, — додав ляйтенант.

— Принесі́ть свічо́к та зміні́ть вартово́го, — дода́в ляйтенант.


— Ну, й що ж було б, коли б ви були чоловіком? — лагідно запитав він.

— Ну, й що ж було́ б, коли́ б ви були́ чолові́ком? — ла́гідно запита́в він.


— Що ж він таке?

— Що ж він таке́?


Ось зві́дки і ка́шель, і потре́ба в плащі́.


Але ж любов до життя! Любов до життя! Він не міг її позбутись.

Але́ ж любо́в до життя́! Любо́в до життя́! Він не міг її позбу́тись.


А я б тобі радив сидіти тихо, ліпше буде для тебе.

А я б тобі́ ра́див сиді́ти ти́хо, лі́пше бу́де для тебе́.


— А Мускетон тут?

— А Мускето́н тут?


Міле́ді, здава́лось, цілко́м заспоко́їлась.


— Гм, я не пішов би, — відказав Араміс.

— Гм, я не пішо́в би, — відказа́в Араміс.


— Куди мене повезуть?

— Куди́ мене́ повезу́ть?


Везі́ть па́на Петра́ до нас у Хмарище.

Везі́ть па́на Петра́ до нас у Хмарище.


Ґава весь той час ходи́в і́ншими доро́гами.


— Не ладно так казати.

— Не ла́дно так каза́ти.


Да й пішо́в ти́хою сту́пою.

Да й пішо́в ти́хою сту́пою.


— Володю! — сказала вона, зупиняючися в дверях.

— Воло́дю! — сказа́ла вона́, зупиня́ючися в две́рях.


Пові́тря було́ вогке́ й холо́дне.

Пові́тря було́ вогке́ й холо́дне.


Він — мій вла́сний, і я мо́жу роби́ти з ним, що хо́чу.


— А ось і моє ліжко, — відповів Плянше, вказуючи на стрямок соломи.

— А ось і моє́ лі́жко, — відпові́в Пля́нше, вка́зуючи на стрямо́к соло́ми.


Комена́рчик ку́литься ще бі́льше і цоко́че го́лосно зуба́ми.


— А ти знаєш, що справді багато? Скільки?

— А ти зна́єш, що спра́вді бага́то? Скі́льки?


— Тихо! — застерегла пані Бонасьє, здригнувшися.

— Ти́хо! — застерегла́ па́ні Бонасьє́, здригнувшися.


— Моїх наказів?

— Мої́х нака́зів?


Каганчик переки́нувся й загас, зали́тий вла́сним жи́ром.


— Завадовський, пане татку.

— Завадовський, па́не та́тку.


— Як, ви їдете! — вигукнула пані Бонасьє.

— Як, ви ї́дете! — ви́гукнула па́ні Бонасьє.


— Хто їде? Відповідайте, чи ми будемо стріляти.

— Хто ї́де? Відповіда́йте, чи ми бу́демо стріля́ти.


— Поваксуйте нам чоботи та приведіть коні.

— Поваксу́йте нам чо́боти та приведі́ть ко́ні.


Не се́рдься, що виїжджа́ю без проща́ння.


— Та враг їх бери з їх чорною радою, бгате!

— Та враг їх бери́ з їх чо́рною ра́дою, бга́те!


— Тепер мені залишається перевести найважливішу частину трусу.

— Тепе́р мені́ залиша́ється перевести́ найважли́ві́шу части́ну тру́су.


— Те, щоб Шраменя перш доказало, що згідне воно битись із Кирилом Туром.

— Те, щоб Шраменя перш доказа́ло, що згі́дне воно́ би́тись із Кири́лом Ту́ром.


— Марш, злодію, з вікна! — верескнув до Йоська.

— Марш, зло́дію, з вікна́! — верескну́в до Йоська.


Наближа́лися до Бі́лої Це́ркви й вороги́.


Ви прига́дуєте? Була́ чудо́ва ніч.

Ви прига́дуєте? Була́ чудо́ва ніч.


А щоб ти мені вірив, ось тобі королевський лист з печаттю!

А щоб ти мені́ ві́рив, ось тобі́ короле́вський лист з печа́ттю!


Слу́жить вам до́бре форту́на, па́не ге́тьмане.


Як ся́деш уве́чері ї́сти.

Як ся́деш уве́чері ї́сти.


— Море! — каже Чорногор — Ти б уже хоч мене своїм характерством не морочив!

— Мо́ре! — ка́же Чорногор — Ти б уже́ хоч мене́ свої́м́́́ характе́рством не моро́чив!


Мо́жу закла́стися, що вона́ ско́ро поверне́ться.


Оте́є тут бу́де юрба́, що знай танцю́ють та смію́ться.


Тепе́р Д'Артаньян і собі́ відско́чив наза́д і підня́в шпа́ду.


Атос жестом наказав Портосу й Арамісу не рухатись і під'їхав до нього сам.

Атос же́стом наказа́в Портосу й Арамісу не ру́хатись і під'ї́хав до нього сам.


— А що ваш сусід? Ще не прийшов до себе?

— А що ваш сусі́д? Ще не прийшо́в до себе́?


Напе́вно, капіта́н змо́же да́ти йому в цій спра́ві до́бру пора́ду.


— Ні, мадам, присягаюся честю салдата, присягаюся вірою християнина.

— Ні, мада́м, присяга́юся че́стю салда́та, присяга́юся ві́рою христия́ни́на.


Я давно́ отупі́ла на всі страхо́вища свого́ життя́.


Мі́стер Те́йлор намага́вся схопи́ти рука́ми Я́нові но́ги, що ними той відбива́вся.


— Пані Бонасьє сьогодні не вільна, — серйозним тоном відповів чоловік.

— Па́ні Бонасьє сього́дні не ві́льна, — серйо́зним то́ном відпові́в чолові́к.


Гей, Любене, мої пістолети!

Гей, Любене, мої́ пістоле́ти!


Вона́ всміхну́лась у ві́дповідь.

Вона́ всміхну́лась у ві́дповідь.


— Та який же він миршавий, — вимовив Араміс.

— Та яки́й же він ми́ршавий, — ви́мовив Араміс.


— Надінь, надінь, мій любий.

— Наді́нь, наді́нь, мій лю́бий.


На півми́лі вздовж рі́чки вкри́ли поля́ки зеле́ні лу́ки свої́м́́́ тру́пом.


На тім усе́ й закі́нчи́лось.

На тім усе́ й закі́нчи́лось.


Скажете ж нам, коли буде готово!

Ска́жете ж нам, коли́ бу́де гото́во!


— Чого ж се ти одбивсь од свого товариства?

— Чого́ ж се ти одби́всь од свого́ товари́ства?


— Я собі таки піймав із воза в таборі сало! Буде жінці та дітям до пилипівки!

— Я собі́ таки́ пійма́в із во́за в та́борі са́ло! Бу́де жі́нці та ді́тям до пили́півки!


Там, де вони́ що́йно промча́ли, лід уже́ лома́вся і виверта́вся до гори́ крижи́нами.


— А, то злодій, бестія, зручний! — проворкотів він собі під ніс.

— А, то зло́дій, бе́стія, зру́чний! — проворкотів він собі́ під ніс.


— Так о! Я почуваю себе захопленим, але одне признання мене мучить.

— Так о! Я почува́ю себе́ захо́пленим, але́ одне́ призна́ння мене́ му́чить.


Прийшли́ колядува́ти під на́ші ві́кна, а та́то не мав дрібни́х.


— Справді так?

— Спра́вді так?


— Та се ж паволоцький Дірам!

— Та се ж паволо́цький Ді́рам!


Ох, ма́бу́ть, він провини́всь пе́ред товари́ством! А в них нема́ ні кри́хти жа́лості.


— Ти схотіла, щоб мені одрубали голову?

— Ти схоті́ла, щоб мені́ одруба́ли го́лову?


Він на це цілко́м пого́джувався.

Він на це цілко́м пого́джувався.


Для тікачі́в це був жахли́вий моме́нт.

Для тікачі́в це був жахли́вий моме́нт.


Я побіжу́, а ти лиши́шся у наме́ті.

Я побіжу́, а ти лиши́шся у наме́ті.


— Принаймні, він поїхав, поговоривши трішки з тою, на кого він чекав.

— Прина́ймні, він пої́хав, поговори́вши трі́шки з то́ю, на кого він чека́в.


— До високого берега, на самий край льоду, — промовив я впошепки.

— До висо́кого бе́рега, на са́ми́й край льо́ду, — промо́вив я впо́шепки.


Портос уда́в ні́би розгуби́вся.

Портос уда́в ні́би розгуби́вся.


Як будува́ти хати́ну, то дах тре́ба наси́па́ти земле́ю.


Сло́во по сло́ві сва́рка розже́врювалася, розмо́ва роби́лася гострі́шою.


— Тепер, дорогий Атосе, будьте ласкаві, скажіть, куди це ми йдемо?

— Тепе́р, дороги́й Атосе, бу́дьте ласка́ві, скажі́ть, куди́ це ми йдемо́?


— Знаєте, на кого я натрапила тут?

— Зна́єте, на кого я натра́пила тут?


— Трохи мені остатнього сина не спровадив на той світ!

— Тро́хи мені́ оста́тнього си́на не спрова́див на той світ!


— В який спосіб?

— В яки́й спо́сіб?


— Еге! Ось де зійшлись! — каже той, пізнавши Василя.

— Еге! Ось де зійшли́сь! — ка́же той, пізна́вши Василя́.


Тре́ба приверну́ти до себе́ цю мане́ньку па́ні Бонасьє.


Я, що си́ли, підганя́в соба́к, йшов від ра́нку до ночи.


— І я приїхала, Рошфоре, дуже доречі, бо знаєте, що тут діється?

— І я приї́хала, Рошфоре, ду́же доречі, бо зна́єте, що тут ді́ється?


Верну́в над ве́чір.

Верну́в над ве́чір.


— Добре! Хан зрозуміє!

— До́бре! Хан зрозумі́є!


Але якби тільки нитки, то ми могли би зробити й сорок і п'ятдесят.

Але́ якби́ ті́льки нитки́, то ми могли́ би зроби́ти й со́рок і п'ятдеся́т.


Уве́сь світ для мене́ ніщо́ без вас.

Уве́сь світ для мене́ ніщо́ без вас.


Бонасьє́ пополотнів, як смерть, і кри́во всміхну́вся.


— Я чесна людина.

— Я че́сна люди́на.


Се́рде́нько ж пра́гне.

Се́рде́нько ж пра́гне.


— Майже ніколи.

— Ма́йже ні́коли.


Вандерліп ки́нувся за Фредою.

Вандерліп ки́нувся за Фредою.


— Ні, Плянше, бо ти вже приїхав.

— Ні, Пля́нше, бо ти вже приї́хав.


— Так, повинні.

— Так, пови́нні.


Ця одсіч не спини́ла Чарне́цького.

Ця одсіч не спини́ла Чарне́цького.


— Алеж інші мають також працю, та обіцяють і мене не залишати.

— Алеж і́нші ма́ють та́ко́ж пра́цю, та обіця́ють і мене́ не залиша́ти.


— Годі, годі квакати! — кажуть кармазини.

— Го́ді, го́ді ква́кати! — ка́жуть кармазини.


— На нас три, ах, тільки два книдлі?

— На нас три, ах, ті́льки два кни́длі?


Тиня́лися геть усю́ди, — приру́чені вовки́, та й го́ді.


— Вийди лиш подивись, які до нас гості завітали!

— Ви́йди лиш подиви́сь, які́ до нас го́сті завіта́ли!


То попи́ і ченці́ несли́ корогви́ благословля́ти ві́йсько на бій.


— Вибачте, пані, ви як його знаєте?

— Ви́бачте, па́ні, ви як йо́го зна́єте?


Я в тебе́ не пита́ю, не пита́й і ти в мене́.


— Сила небесная! — закричав, ухопившись за голову, Шрам.

— Си́ла небесная! — закрича́в, ухопи́вшись за го́лову, Шрам.


Бракува́ло пів годи́ни до півночи.

Бракува́ло пів годи́ни до півночи.


— Як же ти отмеш дівойку, не наробивши гвалту?

— Як же ти отмеш дівойку, не нароби́вши гвалту?


Джекоб Кент, помі́тивши це, самовласно помісти́вся й запанува́в у цій хати́ні.


Він лежа́в мов невели́чкий вал.

Він лежа́в мов невели́чкий вал.


— Це Генрись збирається їхати, — сказала я мимоходом.

— Це Генри́сь збира́ється ї́хати, — сказа́ла я мимохо́дом.


Полоня́нка швидки́м о́ком перебі́гла по всій кімна́ті.


— Що ви хочете сказати? Хіба ви чекаєте на якусь новину від нього?

— Що ви хо́чете сказа́ти? Хіба́ ви чека́єте на яку́сь новину́ від нього?


Але великої щуки не було.

Але́ вели́кої щу́ки не було́.


Не бу́ду дочи́тувати.

Не бу́ду дочи́тувати.


— Ви знали Зиґмунта Зембецького? Знали, правда? Не перечите.

— Ви зна́ли Зиґмунта Зембецького? Зна́ли, пра́вда? Не пере́чите.


Гребла́ не гі́рше за на́ших човнарі́в, а го́лод і на́па́сть терпі́ла, як Іо́в.


— Тепер загине Україна — говорив Довбня.

— Тепе́р заги́не Украї́на — говори́в До́вбня.


— Так, — вела далі пані Бонасьє, — так, тут чимало зрадників.

— Так, — вела́ да́лі па́ні Бонасьє́, — так, тут чима́ло зра́дників.


Би́то й нас де за що за́молоду, так зна́ємо ми лі́ки од сього́ ли́ха.


— Як? — здивувався хан.

— Як? — здивува́вся хан.


— Так отсей чортик зоветься в тебе божком?

— Так отсей чо́ртик зоветься в тебе́ божко́м?


— Ми ще побачимось, пане, чи не так?

— Ми ще поба́чимось, па́не, чи не так?


— То й поготів, — сказав Атос.

— То й поготі́в, — сказа́в Атос.


Сіда́ючи відпочива́ти, він і з ко́ней здійма́в ванта́ж, щоб і кінь міг тро́хи спочи́ти.


— Вчора я був дуже п'яний, любий Д'Артаньяне, — сказав він.

— Вчо́ра я був ду́же п'я́ний, лю́бий Д'Артаньяне, — сказа́в він.


Кардеджі ду́же зляка́вся, коли́ Джекоб став пи́льно роздивля́тися на доро́гу.


— Зараз, — відповів Атос.

— За́раз, — відпові́в Атос.


— Чи не король зробив вам такий подарунок?

— Чи не коро́ль зроби́в вам таки́й подару́нок?


Ба́чите, яки́й я до́брий.

Ба́чите, яки́й я до́брий.


Ма́ло коли́ йому вдава́лося розпрода́ти весь това́р, що ви́ніс на торг.


— На пістолях!

— На пісто́лях!


— Та пирогів хочу.

— Та пирогі́в хо́чу.


— Розуміється, — сказала вона коротко.

— Розумі́ється, — сказа́ла вона́ ко́ротко.


— Цей доктор має небогу, — наважився нарешті Араміс.

— Цей до́ктор ма́є небо́гу, — нава́жився наре́шті Араміс.


— Але, що там за шум?

— Але́, що там за шум?


Гей, пане, пане!

Гей, па́не, па́не!


— Чи не дивно це?

— Чи не ди́вно це?


— Не погубимо козацької слави! Битися будемо до загину! Гетьманом Богуна!

— Не погу́бимо коза́цької сла́ви! Би́тися бу́демо до заги́ну! Ге́тьманом Богуна́!


Про́тягом шісдесяти́ днів ніхто́ не мо́же претендува́ти на ту дільни́цю.


— Це, здається, Д'Артаньян?

— Це, здає́ться, Д'Артаньян?


— Ну, брате Михайле, тепер і я скажу, що є тобі чим на старість похвалитись.

— Ну, бра́те Миха́йле, тепе́р і я скажу́, що є тобі́ чим на ста́рість похвали́тись.


Тепе́р уже́ не грав зі мно́ю коме́дії, говори́в по щи́рості.


— Але через кого передамо ми листа до Туру й до Лондону?

— Але́ че́рез кого передамо́ ми листа́ до Ту́ру й до Ло́ндону?


Ну, але́ зна́єте що, я вам дам три́дцять ри́нських за ва́ші чіпці.


— Як друга, — зніяковівши, відповіла міледі.

— Як дру́га, — зніякові́вши, відповіла́ міле́ді.


Як хо́чете, розумі́йте.

Як хо́чете, розумі́йте.


— Він тішив себе тим, що, залишившися тут, не обрався би клопоту.

— Він ті́шив себе́ тим, що, залишившися тут, не обра́вся би кло́поту.


Тут Джеджалій керму́є.

Тут Джеджалій керму́є.


Де́сять мінут пізні́ше ми сі́ли на фіякра і пої́хали до залізни́ці.


— Ні слова про те, що сталося.

— Ні сло́ва про те, що ста́лося.


Запа́л мушкете́рів та ї́хніх прибі́чників става́в надмі́рний.


— Що ти говориш, Марино? — пригніченим голосом спитав Богун.

— Що ти гово́риш, Мари́но? — пригні́ченим го́лосом спита́в Богу́н.


— Так, мені добре відомо вино, про яке ви кажете.

— Так, мені́ до́бре відо́мо вино́, про яке́ ви ка́жете.


А Сомку не байдуже було й про Петра.

А Сомку́ не ба́йду́же було́ й про Петра́.


— А втім це єдине, що ми можемо вам сказати.

— А втім це єди́не, що ми мо́жемо вам сказа́ти.


Хай бу́дуть пе́вні, я ви́п'ю з вели́кою охо́тою ї́хнє здоро́в'я та ті́льки не сам.


— А чия ж це кімната? — спитав Д'Артаньян.

— А чия́ ж це кімна́та? — спита́в Д'Артаньян.


Петро́ мій мов удру́ге на світ народи́всь.


О́тже чу́єш? Розумі́єш? На, поцілу́й мене́ і йди тепе́р і роби́, як зна́єш.


— Та правда.

— Та пра́вда.


Ті́лько оди́н бог мо́же її спо́вни́ти.

Ті́лько оди́н бог мо́же її спо́вни́ти.


Портос і Араміс теж ще не все прої́ли.

Портос і Араміс теж ще не все прої́ли.


— Завтра, зараз, коли ви побажаєте!

— За́втра, за́раз, коли́ ви побажа́єте!


Су́дді не зна́ли ще про ці зло́чини.

Су́дді не зна́ли ще про ці зло́чини.


Бі́льше слова́ми ска́жеш.

Бі́льше слова́ми ска́жеш.


— Я ручуся за Базена, — сказав Араміс.

— Я ручу́ся за Базена, — сказа́в Араміс.


— Знову цей юний штукар.

— Зно́ву цей ю́ний шту́кар.


До всіх поверну́лась наді́я.

До всіх поверну́лась наді́я.


— Не знаю, але ж в усякому разі це неможливо.

— Не зна́ю, але́ ж в уся́кому ра́зі це неможли́во.


Відва́гу за́вжди́ шану́ють, на́віть вороги́.


Ви ма́єте ви́гляд че́сної люди́ни.

Ви ма́єте ви́гляд че́сної люди́ни.


— Так, ми їдемо, — сказав Араміс.

— Так, ми ї́демо, — сказа́в Араміс.


Та все ж було́ щі́льно зачи́нене.

Та все ж було́ щі́льно зачи́нене.


— Може й так, — відповів Атос.

— Мо́же й так, — відпові́в Атос.


— Та ні, не то, вона.

— Та ні, не то, вона́.


Тре́ба було́ подба́ти про ра́ну.

Тре́ба було́ подба́ти про ра́ну.


Ось усе́, що я мо́жу вам сказа́ти.

Ось усе́, що я мо́жу вам сказа́ти.


— Підписати наказа про звільнення, і край, — підказав кардинал.

— Підписа́ти нака́за про зві́льнення, і край, — підказа́в кардина́л.


Свої́ми жа́ртами та поцілу́ями він заспоко́їв мене́.


— Які ти й женеш назад, — додав Д'Артаньян.

— Які́ ти й жене́ш наза́д, — дода́в Д'Артаньян.


Вона́ приїжджа́є до чужо́ї краї́ни і не зна́йде тут ні одного́ при́ятеля.


Як і передбача́в наш ґасконець, за пе́рстень їм одра́зу дали́ три́ста пістоле́й.


Він змовк і поча́в соки́рою руба́ти лід.


— Агов! — промовив я, схопивши за руку вождя Джорджа.

— Аго́в! — промо́вив я, схопи́вши за ру́ку вождя́ Джо́рджа.


Не пе́рший раз у нього беру́, і ціна́ у нього все одна́кова.


— Арамісе, Арамісе! — згукнув Д'Артаньян, з недовірою дивлячись на свого друга.

— Арамісе, Арамісе! — згукну́в Д'Артаньян, з недові́рою ди́влячись на свого́ дру́га.


— Ви знали Зиґмунта Зембецького? Знали, правда? Не перечите.

— Ви зна́ли Зиґмунта Зембецького? Зна́ли, пра́вда? Не пере́чите.


Зо всіх бокі́в чу́ти чудо́ві пісні́.

Зо всіх бокі́в чу́ти чудо́ві пісні́.


Яки́йсь ди́кий сто́гін ви́хопився в нього.


Міле́ді ви́бухнула пла́че́м́.

Міле́ді ви́бухнула пла́че́м́.


Ви, кажете, приїхали, щоб побачити мене?

Ви, ка́жете, приї́хали, щоб поба́чити мене́?


— А не поважаєш, то чого до мене прийшов? — скипів пан Андрій.

— А не поважа́єш, то чого́ до мене́ прийшо́в? — скипі́в пан Андрі́й.


Він аж зади́ха́вся, наговори́вши сті́льки одни́м ду́хом.


— Ну, тоді я зовсім не розумію вас, мадам, — сказав Фелтон.

— Ну, тоді́ я зо́всім не розумі́ю вас, мада́м, — сказа́в Фелтон.


Міле́ді схопи́лася з лі́жка й відчини́ла вікно́.


І ба́тько твій до́брий коза́к, ті́лько здурі́в на ста́рість.


Одне́ вікно́ буди́нку було́ осві́тлене.

Одне́ вікно́ буди́нку було́ осві́тлене.


Фелтон ки́нувся до пала́цу.

Фелтон ки́нувся до пала́цу.


А ви теж жертва зради?

А ви теж же́ртва зра́ди?


Передасте́ цього́ листа́ міле́ді.

Передасте́ цього́ листа́ міле́ді.


І ось, обіця́ла й приї́хала.

І ось, обіця́ла й приї́хала.


Є́внух ши́роко розплю́щив о́чі і підня́в догори́ свою́ си́ву бо́роду.


Тупи́й біль души́в її.

Тупи́й біль души́в її.


— Що, па́не?


Герінгтон не міг не чу́ти того́, що говори́лось навкруги́.


Не сам Воло́дя, а ще які́сь гру́бі голоси́.


Але після війни буде мир.

Але́ пі́сля війни́ бу́де мир.


По́тім покли́кали Пля́нше.

По́тім покли́кали Пля́нше.


— Падають з неба, мій люб'язний, падають з неба!

— Па́дають з не́ба, мій люб'я́зний, па́дають з не́ба!


Дик, по чолові́чому захова́вши свою́ ціка́вість, мо́вчки вичі́кував.


Залиша́лося ще три льє.

Залиша́лося ще три льє.


Поля́ків було́ дале́ко бі́льше, ніж тата́рів та козакі́в.


— Ви знаєте, як гризуться собаки.

— Ви зна́єте, як гризу́ться соба́ки.


— Я вам за роботу дам від штуки по вісім сотиків.

— Я вам за робо́ту дам від шту́ки по ві́сім со́тиків.


— А хто ви такий? — спитав Д'Артаньян, спустивши шпаду, але не віддаючи її.

— А хто ви таки́й? — спита́в Д'Артаньян, спусти́вши шпа́ду, але́ не віддаючи́ її.


Він переда́в листа́ чергово́му службо́вцеві.


— Ось, що Яне.

— Ось, що Я́не.


— Ось іди мені під три чорти!

— Ось іди́ мені́ під три чорти́!


— Го, го, пане Мошку, — відповів війт, — то так не йде.

— Го, го, па́не Мо́шку, — відпові́в війт, — то так не йде.


— А чому, пане, таке запитання? Хіба ви маєте чекати на мене?

— А чому́, па́не, таке́ запита́ння? Хіба́ ви ма́єте чека́ти на мене́?


Але незабаром король знову став сумний й був не в доброму гуморі.

Але́ незаба́ром коро́ль зно́ву став сумни́й й був не в до́брому гу́морі.


А ти що за чоловік? — обернувсь до Петра.

А ти що за чолові́к? — обернувсь до Петра́.


— Пам'ятайте, що це прізвище — мій секрет.

— Пам'ята́йте, що це прі́звище — мій секре́т.


— У мене є листи Д'Артаньяна.

— У мене́ є листи́ Д'Артаньяна.


— Вітре! — сказав кардинал — Ви негайно поїдете до Лондону.

— Ві́тре! — сказа́в кардина́л — Ви нега́йно пої́дете до Ло́ндону.


Дрож мене́ пройми́ла на цю ду́мку, яке́сь мля́ве промі́ння замиготі́ло пе́ред очи́ма.


— Сам він до мене приїхав і заїхав зо мною аж за милю од свого табору.

— Сам він до мене́ приї́хав і заї́хав зо мно́ю аж за ми́лю од свого́ та́бору.


Але незабаром я впевнився, що він обдурював мене.

Але́ незаба́ром я впе́внився, що він обду́рював мене́.


, Ґустав нарешті скінчив гімназію, потративши на неї цілих чотирнадцять літ.

, Ґустав наре́шті скінчи́в гімна́зію, потра́тивши на не́ї ці́лих чотирна́дцять літ.


Я поба́чив її ма́йже рівноча́сно.

Я поба́чив її ма́йже рівноча́сно.


Льокаї ма́ли вартува́ти.

Льокаї ма́ли вартува́ти.


— Що ж ти про мене співатимеш?

— Що ж ти про мене́ співа́тимеш?


Я сиді́в і диви́вся на не́ї.

Я сиді́в і диви́вся на не́ї.


Тяжкі́ ду́ми гніти́ли ду́шу ге́тьмана, коли́ він верта́вся з під Жва́нця.


Я ви́пив би ще п'ятдеся́т пляшо́к.

Я ви́пив би ще п'ятдеся́т пляшо́к.


Дим, на́че хма́ра, хо́дить по́над го́ловами.


— Капітана королівських мушкетерів.

— Капіта́на королі́вських мушкете́рів.


А, проте, чому ж не йдуть ці волоцюги?

А, проте́, чому́ ж не йдуть ці волоцю́ги?


— Бідний Атос! — говорив він.

— Бі́дний Атос! — говори́в він.


— Кінчай боржій, бо вже онде погоня!

— Кінча́й боржі́й, бо вже онде пого́ня!


Я взяв її ру́ку.

Я взяв її ру́ку.


Я люблю́ люде́й з ро́зумом і се́рцем.

Я люблю́ люде́й з ро́зумом і се́рцем.


Д'Артаньянові потрі́бний був де́який час, щоб отя́митися від ціє́ї розмо́ви.


Він нахили́вся й підві́в її на но́ги.

Він нахили́вся й підві́в її на но́ги.


— А мені бачиться, що не замало.

— А мені́ ба́читься, що не зама́ло.


— Де ж тепер бог твій? — запитав метис.

— Де ж тепе́р бог твій? — запита́в мети́с.


Мужики́ ж і мі́шане ва́лять ку́пами, а коза́цтво йде ла́вою під мі́сто.


— Хто, ґвардійці кардинала? О, я не попущу цього.

— Хто, ґварді́йці кардина́ла? О, я не попущу́ цього́.


Я це для неві́стки купи́ла.

Я це для неві́стки купи́ла.


— Мене турбує не пані Бонасьє.

— Ме́не турбу́є не па́ні Бонасьє.


А ти, Портосе?

А ти, Портосе?


Незнайо́мі були́ їм так по́стать, як і ху́тра.


— Чи дуже кохаєте ви мою пані?

— Чи ду́же коха́єте ви мою́ па́ні?


— От я почувсь на добре.

— От я почу́всь на до́бре.


— Я ще проїду кілька кроків.

— Я ще прої́ду кі́лька кро́ків.


Цього́ ра́зу мій рішенець безповоро́тний.


Шрам ї́хав за ним, похму́рний, як ніч, що надхо́дила.


Ви́конавши дору́чення, Рошфо́р пода́вся з кімна́ти.


— Ні, мені добре, зовсім добре, — відповіла Оля, вдивляючися в чудову сцену.

— Ні, мені́ до́бре, зо́всім до́бре, — відповіла́ Оля, вдивляючися в чудо́ву сце́ну.


Нака́з був ви́конаний.

Нака́з був ви́конаний.


— І не йо! Учора зазвали мене до коша, буцім і добрі.

— І не йо! Учо́ра зазва́ли мене́ до коша́, бу́цім і до́брі.


Як напередо́дні бі́йки, се́рце калата́ло, о́чі всміха́лись.


— Е, ні, мій голубе! Сього не буде.

— Е, ні, мій го́лубе! Сього не бу́де.


— Тепер розумієте? — сказав Атос.

— Тепе́р розумі́єте? — сказа́в Атос.


— Із останніх? Думаю, що ні.

— Із оста́нніх? Ду́маю, що ні.


— Так, так, хай ідуть зараз же! У мене нема часу.

— Так, так, хай іду́ть за́раз же! У мене́ нема́ ча́су.


Так ось як воно́ було́.

Так ось як воно́ було́.


— Чого тобі? — спитав Д'Артаньян.

— Чого́ тобі́? — спита́в Д'Артаньян.


Чолові́к, що увійшо́в, мав до́сить звича́йний ви́гляд і скида́вся на городя́нина.


Атос, що ба́чив усе́, вздрів легку́ у́смі́шку на губа́х ґасконця.


— Чудово! — хором відповіли юнаки.

— Чудо́во! — хо́ром́ відповіли́ юнаки́.


— А як приїде Д'Артаньян? Як Д'Артаньян над'їде?

— А як приї́де Д'Артаньян? Як Д'Артаньян над'ї́де?


— Пан кардинал, як я бачу, переборщив.

— Пан кардина́л, як я ба́чу, переборщи́в.


— Чорт побирай! — сказав Д'Артаньян, згадавши про небогу богослова.

— Чорт побира́й! — сказа́в Д'Артаньян, згада́вши про небо́гу богосло́ва.


Олимпіяда Остапівна як сиді́ла, так і ру́ки спусти́ла.


Він ки́нувся в воду́ і попли́в на сере́дину ви́ру.


— Скажи їй, що й на тім світі її не забуду! — каже Петро.

— Скажи́ їй, що й на тім сві́ті її не забу́ду! — ка́же Петро́.


— А чому ж ми не залишилися поснідати в Парпайо?

— А чому́ ж ми не зали́ши́лися посні́дати в Парпайо?


Лице́ — кров з молоко́м.

Лице́ — кров з молоко́м.


Тоді́ б і мені́ було́ видні́ше, як вигляда́в я сам, коли́ ї́хав до Пари́жу.


— Манюсю — говорю я — ти дуже весела сьогодні.

— Маню́сю — говорю́ я — ти ду́же весе́ла сього́дні.


Але Гершко сміявся з того.

Але́ Гершко смія́вся з того́.


Він ще не віді́сланий.

Він ще не віді́сланий.


Ва́жко було́ нам мандрува́ти, але́ со́нце поле́гчувало нам шлях.


Хан зно́ву заміша́вся і хова́в од Мари́ни свої́ о́чі, ди́влячись на бік.


— Так, пане, — відповів Д'Артаньян, — ось він.

— Так, па́не, — відпові́в Д'Артаньян, — ось він.


Запоро́жці не навтіша́лись із тако́ї терпели́вості.


Герцоґ налічи́в два по́верхи.

Герцоґ налічи́в два по́верхи.


Бомбардова́ння сильні́ше, як колибудь до́сі.


З жа́хом я поба́чила, що на кі́лька кро́ків від мене́ стої́ть чолові́к.


Сковорода́ переверну́лась і покоти́лась на долі́вку в Кириловоі сестри́.


І так воно́ йшло да́лі.

І так воно́ йшло да́лі.


— Один кінь відійшов! О, то зле! Треба купити другого.

— Оди́н кінь відійшо́в! О, то зле! Тре́ба купи́ти дру́гого.


І ді́йсно, Атос був надзвича́йна люди́на.


Я страше́нно обу́рився, але́ все ж таки́ не міг стри́матись від смі́ху.


Мілорде! Змага́тися з усі́м цим, це — блюзні́рство.


— А хіба ми про це не будемо знати?

— А хіба́ ми про це не бу́демо зна́ти?


Пусті́ть мене́, будь ла́ска, пусті́ть! У мене́ ду́же пеку́чі спра́ви.


Пля́нше зняли́ з коня́ цілко́м закостені́лого.


— Усю до останнього слова.

— Усю́ до оста́ннього сло́ва.


Не гурт таки́х.

Не гурт таки́х.


— Якщо монсеньєр побажає, я до послуг вашої еміненції.

— Якщо́ монсеньє́р побажа́є, я до по́слуг ва́шої еміне́нції.


Петро́ нагну́всь із сідла́ і поцілова́всь із Василе́м Нево́льником.


Черева́нь із Петро́м за ним.

Черева́нь із Петро́м за ним.


— Оце й усе, що я мав сказати вам.

— Оце́ й усе́, що я мав сказа́ти вам.


— Од кого ж цей лист?

— Од кого ж цей лист?


Я чува́в про Вуяхевича де́що нега́рне.

Я чува́в про Вуяхевича де́що нега́рне.


— Спитай у Д'Артаньяна.

— Спита́й у Д'Артаньяна.


— Потримай мені стремена, Базене, — сказав Араміс.

— Потри́май мені́ стреме́на, Ба́зене, — сказа́в Араміс.


Гей Стокард гру́бо ви́лаявся своє́ю рі́дною, односкладо́вою мо́вою.


Засну́, дак усе́ мине́ться.

Засну́, дак усе́ мине́ться.


— Нас помітили.

— Нас помі́тили.


Пропу́стять тебе́ з ним, куди́ схо́чеш.

Пропу́стять тебе́ з ним, куди́ схо́чеш.


— Тоді, пане — відповів Плянше, — купіть мені годинника.

— Тоді́, па́не — відпові́в Пля́нше, — купі́ть мені́ годи́нника.


Ма́бу́ть, їй на ві́ку напи́сано мої́х рук не мину́ти.


Трацький ти́хо війшо́в до кабіне́ту.

Трацький ти́хо війшо́в до кабіне́ту.


— Ви згоджуєтеся, чи не так?

— Ви зго́джуєтеся, чи не так?


— Здається, пани мушкетери наказують стерегти себе! — промовив він.

— Здає́ться, пани́ мушкете́ри нака́зують стерегти́ себе́! — промо́вив він.


Га́нна Австрі́йська ступи́ла два кро́ки напере́д.


Купи́в би, а не хо́четься йти на підсі́ння.


Три при́ятелі й собі́ наби́ли рушни́ці.

Три при́ятелі й собі́ наби́ли рушни́ці.


Він прибу́в до Бахчисара́ю бі́ля Різдва́, ви́передивши, як і за́вжди́, своє́ ві́йсько.


На схо́дах він зустрі́в гарне́ньку покої́вку.


Гаря́чі, ма́слом обли́ті, цу́кром гу́сто поси́пані вони́ так і розплива́ються в ро́ті.


— І це робота кардинала.

— І це робо́та кардина́ла.


— Це рани честь твоїй фантазії!

— Це ра́ни честь твої́й фанта́зії!


Вона́ підли́зувала лід зни́зу, і на рі́чці було́ бага́то ополо́нок, щі́ли́н.


— Га, коли вже так хочеш, то нехай і так буде.

— Га, коли́ вже так хо́чеш, то неха́й і так бу́де.


Вона́ нале́жить вам.

Вона́ нале́жить вам.


— Ну, добре, я знаю, що зроблю.

— Ну, до́бре, я зна́ю, що зроблю́.


Ско́ро в нас з'я́вляться моски́ти, і вони́ вам все лице́ покуса́ють.


Цей шля́хтич, ваш друг, обороня́вся шале́но.


Усере́дині в монастире́ві стоя́в тоді́ густи́й старосві́тський сад.


Атос зазнав усіх тих лих, що й Бонасьє.

Атос зазна́в усі́х тих лих, що й Бонасьє.


Короле́ва підбі́гла до мале́нького сто́лика, де були́ атраме́нт, перо́ та папі́р.


— Ви знаєте цей перстень? — спитав Д'Артаньян.

— Ви зна́єте цей пе́рстень? — спита́в Д'Артаньян.


Д'Артаньян ви́знав за кра́ще оста́нній спо́сіб і ски́нув собі́ розбиша́ку на пле́чі.


Кріпи́лась одна́к же, серде́шна, си́дючи за столо́м.


Да́йте мені́ вме́рти, ось все.

Да́йте мені́ вме́рти, ось все.


— Ми спроможемося ще втекти через сад, у мене ключ.

— Ми спромо́жемося ще втекти́ че́рез сад, у мене́ ключ.


Чоти́ри по́стріли пролуна́ли, як оди́н, і впа́ли чоти́ри чолові́ка.


— Ну, будь же ти в мене за рідного отця, і благословіте нас укупі.

— Ну, будь же ти в мене́ за рі́дного отця́, і благословіте нас уку́пі.


— Герцоґ — англієць, герцоґ б'ється проти нас.

— Герцоґ — англі́єць, герцоґ б'є́ться про́ти нас.


Так, опі́вночі, він ра́птом поскида́в з себе́ ко́вдри і встав з лі́жка.


— Що за біда тобі склалась?

— Що за біда́ тобі́ скла́лась?


Бажав би я знати, як воно скінчиться?

Бажа́в би я зна́ти, як воно́ скі́нчиться?


Ізно́в ко́ло двере́й коза́к.

Ізно́в ко́ло двере́й коза́к.


Ті́льки пої́дьмо недале́ко зві́дси.

Ті́льки пої́дьмо недале́ко зві́дси.


— О боже всемогутній! Ось воно йде, на нас іде.

— О бо́же всемогу́тній! Ось воно́ йде, на нас іде́.


Ну, а будеш міг з оцим калікою зібратися?

Ну, а бу́деш міг з оци́м калі́кою зібра́тися?


— Покинь тепер усіх Череванівен, синку! — каже понуро Шрам.

— Поки́нь тепе́р усі́х Череванівен, синку́! — ка́же пону́ро Шрам.


Не почува́ла потре́би.

Не почува́ла потре́би.


— Йой, не йдіть там — скрикнула панночка.

— Йой, не йдіть там — скри́кнула па́нночка.


Було́ чверть на пе́ршу.

Було́ чверть на пе́ршу.


Розумі́єте? Слу́хайте моє́ї пора́ди і йдіть собі́ геть звідсіля́.


Я, прина́ймні, здога́дуюся.

Я, прина́ймні, здога́дуюся.


Я — витрива́лий.

Я — витрива́лий.


— З вашою еміненцією? — бурмотів Бонасьє, поводячи навколо блудними очима.

— З ва́шою еміне́нцією? — бурмотів Бонасьє, пово́дячи навко́ло блу́дними очи́ма.


— А ви не здогадуєтесь?

— А ви не здога́дуєтесь?


— Наблизьтесь та поясніть, що ви робите тут цієї години?

— Набли́зьтесь та поясні́ть, що ви ро́бите тут ціє́ї годи́ни?


— Ну, нічого сказати, панотче! — каже Череваниха Шрамові.

— Ну, ні́чого сказа́ти, панотче! — ка́же Череваниха Шра́мові.


— Отже, готуй наші пакунки та їдьмо.

— О́тже, готу́й на́ші паку́нки та ї́дьмо.


— Я вважав себе за кинутого, обдуреного.

— Я вважа́в себе́ за ки́нутого, обду́реного.


— Ну, як? — цікаво спитав кардинал.

— Ну, як? — ціка́во спита́в кардина́л.


За умо́вою він виграва́в три че́рги.

За умо́вою він виграва́в три че́рги.


Та Олекса́ндра Плато́нівна не до́вго бари́лася, випла́чуючи.


Івась мабуть спить уже?

Іва́сь ма́бу́ть спить уже́?


Ви не мо́жете позбу́тися попере́дніх ва́ших поколі́ннів.


— Так, але вбивство, не більше, — відповів Атос, блідий, як смерть.

— Так, але́ вби́вство, не бі́льше, — відпові́в Атос, бліди́й, як смерть.


— Я зрозумів би вас з одного вашого погляду.

— Я зрозумі́в би вас з одного́ ва́шого по́гляду.


І не потребу́єте всі роби́ти.

І не потребу́єте всі роби́ти.


Тепе́р йому все відо́мо.

Тепе́р йому все відо́мо.


О деся́тій він підійшо́в до ворі́т Ешель.


З хвилюва́ння Мари́на почала́ ка́шляти і у не́ї пішла́ з го́рла кров.


враз пізнава́ли, що то ніхто́ і́нший іде́, ті́льки Цапковатий.


Да й огля́нулись на чуба́того запоро́жця.


— Спите, пане?

— Спи́те, па́не?


— Оце падло може стати нам у пригоді? Чи ти збожеволів? — здивувався Портос.

— Оце́ па́дло мо́же ста́ти нам у приго́ді? Чи ти збожево́лів? — здивува́вся Портос.


— Що ж ви зробили за цей час?

— Що ж ви зроби́ли за цей час?


Дру́гою полови́ною набива́ла ту торби́ну.


Посе́ре́д криласу лежа́ло ті́ло же́ртви в убра́нні́ послу́шниці.


Ті слова́ Га́ва тве́рдо собі́ затя́мив.

Ті слова́ Га́ва тве́рдо собі́ затя́мив.


— Алеж дитино! — заспокоював мене Генрись.

— Алеж дити́но! — заспоко́ював мене́ Генри́сь.


Ось вже спада́є ніч.

Ось вже спада́є ніч.


— А на що вам батогів? — йому здавалось, що чоловік кпить собі з нього.

— А на що вам батогі́в? — йому здава́лось, що чолові́к кпить собі́ з нього.


Міле́ді ступи́ла крок напере́д, а тоді́ подала́сь наза́д, ні́би вздрі́ла гадю́ку.


Не знав я на́віть, хто був мій ба́тько і яко́го я ро́ду.


А в тебе, Грімо, все налагоджено?

А в тебе́, Грі́мо, все нала́годжено?


— Який же я тобі ворог? — спитав здивовано хан.

— Яки́й же я тобі́ во́рог? — спита́в здиво́вано хан.


А вона озирнулася раз, озирнулася другий раз і, очевидно, все пізнавала мене.

А вона́ озирну́лася раз, озирну́лася дру́гий раз і, очеви́дно, все пізнава́ла мене́.


— Кохання до тебе, яке починає вже понимати мене.

— Коха́ння до тебе́, яке́ почина́є вже понима́ти мене́.


— Авжеж що ви.

— Авже́ж що ви.


— А що ж вони там кажуть?

— А що ж вони́ там ка́жуть?


— Ну, пан усе так шуткома кажуть, але ж я дам добру ціну.

— Ну, пан усе́ так шуткома ка́жуть, але́ ж я дам до́бру ціну́.


З вас був би до́брий шинка́р.

З вас був би до́брий шинка́р.


Доля ще зглянеться на нас! Ми ще переможемо!

До́ля ще згля́неться на нас! Ми ще перемо́жемо!


— Та недалеко.

— Та недале́ко.


— Земляки мої нещасні побила нас лихая година.

— Земляки́ мої́ неща́сні поби́ла нас лиха́я годи́на.


Сам він не мав нія́кої охо́ти бра́ти до рук ге́тьма́нську булаву́.


Зі схо́ду наближа́лося коза́цьке ві́йсько.


Так мина́ла щодня́ до́бра годи́на й аж тоді́ йшов пан Андрі́й сні́дати.


— Як якийсь лакей або візник?

— Як яки́йсь лаке́й або́ візни́к?


— Араміс! Портос! — згукнув Атос і почав реготати.

— Араміс! Портос! — згукну́в Атос і поча́в регота́ти.


Йоська закли́кали до протоко́лу.

Йоська закли́кали до протоко́лу.


Пе́вно, бува́ють ви́ємки.

Пе́вно, бува́ють ви́ємки.


— Я вже сам скермую, куди треба.

— Я вже сам скермую, куди́ тре́ба.


А особливо я здивувався.

А особли́во я здивува́вся.


Як ось смерко́м ї́де Кири́ло Тур, а за ним де́сятеро запоро́жців у двір.


— Ти жалієш мене, моя голубонько? — спитав Д'Артаньян!

— Ти жалі́єш мене́, моя́ голу́бонько? — спита́в Д'Артаньян!


Де спиня́вся коро́ль, там спиня́лись і мушкете́ри.


— Не може, бо поранений.

— Не мо́же, бо пора́нений.


Ма́бу́ть, те й дру́ге впли́нуло на не́ї.


— Залишайтеся тут.

— Залиша́йтеся тут.


Ви — пани́, а я бі́дний коршма́р.

Ви — пани́, а я бі́дний коршма́р.


— Моста не є.

— Моста́ не є.


— Одного разу, зібрались ми ввечері у коморі.

— Одного́ ра́зу, зібра́лись ми вве́чері у комо́рі.


Нові́тній був чолові́к тверди́й, хоть надла́маний ві́ком і ли́хом.


Пасу́к теж пої́де зі мно́ю.

Пасу́к теж пої́де зі мно́ю.


— Ні — відмовив Фелтон, — це вартовий попереджає мене, що йде патруль.

— Ні — відмо́вив Фелтон, — це вартови́й попереджа́є мене́, що йде патру́ль.


О деся́тій міле́ді почала́ хвилюва́тися.


— Так, батьку мій! Так, мій добродію! — перебив йому Василь Невольник.

— Так, ба́тьку мій! Так, мій добро́дію! — переби́в йому Васи́ль Нево́льник.


У таки́й спо́сіб ми не розлуча́тимемось ні на хвили́ну.


— А ліски тобі на що?

— А ліски́ тобі́ на що?


— Я написала йому з Булоні.

— Я написа́ла йому з Булоні.


Гуркоті́ли бойові́ бараба́ни, і заглу́шливо луна́ли несамови́ті дику́нські пісні́.


— Кирило Тур!

— Кири́ло Тур!


Парокси́зм був си́льний.

Парокси́зм був си́льний.


І це цілко́м зрозумі́ло, ви ма́ли спра́ву в А́нглії.


У се́рці Мари́ни ви́никло зневі́р'я.

У се́рці Мари́ни ви́никло зневі́р'я.


— Я ладний хоч зараз.

— Я ла́дний хоч за́раз.


Коміса́р, здава́лося, захвилюва́вся.

Коміса́р, здава́лося, захвилюва́вся.


Фелтон поча́в пово́лі спуска́тися з щабля́ на щабе́ль.


Він ішо́в вузьки́м прохо́дом, що сполуча́в бастіо́н із мі́стом.


— Тихо, — застерегла її міледі — навіть тут неможна так говорити про нього.

— Ти́хо, — застерегла́ її міле́ді — на́віть тут немо́жна так говори́ти про нього.


— Яким правом, заважаєте ви мені вмерти? — спитала вона.

— Яки́м пра́вом, заважа́єте ви мені́ вме́рти? — спита́ла вона́.


Тре́ба було́ запобі́гти цьому́.

Тре́ба було́ запобі́гти цьому́.


Це тріюмф дикуні́в, негі́дний осві́ченого чолові́ка.


В осві́тлене ко́ло вступи́ла яка́сь по́стать, одя́гнена в ху́тра.


— Білява? Чи не так?

— Біля́ва? Чи не так?


Їй відповіда́ли, що годи́ну тому́ Фелтон ско́чив на коня́ й пої́хав.


Гей Стокард, мов з переля́ку здригнувшися, підня́в го́лову.


Шрам іще́ раз обня́в Сомка.

Шрам іще́ раз обня́в Сомка.


— Візьміть цього листа, — сказав Д'Артаньян.

— Візьмі́ть цього́ листа́, — сказа́в Д'Артаньян.


— Що це таке? — спитав Портос.

— Що це таке́? — спита́в Портос.


Він водно́ча́с і нена́видів, і обо́жнював її.


Оди́н раз! — нава́жився Д'Артаньян.

Оди́н раз! — нава́жився Д'Артаньян.


Дру́ге я́сне́ вражі́ння.

Дру́ге я́сне́ вражі́ння.


Якби́ був до нас обізва́вся, ми були́ б йому дали́ без то́ргу де́сять ти́сяч.


— Лист підроблений, — додав Портос, — нас зовсім не заарештовано.

— Лист підро́блений, — дода́в Портос, — нас зо́всім не заарешто́вано.


— А ти лякаєшся, Плянше?

— А ти ляка́єшся, Пля́нше?


— Нехай же наші сльози упадуть на голову нашому ворогу!

— Неха́й же на́ші сльо́зи упаду́ть на го́лову на́шому во́рогу!


Але він сказав це в теплій країні, де гаряче сонце вгамовує енергію.

Але́ він сказа́в це в те́плій краї́ні, де гаря́че со́нце вгамо́вує ене́ргію.


Четве́ртий кінь стоя́в вже на мі́сці.

Четве́ртий кінь стоя́в вже на мі́сці.


— Кажіть, я вас слухаю.

— Кажі́ть, я вас слу́хаю.


— А то певно неправда була? — втрутив знов хтось збоку.

— А то пе́вно непра́вда була́? — втру́тив знов хтось збо́ку.


Ви́било пів на во́сьму.

Ви́било пів на во́сьму.


— Ні, не страшно.

— Ні, не стра́шно.


— Зцапали, — кажуть, — пане гетьмане, як кота над салом.

— Зца́пали, — ка́жуть, — па́не ге́тьмане, як кота́ над са́лом.


Не хо́чу й зна́ти вас.

Не хо́чу й зна́ти вас.


— Забути? — здивовано спитала Марина.

— Забу́ти? — здиво́вано спита́ла Мари́на.


— Се моя молода!

— Се моя́ молода́!


— Не забудьте взяти оленячу шинку й каструлю.

— Не забу́дьте взя́ти оле́нячу ши́нку й кастру́лю.


Дід, не догово́рюючи, махну́в руко́ю, а відкашлявшись, дода́в.


Тепе́р, коли́ ми ма́ємо все опрі́ч грошей, було́ б нерозу́мно да́ти вби́ти себе́.


Лю́ди були́ у сіряка́х, але́ обде́рті, но́ги ж ї́хні були́ бо́сі й заю́шені кро́в'ю.


— Тут же на другім поверсі.

— Тут же на дру́гім по́версі.


Бій точи́вся ще кі́лька хвили́н.

Бій точи́вся ще кі́лька хвили́н.


Кі́льки чолові́ка ри́нулися до кімна́ти.


— Як? — згукнув Д'Артаньян.

— Як? — згукну́в Д'Артаньян.


Опана́с аж підки́нувся, мов ужа́лений.

Опана́с аж підки́нувся, мов ужа́лений.


Тоді́ всі че́тверо зни́кли в бастіо́ні, куди́ пе́ред тим увійшо́в уже́ Грі́мо.


— Хан зрадив нас.

— Хан зра́див нас.


Залиша́йтесь тут, не знеси́люйте себе́ даре́мно вто́мою.


Хіба не видно відразу, що ми шляхетні люди, а не фалшивники грошей?

Хіба́ не ви́дно відра́зу, що ми шляхе́тні лю́ди, а не фалшивники грошей?


— І я теж, — додав Араміс.

— І я теж, — дода́в Араміс.


І на це ніхто́ не смів йому ані́ сло́ва сказа́ти.


— Сідай біля мене, синку,— каже батько Пугач.

— Сіда́й бі́ля мене́, синку́,— ка́же ба́тько Пу́гач.


Я ма́ла де́що грошей і пе́рший раз почу́ла себе́ свобі́дною.


— Звичайно, пане.

— Звича́йно, па́не.


Не тре́ба, щоб він заста́в вас тут.

Не тре́ба, щоб він заста́в вас тут.


Князь ті́лько переступа́в з ноги́ на но́гу.


І пої́хала з ними.

І пої́хала з ними.


Так, скерува́в і бу́де пе́ршим.

Так, скерува́в і бу́де пе́ршим.


— Фреда здвигнула плечима.

— Фреда здвигну́ла плечи́ма.


— Я дуже радий, що ви мене зрозуміли.

— Я ду́же ра́дий, що ви мене́ зрозумі́ли.


Міле́ді хоті́ла підня́ти її та не спромогла́ся.


— Ну, і що ж! — відповів Атос, — всього тільки четверо.

— Ну, і що ж! — відпові́в Атос, — всьо́го ті́льки че́тверо.


Ко́ло ворі́т зня́вся страше́нний шум.

Ко́ло ворі́т зня́вся страше́нний шум.


Ті три ти́сячі з свої́м́́́ полко́вником Нечипа́йлом ма́ли перейти́ оста́нніми.


Брат не ба́чив ні́чого.

Брат не ба́чив ні́чого.


, які знали, хто де живе, та водили товаришів по заможніших дворах.

, які́ зна́ли, хто де живе́, та води́ли това́ришів по замо́жніших двора́х.


Якщо́ оце́ затяга́ння спра́ви подо́балося йому, то й їй воно́ було́ до вподо́би.


Вона збудила тебе, а не я!

Вона́ збуди́ла тебе́, а не я!


Нема́ на́що нам брата́тися з одві́чними ворога́ми на́шими бусурма́нами.


— Сапфір належить вам, дорогий Атосе.

— Сапфі́р нале́жить вам, дороги́й Атосе.


Він так і пішо́в голо́дний.

Він так і пішо́в голо́дний.


— Та рана? Але вона майже цілком загоїлася.

— Та ра́на? Але́ вона́ ма́йже цілко́м заго́їлася.


— Ви залізна людина, — сказав Араміс.

— Ви залі́зна люди́на, — сказа́в Араміс.


Та воно́ не зми́ло бру́ду з ва́шої душі́ й тавра́ з ва́шого ті́ла.


А будемо битись, то загинемо.

А бу́демо би́тись, то заги́немо.


Всі запира́ють у собі́ дух.

Всі запира́ють у собі́ дух.


Я заплати́в вже за свою́ дові́рливість, на́дто за дові́рливість до блонди́нок.


За півроку, ка́же, ждіть мене́ в свої́й ха́ті.


— Як до потреби.

— Як до потре́би.


Та ві́тер уве́сь час був проти́вний, і мо́ре лю́то бурхало.


— А тож — гостро глянувши на батька, відрубав Максим.

— А тож — го́стро гля́нувши на ба́тька, відруба́в Макси́м.


— Благаю вас, сір.

— Блага́ю вас, сір.


— Гарна каблучка, — каже Кирило Тур.

— Га́рна каблу́чка, — ка́же Кири́ло Тур.


— Пане Буарепаре!

— Па́не Буарепаре!


Сказа́ти короте́нько, мі́сис Сейзер промайну́ла в Давсоні, на́че метео́р.


— Скажіть, скажіть же, — повторювала міледі, — звідки ви його знаєте?

— Скажі́ть, скажі́ть же, — повто́рювала міле́ді, — зві́дки ви йо́го зна́єте?


У по́льському та́борі не спа́ли всю ніч і роби́ли око́пи.


Посе́ре́д ціє́ї метушні́ і безла́ддя посува́вся напере́д наш юна́к.


— Він і дійсно живе там, ваша еміненція.

— Він і ді́йсно живе́ там, ва́ша еміне́нція.


Кло́піт з екіпірува́нням був закі́нчений.


Тоді́ вони́ перезирну́лися.

Тоді́ вони́ перезирну́лися.


Наплю́й на мене́! Відверни́ся від мене́! Я не твій, а ти не моя́.


Повідо́мте про ці щасли́ві нови́ни ва́шу сестру́, люб'я́зна кузино.


— Тут, щоб хоч до якого такого ладу дійти, треба кілька день попрацювати.

— Тут, щоб хоч до яко́го тако́го ла́ду дійти́, тре́ба кі́лька день попрацюва́ти.


Верну́в аж пі́зно вночі́.

Верну́в аж пі́зно вночі́.


Я не мо́жу бі́льше ба́чити вас.

Я не мо́жу бі́льше ба́чити вас.


А може за місяць, за другий і на чіпці знов покуп буде.

А мо́же за мі́сяць, за дру́гий і на чіпці знов покуп бу́де.


— Ви мене обманили, — суворо сказав кардинал.

— Ви мене́ обмани́ли, — суво́ро сказа́в кардина́л.


— Їй і вам, — виправив Д'Артаньян.

— Їй і вам, — ви́правив Д'Артаньян.


— Так, пане! Це з її помічю я знимаю овочі.

— Так, па́не! Це з її по́мічю я зни́маю о́вочі.


Я ста́ну черни́ця, — обіця́ла міле́ді.

Я ста́ну черни́ця, — обіця́ла міле́ді.


Ру́хався без го́мону й не хапа́ючись.

Ру́хався без го́мону й не хапа́ючись.


— А де ж Сомко?

— А де ж Сомко́?


— Д'Артаньян, пане.

— Д'Артаньян, па́не.


— Візьми ж і ти од мене!

— Візьми́ ж і ти од мене́!


Я помира́ю від хвилюва́ння.

Я помира́ю від хвилюва́ння.


О́тже пан Бонасьє покла́в сказа́ти все.

О́тже пан Бонасьє покла́в сказа́ти все.


— Ми таких питаннів не розв'язуємо в Алясці, — промовив він непевним тоном.

— Ми таки́х пита́ннів не розв'я́зуємо в Аля́сці, — промо́вив він непе́вним то́ном.


— А куди ви заподіли ваших попів? — спитав Д'Артаньян.

— А куди́ ви заподі́ли ва́ших попі́в? — спита́в Д'Артаньян.


— Шановна громадо! — каже.

— Шано́вна грома́до! — ка́же.


Що завини́в, те бу́ду терпі́ти.

Що завини́в, те бу́ду терпі́ти.


К нечи́стому й пісто́лі! Не вели́ке ди́во просади́ти ку́лею чолові́кові го́лову.


Ті́льки пам'ята́йте, що хоч прі́звища в ній не напи́сано, її да́но вам.


— А що, ліпше тобі? — питаю.

— А що, лі́пше тобі́? — пита́ю.


Не мо́жу я жи́ти без не́ї.

Не мо́жу я жи́ти без не́ї.


Я бою́ся, що не заслуго́вую на не́ї.

Я бою́ся, що не заслуго́вую на не́ї.


— А ти, синку, дуже багато ймеш їм віри.

— А ти, синку́, ду́же бага́то ймеш їм ві́ри.


— Так, пане — прошептав крамар, більше мертвий, ніж живий — До ваших послуг.

— Так, па́не — прошепта́в кра́мар, бі́льше ме́ртвий, ніж живи́й — До ва́ших по́слуг.


Військо́ва́ слу́жба ду́же пасу́є до вас.


Флойд Вандерліп збенте́жився.

Флойд Вандерліп збенте́жився.


Тут і там по сті́нах скро́много поме́шкання помі́тно було́ за́лишки вели́ких розко́шів.


— Волю багато грошей, ніж трохи пирогів.

— Во́лю бага́то грошей, ніж тро́хи пирогі́в.


Став я сам про себе́ ду́мати.

Став я сам про себе́ ду́мати.


— О, ні! Циганки того не дарують.

— О, ні! Цига́нки того́ не дару́ють.


— Витрати він сплотить.

— Ви́трати він спло́тить.


Цей лист повідомля́в Б'юкенгема, що ме́шканці мі́ста дійшли́ кра́ю.


Кардина́л куса́в вуси й гу́би.

Кардина́л куса́в вуси й гу́би.


Цілу́ю ва́ші ка́рі о́чі.

Цілу́ю ва́ші ка́рі о́чі.


З ним зро́блено так в на́ших інтере́сах.


Ра́птом він почу́в тупоті́ння ніг, зашелесті́ла торі́шня суха́ трава́.


Мушкете́рський мунди́р чудо́во пасува́в до нього.


Д'Артаньян прису́нув свого́ стільця́ до міле́ді.


Міле́ді мо́вчки ски́нула о́ком на свого́ коха́нця.


— Ось вона, дивіться.

— Ось вона́, диві́ться.


Све́кра зна́ла ма́ло, не ча́сто й ба́чилася з ним, на рік разі́в зо три.


Ну, а будеш міг з оцим калікою зібратися?

Ну, а бу́деш міг з оци́м калі́кою зібра́тися?


— Здається, не дочуваю.

— Здає́ться, не дочува́ю.


І з лі́сом не іна́кше було́.

І з лі́сом не іна́кше було́.


Мізку́є так собі́ Петро́, аж ось ізнов закопоті́ли ко́ні.


Портос відпові́в, що пора́за не дозво́лить, ма́бу́ть, йому ско́ро пої́хати зві́дси.


Ви вже раз спітка́лися мені́ на моє́му шляху́.


— Це англійка, що зробила який — небудь злочин у Франції, і її затаврували.

— Це англі́йка, що зроби́ла яки́й — небудь зло́чин у Фра́нції, і її затаврува́ли.


Д'Артаньян зрозумі́в, що зайшо́в задале́ко й зроби́в по́ми́лку.


— Дуже легко.

— Ду́же ле́гко.


Здає́ться, я помиля́вся.

Здає́ться, я помиля́вся.


— Чого ж ви бажаєте?

— Чого́ ж ви бажа́єте?


— Такими речами! О, Д'Артаньяне!

— Таки́ми реча́ми! О, Д'Артаньяне!


А тебе не навчив навіть Богові молитися.

А тебе́ не навчи́в на́віть Бо́гові моли́тися.


Що то буде далі?

Що то бу́де да́лі?


Міле́ді підбі́гла до двере́й і відчини́ла їх.


— Чи не татари йдуть, боронь Боже!

— Чи не тата́ри йдуть, боро́нь Бо́же!


— От же ні, коли хочеш знати! — каже Кирило Тур.

— От же ні, коли́ хо́чеш зна́ти! — ка́же Кири́ло Тур.


— Я була хвора, мій любий владарю! — одповіла Марина, тримтючи всім тілом.

— Я була́ хво́ра, мій лю́бий владарю́! — одпові́ла Мари́на, тримтючи всім ті́лом.


Ва́ші ко́ні, ваш ви́гляд, па́не, було́ мені́ докла́дно спи́сано.


— А чи тут Каганців Панаско?

— А чи тут Каганці́в Пана́ско?


Нія́ких грошей я не брав.

Нія́ких грошей я не брав.


— Кого ви розумієте під низькою людиною? — спитав Фелтон.

— Кого ви розумі́єте під низько́ю люди́ною? — спита́в Фелтон.


Дру́гого дня гомоні́ли по ці́лому М.

Дру́гого дня гомоні́ли по ці́лому М.


— Чи не переказував він чого особисто для мене?

— Чи не перека́зував він чого́ особи́сто для мене́?


Ян кача́вся на долі́вці, дря́паючись і копа́ючись.


— Я тобі кажу, Янкелю, не продам.

— Я тобі́ кажу́, Я́нкелю, не прода́м.


— Вибачте мені, мадам, але в даному разі я не більш, як знаряддя короля.

— Ви́бачте мені́, мада́м, але́ в да́ному ра́зі я не більш, як знаря́ддя короля́.


Мари́на ху́тко наближа́лася до мі́ста.

Мари́на ху́тко наближа́лася до мі́ста.


Але він пройшов далі, ніж Атос.

Але́ він пройшо́в да́лі, ніж Атос.


Ти паде́ш, а під тобо́ю земля́ прова́люється.


Вас обвинува́чують в спро́бі розлади́ти пля́ни ва́шого нача́льника.


Наближа́лася пі́вніч на діля́нці Нельсоновій.


— Нехай! Я однаково компрометую й себе.

— Неха́й! Я одна́ково компромету́ю й себе́.


Час нам на той світ виряжа́тись.

Час нам на той світ виряжа́тись.


Ви її зна́єте.

Ви її зна́єте.


Проте́ всеж таки́ взяв кі́лька посторо́нків і ки́нув на са́ні.


Ми розговори́лися — і шви́дко зговори́лися.


— Поперше, одна маленька інтриганка Бонасьє.

— Попе́рше, одна́ мале́нька інтрига́нка Бонасьє.


Невжеж в приморському місті немає риби?

Невже́ж в примо́рському мі́сті нема́є ри́би?


На самоті́ Д'Артаньян чита́в і зно́ву перечи́тував листа́.


— Добре, ви як раз знайдете, що шукаєте, але хочу вас попередити.

— До́бре, ви як раз зна́йдете, що шука́єте, але́ хо́чу вас попере́дити.


Защемі́ло го́рде діво́че серде́нько, да мовча́ла небо́га, не сказа́ла й матері́.


— Так, так! Ось і небо, і море, повітря, яке я вдихаю, це повітря волі.

— Так, так! Ось і не́бо, і мо́ре, пові́тря, яке́ я вдиха́ю, це пові́тря во́лі.


— Добре, добре, Рошефоре! Не все пропало.

— До́бре, до́бре, Рошефоре! Не все пропа́ло.


Грі́мо за́раз же ви́конав розпоря́дження.


— Справді, що добрі! — каже, всміхнувшись, Гвинтовка.

— Спра́вді, що до́брі! — ка́же, всміхну́вшись, Гвинтовка.


— Не боїтесь, що відберуть.

— Не боїте́сь, що відберу́ть.


— А тепер знаєш?

— А тепе́р зна́єш?


Так, жи́ти, існува́ти.

Так, жи́ти, існува́ти.


Короле́ва ступи́ла до за́лі.

Короле́ва ступи́ла до за́лі.


Ті́льки ві́рна будь мені́.

Ті́льки ві́рна будь мені́.


Аж ось куди зникло те прокляте золото.

Аж ось куди́ зни́кло те про́кля́те зо́лото.


Спізни́тися на оди́н день було́ б, здає́ться мені́, ново́ю обра́зою для вас.


Почу́вши ви́гуки легкоду́хого селя́нства про зго́ду, Богу́н зблід на виду́.


Та пан Андрі́й не дослу́хав.

Та пан Андрі́й не дослу́хав.


Він своє́ козака́м прова́див.

Він своє́ козака́м прова́див.


— Все одно, — кажу, — зачекаю й тут.

— Все одно́, — кажу́, — зачека́ю й тут.


— Ви розумієте, — промовив Портос.

— Ви розумі́єте, — промо́вив Портос.


Урі Брем скориста́вся з цього́ моме́нту.


— Чого вам завгодно, пане?

— Чого́ вам завго́дно, па́не?


Але це не буде дитяча гра.

Але́ це не бу́де дитя́ча гра.


А я занадто старий горобець, щоб дав зловити себе на полову.

А я зана́дто стари́й горобе́ць, щоб дав злови́ти себе́ на поло́ву.


Упе́рше за життя́ почуття́ жа́ху нагада́ло їй, що вона́ жі́нка.


— А, ви збираєтесь їхати з Парижу?

— А, ви збира́єтесь ї́хати з Пари́жу?


Напере́д вам кажу́, що моє́ не пропаде́! Я вже на вас найду́ спо́сіб.


Портос та Араміс були́ вже на мі́сці й гра́ли вдвох.


Наві́що Кід із Монта́ни утя́в таки́й жарт, ніхто́ не зна́є.


— Ха, ха, ха! — засміявся я.

— Ха, ха, ха! — засмія́вся я.


Атос пішов далі.

Атос пішо́в да́лі.


— Та чому ні? До ночі доїду до своєї границі, а там я вже як дома.

— Та чому́ ні? До но́чі дої́ду до своє́ї грани́ці, а там я вже як до́ма.


— Кирило! — каже Шрам.

— Кири́ло! — ка́же Шрам.


Знаху́р, з підби́тим о́ком, був у ке́пському на́строї.


Він покла́в го́лову на ру́ки й уда́в, що спить.


Ди́виться Петро́, аж і огоро́жа, і ха́тка мрі́є оддале́ки.


було́ бага́то, хоч дале́ких, а все ж таки́ ро́дичів, з про́сти́х міща́н та козакі́в.


З пе́ршого по́гляду ніщо́ не виявля́ло в ньому кардина́ла.


— Та вони ж, коли хочеш знати, не в твоєму гаю рубали, а в городовому!

— Та вони́ ж, коли́ хо́чеш зна́ти, не в твоє́му гаю́ руба́ли, а в городово́му!


— Аж тепер все ясно стало.

— Аж тепе́р все я́сно ста́ло.


А тепер приїзджаю до тебе вмирати.

А тепе́р приїзджаю до тебе́ вмира́ти.


В мене́ того́ не мо́жна.

В мене́ того́ не мо́жна.


— Атос? — механічно повторив король.

— Атос? — механі́чно повтори́в коро́ль.


Йому да́но ві́сім день, щоб ви́конати покла́дене на нього дору́чення.


— Як думаєте ви, мілорде, загубили ви їх, чи їх у вас украдено?

— Як ду́маєте ви, мілорде, загуби́ли ви їх, чи їх у вас укра́дено?


— Власною особою.

— Вла́сною осо́бою.


Ця жі́нка ма́ла над ним яку́сь незрозумі́лу вла́ду.


— Кладки не є.

— Кла́дки не є.


Ось, наре́шті, та Фреда — поду́мала вона́, — та танцюри́стка і згу́бниця чоловікі́в.


— От як розвеличалась ледача шляхта! — перехопили тут інші з синьокаптанників.

— От як розвеличалась леда́ча шля́хта! — перехопи́ли тут і́нші з синьокапта́нників.


Очеви́дно, каре́та тут зупини́лася.

Очеви́дно, каре́та тут зупини́лася.


Поміркуй, чи не вчинив би так само й ти, коли б вороги обсіли твою землю?

Помірку́й, чи не вчини́в би так са́мо й ти, коли́ б вороги́ обсі́ли твою́ зе́млю?


В пові́трі розпоро́шувалася блиску́ча па́морозь.


Та ось — в Армантьє́рі.

Та ось — в Армантьє́рі.


Ще здаля́ вони́ помі́тили Араміса, яки́й стоя́в, су́мно притулившися до вікна́.


— Чи скоро ви скінчите? — запитав я.

— Чи ско́ро ви скі́нчите? — запита́в я.


Що ти, милий, думаєш гадаєш?

Що ти, ми́лий, ду́маєш гада́єш?


— А то для кого стільки чіпців потрібно?

— А то для кого сті́льки чіпці́в потрі́бно?


— Ну, що? Чи не правду я вам казав?

— Ну, що? Чи не пра́вду я вам каза́в?


— Сто люїдорів.

— Сто люїдорів.


— Хто се тобі сказав?

— Хто се тобі́ сказа́в?


Оставсь Брюхове́цький, як осту́джений.

Оставсь Брюхове́цький, як осту́джений.


Вона́ сподіва́лася, що Фелтон при́йде до сніда́нку.


Кампа́нія закі́нчи́лася щасли́во, і кардина́л набу́в собі́ сла́ви.


— Ну, бери ж кубок,— каже гетьман,— да підкріпись на дорогу.

— Ну, бери́ ж ку́бок,— ка́же ге́тьман,— да підкріпи́сь на доро́гу.


Ну, і подави́вся, і лиши́в Га́ву без крейцара.


Урі Брем ра́птом зупини́вся, поба́чивши, що вби́вця вийма́є з кише́ні молито́вника.


Куса́в, як то ка́жуть, бі́льше, ніж міг проковтну́ти.


— Та скажіть, чого вам треба?

— Та скажі́ть, чого́ вам тре́ба?


В рука́х у нього була́ кни́га.

В рука́х у нього була́ кни́га.


Інді́йці теж мовча́ли.

Інді́йці теж мовча́ли.


Я за́раз бу́ду тут.

Я за́раз бу́ду тут.


Заї́хали, ввійшли́, до світли́ці, сі́ли кіне́ць стола́.


Він стоя́в рі́вно, нерухо́мо, як дити́на, що відповіда́є з катихизиса.


Ча́су бі́льше, ніж тре́ба.

Ча́су бі́льше, ніж тре́ба.


Д'Артаньян ра́зом з Портосом і Арамісом відійшли́ й ста́ли о́сторонь.


— Я потрапила до рук людей, нечулих, як брондзові чи гранітові статуї.

— Я потра́пила до рук люде́й, нечу́лих, як бро́ндзові чи грані́тові ста́туї.


Впа́ла цілкови́та ти́ша.

Впа́ла цілкови́та ти́ша.


Чи не збирається пані Бонасьє відвідати сьогодні ввечорі подружню господу?

Чи не збира́ється па́ні Бонасьє відві́дати сього́дні ввечорі подру́жню госпо́ду?


Їх обси́па́ло моро́зом.

Їх обси́па́ло моро́зом.


— О, краще смерть, ніж ганьба.

— О, кра́ще смерть, ніж ганьба́.


— Я перепиню вас.

— Я перепиню́ вас.


Принесі́ть ще відро́ води́, та скорі́ше.


— Вибачте, мілорде, я говорю, ще стримуючи себе.

— Ви́бачте, мілорде, я говорю́, ще стри́муючи себе́.


П'єр пішо́в за не́ю і відча́лив.

П'єр пішо́в за не́ю і відча́лив.


Ду́же маючий обива́тель із Любельського.


— Вони застрелять вас, мій друже.

— Вони́ застре́лять вас, мій дру́же.


Атос же на той час був в іншому місці.

Атос же на той час був в і́ншому мі́сці.


У коридо́рі розлі́гся шум, і міле́ді впізна́ла кро́ки ло́рда Вінтера.


Ді́йсно, зачини́вши по них фі́ртку, я уда́в, ні́би поверта́ю додо́му.


Сів со́тник Костома́ра обі́дати, да й стра́ва йому в ду́шу не йде.


— І ви берете від нього гроші?

— І ви берете́ від нього гро́ші́?


— Ні, ваша ясновельможність.

— Ні, ва́ша ясновельмо́жність.


— Вона не буде ні з ким листуватися.

— Вона́ не бу́де ні з ким листува́тися.


— Але чого ж ви від мене вимагаєте? Скажіть.

— Але́ чого́ ж ви від мене́ вимага́єте? Скажі́ть.


Кра́ще ході́м уже́.

Кра́ще ході́м уже́.


— Напишіть цю назву на клапті паперу, щоб я не забув.

— Напиші́ть цю на́зву на кла́пті папе́ру, щоб я не забу́в.


— Що ви кажете?

— Що ви ка́жете?


— І ворог смертельний.

— І во́рог смерте́льний.


За го́лодом ішо́в хо́лод.

За го́лодом ішо́в хо́лод.


По́див Д'Артаньянів деда́лі збі́льшувався.


Д'Артаньян ви́йшов з кімна́ти Атоса й пішо́в до Портоса.


— Я бачу квітку лілеї! — вигукнув Фелтон.

— Я ба́чу кві́тку ліле́ї! — ви́гукнув Фелтон.


Ро́кі́в че́рез три пі́сля смерти па́на Іва́на наста́в на Украї́ні вели́кий го́лод.


— А не можна би проситися до вашого єґомостя на ніч?

— А не мо́жна би проси́тися до ва́шого єґомостя на ніч?


Та вже бу́деш вік уве́сь.

Та вже бу́деш вік уве́сь.


— Ну, вирішайте мерщій! — повторив Жюсак.

— Ну, виріша́йте мерщі́й! — повтори́в Жюсак.


— Я кохаю вас? Я?

— Я коха́ю вас? Я?


Небага́то вам уже́ лю́льок доведе́ться ви́курити.


— Ні, коли не буде блискавки.

— Ні, коли́ не бу́де бли́скавки.


Проща́йте, бува́йте здоро́ві й поде́коли повідомля́йте про себе́.


Усі́ прокльо́ни, які́ є на сві́ті, вона́ ви́ригнула на ва́шу го́лову.


І з же́стом застере́ження ви́йшов.

І з же́стом застере́ження ви́йшов.


І то було́ зрозумі́ло, бо він ме́шкав тут же.


Сюди́ тре́ба дода́ти ще напра́ви та сльо́зи ма́тері.


Унизу́, бли́зько ріки́, стоя́ть економі́чні буди́нки, ку́хні, шо́пи, ста́йні.


— А ви не довідалися згодом, хто був цей мерзотник?

— А ви не дові́далися зго́дом, хто був цей мерзо́тник?


— І ви зробили неправильно, мадам.

— І ви зроби́ли непра́вильно, мада́м.


Розди́вимося, то й пора́димося.

Розди́вимося, то й пора́димося.


— Бідне сотворіння, а мене на дно потягло! Ні, замучу до смерти.

— Бі́дне сотворі́ння, а мене́ на дно потягло́! Ні, заму́чу до смерти.


— Ми вам надіслали вина?

— Ми вам надісла́ли ви́на?


Портос і Араміс зблі́дли й перезирну́лися.


Не жаха́йтесь мої́х слів.

Не жаха́йтесь мої́х слів.


— Так, так, — перебив Фелтон, — розумію.

— Так, так, — переби́в Фелтон, — розумі́ю.


— Це инша справа, але все ж таки ви чогось наче осторонь стоїте від цього.

— Це инша спра́ва, але́ все ж таки́ ви чого́сь на́че о́сторонь стоїте́ від цього́.


Все скла́лося так че́рез неща́стя.

Все скла́лося так че́рез неща́стя.


За́раз же з'яви́лися лю́ди, ви́прягли зми́лених ко́ней й поста́вили каре́ту під пові́тку.


А понижче села четвертий, найкрутіший скрут.

А пони́жче села́ четве́ртий, найкруті́ший скрут.


Бу́де бага́то плям на ва́шому лиці́.

Бу́де бага́то плям на ва́шому лиці́.


Да́йте мені́ спо́кій.

Да́йте мені́ спо́кій.


На коня, на коня! Нічого гаятись!

На коня́, на коня́! Ні́чого га́ятись!


Той лежа́в ме́ртвий.

Той лежа́в ме́ртвий.


— Звідки ж про це можна знати?

— Зві́дки ж про це мо́жна зна́ти?


Чи не гнівається мій володар на свою маленьку дружину?

Чи не гні́вається мій воло́да́р на свою́ мале́ньку дружи́ну?


— Цілих п'ять кіп.

— Ці́лих п'ять кіп.


Кент перекрути́вся і приста́вив рушни́цю до плеча́.


— Так воно й єсть.

— Так воно́ й єсть.


Прийшо́в аж на о́бі́д.

Прийшо́в аж на о́бі́д.


Аж тут берег під ним — хруп! Одколовсь, і вже козак похиливсь назад.

Аж тут бе́рег під ним — хруп! Одколовсь, і вже коза́к похили́всь наза́д.


— Щось мої предки дуже чесні були! — завважав пав Іван, згадуючи свій рід.

— Щось мої́ пре́дки ду́же че́сні були́! — завважа́в пав Іва́н, зга́дуючи свій рід.


— Боже ж ти мій! — вигукнув Портос.

— Бо́же ж ти мій! — ви́гукнув Портос.


— Алеж вони можуть прийти кожної хвилини.

— Алеж вони́ мо́жуть прийти́ ко́жної хвили́ни.


— Ви обіцяли мені уїхати, — нагадала королева.

— Ви обіця́ли мені́ уї́хати, — нагада́ла короле́ва.


Я йду до короле́ви.

Я йду до короле́ви.


Це ключ усіє́ї інтриґи.

Це ключ усіє́ї інтриґи.


— Який жах! — вигукнув Д'Артаньян.

— Яки́й жах! — ви́гукнув Д'Артаньян.


— Робіть собі своє, — сказав Плянше, — а я свого закінчив.

— Робі́ть собі́ своє́, — сказа́в Пля́нше, — а я свого́ закі́нчи́в.


— А я, — всміхаючися відповів Д'Артаньян, — їжджу на чому доведеться.

— А я, — всміха́ючися відпові́в Д'Артаньян, — ї́жджу на чому́ доведе́ться.


Тепер благослови нас, боже, ти, панотче, і ти, паніматко!

Тепе́р благослови́ нас, бо́же, ти, панотче, і ти, паніматко!


Тако́ї вті́хи ви завдали́ мені́, і дозво́льте мені́ цілко́м скориста́тися не́ю.


Д'Артаньяна відві́дали ті́льки тро́є мушкете́рів.


— Чи не для того, щоб побачитися з міледі? — зимно запитав Атос.

— Чи не для того́, щоб поба́читися з міле́ді? — зи́мно запита́в Атос.


З себе́ га́рний, ду́же стри́маний та че́мний, Макси́м усі́м подо́бався.


Як тобі здається се диво?

Як тобі́ здає́ться се ди́во?


Із хати́н ви́сипали ї́хні ме́шканці.

Із хати́н ви́сипали ї́хні ме́шканці.


То був оди́н з моме́нтів, які́ визнача́ють усю́ до́лю люди́ни.


Став я сам про себе́ ду́мати.

Став я сам про себе́ ду́мати.


Ко́жен мушкете́р залиша́в у головні́й кварти́рі, як у каса́рні, свого́ коня́ й слу́ги.


— Хай буде так, — відповів Червоний Баптист.

— Хай бу́де так, — відпові́в Черво́ний Бапти́ст.


На слідуючу неді́лю до нього наві́дались несподі́вані го́сті.


Ще кі́лька слів.

Ще кі́лька слів.


Я попере́див трьох свої́х дру́зів, але́ хто зна́є, чи заста́ли їх удо́ма.


Проща́й, па́не кня́зю.

Проща́й, па́не кня́зю.


— Хіба вам не однаково? — відповів Атос.

— Хіба́ вам не одна́ково? — відпові́в Атос.


А ось і третій острів.

А ось і тре́тій о́стрів.


Це бу́де милосердніше.

Це бу́де милосердніше.


Нема́ окре́мої кове́рти і нія́кої переда́чі.


— Дивись же, пильнуй якнайуважніш.

— Диви́сь же, пильну́й якнайува́жніш.


Бори́с уста́в і пішо́в да́льше.

Бори́с уста́в і пішо́в да́льше.


— Чудна рекомендація.

— Чудна́ рекоменда́ція.


— Що це ви робите? — спитала здивована міледі.

— Що це ви ро́бите? — спита́ла здиво́вана міле́ді.


— А як поцілують коло стовпа киями?

— А як поцілу́ють ко́ло стовпа́ кия́ми?


Пе́рстень прийшо́вся, на́че був зробленний на нього.


— Ну й Влучко! Ну й козак добрий!

— Ну й Влу́чко! Ну й коза́к до́брий!


— Навчився казки хлопам оповідати, то й нам казку каже.

— Навчи́вся казки́ хло́пам оповіда́ти, то й нам ка́зку ка́же.


І відто́ді́ вже ми не ба́чили Пана́ска і не чу́ли, що ста́лося з ним.


— Ми говорили про людину, з якою ви рішили одружитись.

— Ми говори́ли про люди́ну, з яко́ю ви рішили одружи́тись.


Від ни́ні за ти́ждень, уве́чері, ось тут жду на тебе́.


— Боже правосудний! — кажуть.

— Бо́же правосу́дний! — ка́жуть.


І ба́йду́же мені́.

І ба́йду́же мені́.


Як ось чу́є — на́че хто співа́є сти́ха.

Як ось чу́є — на́че хто співа́є сти́ха.


А старий батько під голос їх пісень, немов дитина, снував рожеві пляни.

А стари́й ба́тько під го́лос їх пісе́нь, немо́в дити́на, снува́в роже́ві пля́ни.


Я шви́дко пода́вся за ним.

Я шви́дко пода́вся за ним.


— То зле, коли не маєш що робити.

— То зле, коли́ не ма́єш що роби́ти.


Портос і Араміс підвели́ся із свої́х стільці́в.


А хто знає навіть, чи ціла оця історія не вийде тобі на добре.

А хто зна́є на́віть, чи ці́ла оця́ істо́рія не ви́йде тобі́ на до́бре.


— Здається, ні, — сказав Ґава.

— Здає́ться, ні, — сказа́в Ґава.


Я отвори́в той лист і прочита́в.

Я отвори́в той лист і прочита́в.


Араміс густо почервонів і скорше вирвав, ніж узяв її з рук ґасконця.

Араміс гу́сто почервоні́в і ско́рше ви́рвав, ніж узя́в її з рук ґасконця.


Ко́жен поверну́вся до своє́ї кімна́ти.

Ко́жен поверну́вся до своє́ї кімна́ти.


Незаба́ром знайшо́в свого́ побрати́ма.

Незаба́ром знайшо́в свого́ побрати́ма.


Васи́ль Нево́льник утира́в рукаво́м сльо́зи.


Запро́шували короля́ подиви́тися на стра́ту на го́рло.


— Гребіть, як дужче.

— Гребі́ть, як ду́жче.


І, ді́йсно, офіце́р був там.

І, ді́йсно, офіце́р був там.


— Чи є з ним хто? — спитав начальник.

— Чи є з ним хто? — спита́в нача́льник.


Фелтоне, да́йте мені́ ножа́.

Фелтоне, да́йте мені́ ножа́.


Для вас же — потре́ба пе́вної проте́кції.


— Ви приїхали? — спитала міледі.

— Ви приї́хали? — спита́ла міле́ді.


То́ї ж хвили́ни з бастіо́ну почали́ стріля́ти.


А все таки я хотів би знати.

А все таки́ я хоті́в би зна́ти.


Чу́єте? Ні для кого! — наказа́ла міле́ді.


— Як же ти вирвешся звідси?

— Як же ти ви́рвешся зві́дси?


— Підемо, Дейвіде, підемо! У мене вистарчить на двох усього.

— Пі́демо, Дейвіде, пі́демо! У мене́ ви́старчить на двох усьо́го.


Це не ті́льки дорогоці́нний діямант, а ще й чароді́йний талісма́н.


— Що? — здивовано спитав Бонасьє.

— Що? — здиво́вано спита́в Бонасьє.


Атос, почу́вши го́лос міле́ді, поква́пився підійти́ до них.


— Так! — вигукнула міледі.

— Так! — ви́гукнула міле́ді.


— Ви сутий диявол! — прошепотіла вона.

— Ви су́тий дия́вол! — прошепоті́ла вона́.


Але той видячи, що хлопець не відповідає, обернувся до стола і глянув на папір.

Але́ той ви́дячи, що хло́пець не відповіда́є, оберну́вся до стола́ і гля́нув на папі́р.


— З блакитними очима, з дивним блиском і з чорними бровами й віями?

— З блаки́тними очи́ма, з ди́вним бли́ском і з чо́рними брова́ми й ві́ями?


Та, на жаль, я не зна́ю, де вона́, і всі мої́ шука́ння були́ надаре́мні.


Щу́ка ки́далася завзя́то в траві́, по́ки ми передяга́лися в сухе́ шма́ття.


Ско́ро скі́нчиться обло́га, ми пої́демо туди́.


— Бідний друже, я й забув, що ви закоханий.

— Бі́дний дру́же, я й забу́в, що ви зако́ханий.