Араміс зупинився, побачивши, що Атос усміхнувся.

Араміс зупини́вся, поба́чивши, що Атос усміхну́вся.


Скрізь гра́ти заарешто́ваний ба́чив ті́льки буди́нки та брук.


— Хто ж таки християнина, наче собаку, проганя од порога!

— Хто ж таки́ христия́ни́на, на́че соба́ку, проганя́ од поро́га!


За хвили́ну две́рі відчини́лись, і зві́дти гля́нуло бліде́ обли́ччя Ато́сове.


Повернувшися до Пари́жу, я за́раз же захо́джуюся шука́ти цю неща́сну жі́нку.


— Візьміть — сказав він, — це платня за страту.

— Візьмі́ть — сказа́в він, — це платня́ за стра́ту.


— Як то де? Заніс додому.

— Як то де? Зані́с додо́му.


— Візьми ти оцей перстень.

— Візьми́ ти оце́й пе́рстень.


— Боже мій! І ти вирятував мене?

— Бо́же мій! І ти ви́рятував мене́?


— Над нами? Чим же ми далися йому на сміх?

— Над нами? Чим же ми дали́ся йому на сміх?


Що з собо́ю роби́ти? Куди́ пода́тися? Я не зна́ла.


— Я скажу це тільки тому, хто прозирне в мою душу.

— Я скажу́ це ті́льки тому́, хто прозирне́ в мою́ ду́шу.


Йому не пило́ся й не гуля́лося, а ду́шу йому сповива́ла чо́рна ту́га.


— Крута година наступила.

— Крута́ годи́на наступи́ла.


— Дайте мені паперу, перо та атрамента, — сказав кардинал.

— Да́йте мені́ папе́ру, перо́ та атраме́нта, — сказа́в кардина́л.


— Безсумнівно, він же бачив пана Д'Артаньяна в мене.

— Безсумні́вно, він же ба́чив па́на Д'Артаньяна в мене́.


Пакуночки свої́, що вам потрі́бно, зво́льте забра́ти.


Бі́ля бра́ми зби́вся га́лас, счини́лася колотне́ча.


— І ти, Массіно, так віриш мені? — запитала я.

— І ти, Массіно, так ві́риш мені́? — запита́ла я.


— Що я буду на такім клаптику робити? — говорив він до Маринці.

— Що я бу́ду на такі́м кла́птику роби́ти? — говори́в він до Мари́нці.


Ти леге́нько відтяга́єш її і знов кладе́ш на моє́ плече́.


Ході́м спа́ти, а то ще занеду́жаєш.

Ході́м спа́ти, а то ще занеду́жаєш.


Ці пани́, — вказа́в він на вби́тих, — нас не почу́ють.


— А ви, видно, не голодуєте тут?

— А ви, ви́дно, не голоду́єте тут?


Д'Артаньян почу́в, як две́рі з кімна́ти міле́ді з си́лою відчини́лися.


— Ге, ге, ге! — всміхнувся Кеслер на той солоний Владків дотеп.

— Ге, ге, ге! — всміхну́вся Кеслер на той соло́ний Владків доте́п.


Із ким во́дишся, тому́ й потура́ти дово́диться! — на́че випра́вдувався пан Андрі́й.


Ва́ші о́чі блаки́тні, як не́бо.

Ва́ші о́чі блаки́тні, як не́бо.


Що оди́н рубне́, то дру́гий одіб'є́, аж і́скри летя́ть.


Ки́дав напа́сників як снопи́, лома́в їм но́ги копняками свої́х здорове́нних чобі́т.


— Я дуже любив вашого батька.

— Я ду́же люби́в ва́шого ба́тька.


— Я кохав пані Бонасьє серцем, а міледі люблю головою, — сказав він.

— Я коха́в па́ні Бонасьє се́рцем, а міле́ді люблю́ голово́ю, — сказа́в він.


Спра́вді, кіне́ць ву́лиці Вожірар з'яви́вся ве́летень Портос.


— Та в який же спосіб повернемося ми додому?

— Та в яки́й же спо́сіб повернемо́ся ми додо́му?


— Дрібниця, — відмовив Д'Артаньян.

— Дрібни́ця, — відмо́вив Д'Артаньян.


Ма́йстер ще ни́ні сам їй це ска́же.

Ма́йстер ще ни́ні сам їй це ска́же.


— Вона тут, — сказав Фелтон, ногою підштовхуючи торбинку із золотом.

— Вона́ тут, — сказа́в Фелтон, ного́ю підшто́вхуючи торби́нку із зо́лотом.


— Чи не підозрююте ви, що цей юнак дає погані поради?

— Чи не підозрююте ви, що цей юна́к дає́ пога́ні пора́ди?


Д'Артаньян, тро́хи заспоко́ївши хазя́їна, пішо́в наго́ру.


— Я до вас, батьку, в важливій справі, — почав Максим.

— Я до вас, ба́тьку, в важли́вій спра́ві, — поча́в Макси́м.


— Невеселі твої жарти, мій друже, — промовив Портос.

— Невесе́лі твої́ жа́рти, мій дру́же, — промо́вив Портос.


Хма́ра гні́ву й по́мсти облягла́ за́вжди́ спокі́йне обли́ччя благоро́дного Ато́са.


— Добре! — мовила пані Бонасьє — Тепер я й собі дам вам інструкції.

— До́бре! — мо́вила па́ні Бонасьє́ — Тепе́р я й собі́ дам вам інстру́кції.


— Як же ти, дурнику, заробиш, не вміючи ніякого ремесла? — питала тітка.

— Як же ти, ду́рнику, заро́биш, не вмі́ючи нія́кого ремесла́? — пита́ла ті́тка.


А де я вас знайду?

А де я вас знайду́?


— Біжи до Атоса, Портоса та Араміса.

— Біжи́ до Атоса, Портоса та Араміса.


Я розумі́ю, ви пови́нні ду́же дорожи́ти ним.


Забу́ли й страх бо́жий.

Забу́ли й страх бо́жий.


— Базене, мій друже! Мені здається, ви втручаєтеся в розмову.

— Базене, мій дру́же! Ме́ні здає́ться, ви втруча́єтеся в розмо́ву.


Сам він не мав нія́кої охо́ти бра́ти до рук ге́тьма́нську булаву́.


— Хіба ти забув щось? — спитав Араміс.

— Хіба́ ти забу́в щось? — спита́в Араміс.


Гей Стокард, стиха порозмовля́вши з жі́нкою, оберну́вся до місіоне́ра.


Слу́хай і ти, Параско, бо це й до тебе́ річ.


— Так, так — сказав він.

— Так, так — сказа́в він.


Гнав мене́ сього́дні від ра́на, ма́йже го́лого й бо́сого, моро́зом.


Жи́ти! Існува́ти! Ди́ка боротьба́ трива́ла да́лі.


— Мабуть перед сльозами.

— Ма́бу́ть пе́ред сльоза́ми.


— Живий, живий! — крикнув урадуваний хлопець.

— Живи́й, живи́й! — кри́кнув ура́дуваний хло́пець.


— Як воно там?

— Як воно́ там?


— О боже, спасителю! Се наші їдуть! — закричала Леся, глянувши на дорогу.

— О бо́же, спаси́телю! Се на́ші ї́дуть! — закрича́ла Ле́ся, гля́нувши на доро́гу.


Люди́на ду́жа і по́вна життя́, як ви, не могла́ б ці́лий рік жи́ти в пала́ці.


Він ні́би бі́дкався се́ред но́чі.

Він ні́би бі́дкався се́ред но́чі.


— За що? за що!

— За що? за що!


Д'Артаньян ви́добув шпа́ду й ки́нувся до двере́й.


От бог дава́в ді́тям і здоро́в'я, і тала́н на всю жизнь.


Закладаюся, що листа цього украв він!

Заклада́юся, що листа́ цього́ укра́в він!


На́товп глядачі́в ото́чував їх.

На́товп глядачі́в ото́чував їх.


— Цього не може бути.

— Цього́ не мо́же бу́ти.


Так ка́жучи, П'єр Фонте́н упе́рся жерди́ною об бе́рег і поверну́в кермо́ про́ти течії́.


В одні́м куті́ про́сти́й доща́ний сто́лик.


Хоч Цапковатий і при́ятель, а па́нові Андрі́єві хоті́лося б таки́ кра́щого зя́тя.


— Я чув, що в таборі вашому страшенно голодують.

— Я чув, що в та́борі ва́шому страше́нно голоду́ють.


— Добре, піду завтра.

— До́бре, піду́ за́втра.


В алько́ві ціє́ї кімна́ти були́ две́рі, виклеїні шпале́рами.


Засти́глими від жа́ху очи́ма він диви́вся на одну́ з скляно́к.


Ви ті́льки поду́майте, за пуд, за вся́ке зе́рно́, по полтиннику.


На вас я мо́жу цілко́м зда́тися.

На вас я мо́жу цілко́м зда́тися.


Якби́ ви мене́ люби́ли, ви ба́чили б усе́, про що я кажу́ вам, в і́ншому осві́тленні.


Володи́мир Семе́нович був чудо́вий чолові́к.


Чи моли́тву, чи до мене́ щось гово́рить, не мо́жу розумі́ти.


— Але так кажуть дзиґарі, а їм слід вірити, — відповів Д'Артаньян.

— Але́ так ка́жуть дзиґарі, а їм слід ві́рити, — відпові́в Д'Артаньян.


— І я теж, — сказав Портос.

— І я теж, — сказа́в Портос.


За́мість сестри́ милосе́рдя.

За́мість сестри́ милосе́рдя.


— Ну, а що ж вам таке? Видно по вас, що вас щось ніби гризе.

— Ну, а що ж вам таке́? Ви́дно по вас, що вас щось ні́би гризе́.


Ди́виться Петро́ — Кири́ло Тур держить пе́ред собо́ю Ле́сю на сідлі́, як дити́ну.


— Йолоп! — сказав Атос, підступаючи до нього.

— Йо́лоп! — сказа́в Атос, підступа́ючи до нього.


Ті́льки дру́гого дня могли́ ми до́бре огля́нути новака́.


— Рада тобі догодити, дитино моя!

— Ра́да тобі́ догоди́ти, дити́но моя́!


Не гара́зд почува́в себе́ пан Андрі́й пі́сля цього́.


— Ну, що там твої гори? — запитав я Опанаса.

— Ну, що там твої́ го́ри? — запита́в я Опана́са.


Міле́ді ви́пустила жахли́вий крик і впа́ла навко́лішки.


Тямиш це все, Массіно мій?

Тямиш це все, Массіно мій?


— А то що хіба?

— А то що хіба́?


Хіба це не виконано?

Хіба́ це не ви́конано?


Стерджес Ове́н не насмі́лився на́віть запере́чити.


— Де ж це ви снідатиме? — спитав хазяїн.

— Де ж це ви сні́датиме? — спита́в хазя́їн.


Дві́чі спуска́в ру́ку з револьве́ром, коли́ весня́ни́й ві́тер гойда́в со́снами.


— З великою охотою, пане.

— З вели́кою охо́тою, па́не.


Він був пе́вний, що каре́та спини́ться.

Він був пе́вний, що каре́та спини́ться.


О́тже, сіда́ймо і побала́каємо, як ка́же кардина́л.


Гей, Мускетоне, стільці́в та неха́й подво́ють число́ пляшо́к.


Прої́хали й ми́мо сих.

Прої́хали й ми́мо сих.


Син па́на Іва́на, Андрі́й, тро́хи бі́льше жури́вся за ба́тька, але́ й він не ду́же.


— Тут із нами у Гвинтовки,— каже Петро.

— Тут із нами у Гвинтовки,— ка́же Петро́.


— Ось маєте.

— Ось ма́єте.


— І отеє такий жвавий козарлюга, да ще й отаман, ради жінки покине товариство?

— І оте́є таки́й жва́вий козарлюга, да ще й ота́ман, ра́ди жі́нки поки́не товари́ство?


— Ну, а так переїхати не можна?

— Ну, а так переї́хати не мо́жна?


— А мені видиться, що він багато бреше, — кажу я.

— А мені́ ви́диться, що він бага́то бре́ше, — кажу́ я.


— Там усе з запорожцями бенкетує.

— Там усе́ з запоро́жцями бенкету́є.


У день нас на́че дражни́ли облу́дні со́нця.


Мари́на не договори́ла і, впа́вши голово́ю до поду́шки, почала́ рида́ти, як дити́на.


Атос простяг до неї руку.

Атос простя́г до не́ї ру́ку.


— Слухай, Гаво! Я думаю, чи так не буде добре.

— Слу́хай, Га́во! Я ду́маю, чи так не бу́де до́бре.


Він діста́в свого́ й забра́вся зві́дси, щасли́вий, що зали́ши́вся живи́й.


Диві́ться, тут зно́ву втруча́лася це́рква, за́вжди́ та це́рква.


Тоді́ я прибу́ду до вас у го́сті,.

Тоді́ я прибу́ду до вас у го́сті,.


— Ви чесний хлопець, але зараз я можу для вас зробити тільки те, що обіцяв.

— Ви че́сний хло́пець, але́ за́раз я мо́жу для вас зроби́ти ті́льки те, що обіця́в.


— Мій перший чоловік? — вигукнула міледі, перелякано дивлячись на лорда Вінтера.

— Мій пе́рший чолові́к? — ви́гукнула міле́ді, переля́кано ди́влячись на ло́рда Вінтера.


Д'Артаньян зрозумі́в ї́хнє вага́ння.

Д'Артаньян зрозумі́в ї́хнє вага́ння.


Це причи́на для ще міцні́шої симпа́тії між нами.


Але дістатися до майбутнього абата було не так легко.

Але́ діста́тися до майбу́тнього аба́та було́ не так ле́гко.


— Лист у мене — шепнув він своїм приятелям.

— Лист у мене́ — ше́пнув він своїм́́́ при́ятелям.


Вахтови́й озва́в барка́с.

Вахтови́й озва́в барка́с.


Листа́ того́ нема́ ні в столі́, ні в бю́рках, але́ десь він пови́нний таки́ бу́ти.


Я все беру́ на себе́.

Я все беру́ на себе́.


А поки що ходімо лиш у хату та поснідаймо.

А по́ки що ході́мо лиш у ха́ту та посні́даймо.


Кро́ки й голоси́ прогомоні́ли.

Кро́ки й голоси́ прогомоні́ли.


Я тро́хи боя́лася, та показа́лося, що не було́ чого́.


— Добре, монсеньєр.

— До́бре, монсеньє́р.


— Дуже хороше.

— Ду́же хоро́ше.


— Вона тричі намагалася вбити мене, і я простив її.

— Вона́ три́чі намага́лася вби́ти мене́, і я прости́в її.


— Старий Пугач ні для кого в світі душею не покривить.

— Стари́й Пу́гач ні для кого в сві́ті душе́ю не покривить.


— Ну, бгатику, — озвавсь Черевань, — дай, боже, і повік такого лиха!

— Ну, бга́тику, — озва́всь Черева́нь, — дай, бо́же, і пові́к тако́го ли́ха!


Він задрожа́в від хо́лоду, та не приско́рюючи кро́ків, ішо́в про́сто сте́жкою до гори́.


Сті́льки смирности, делікатности та вирозумілости я ще не стріча́ла в мужчи́ни.


— Ви мені ще дещо обіцяли.

— Ви мені́ ще де́що обіця́ли.


— Од твоїх речей душа моя оживає, яко злак од божої роси.

— Од твої́х рече́й душа́ моя́ ожива́є, я́ко злак од бо́жої роси́.


Міле́ді зачини́ла вікно́, загаси́ла ля́мпу й лягла́ в лі́жко, як пора́див їй Фелтон.


— То й з'ясовуйте собі! — сказав байдуже Атос.

— То й з'ясо́вуйте собі́! — сказа́в ба́йду́же Атос.


— Що, може зірвалось з якоря? — Дик широко махнув рукою.

— Що, мо́же зірва́лось з я́коря? — Дик ши́роко махну́в руко́ю.


, недалеко Дрогобича.

, недале́ко Дрого́бича.


Лорд оце́ ті́льки но розпові́в мені́ жахли́ву річ.


— Хто саме? — спитав кардинал.

— Хто са́ме? — спита́в кардина́л.


— Професорам заборонена всяка політика.

— Профе́сорам заборо́нена вся́ка полі́тика.


— Котузі до заслузі.

— Коту́зі до заслу́зі.


Ось диві́ться, ді́ти покра́ли ва́ші човни́.


Три ку́лі продіря́явили серве́тку й зроби́ли з не́ї спра́вжній пра́пор.


Незаба́ром прийшла́ і па́ні Бонасьє.

Незаба́ром прийшла́ і па́ні Бонасьє.


А вже до сього не далеко.

А вже до сього́ не дале́ко.


— Але це не моя таємниця, і я не можу її відкривати.

— Але́ це не моя́ таємни́ця, і я не мо́жу її відкрива́ти.


Йшли вони́ зві́льна, розглядаючися, хоч очеви́дно ко́жний глядів за чим і́ншим.


Ви гово́рите про блюзні́рство.

Ви гово́рите про блюзні́рство.


Приче́плюсь за па́на Шра́ма, да куди́ він, туди́ й я.


— Тільки одне слово, — відповів Д'Артаньян.

— Ті́льки одне́ сло́во, — відпові́в Д'Артаньян.


Пізна́ли де́які бурми́стра.

Пізна́ли де́які бурми́стра.


Що в тій хви́лі я втра́тив тебе́.

Що в тій хви́лі я втра́тив тебе́.


— Скажіть мені, чи Лінчів шуд вішає людину за вбивство другої людини?

— Скажі́ть мені́, чи Лінчів шуд ві́шає люди́ну за вби́вство дру́гої люди́ни?


Ки́нувся Богу́н на по́стріли і набі́г на за́днє по́льське ві́йсько.


— Щож ти зо мною робиш! Заверни орду до бою! Ще ж бойовище тільки розпочалося.

— Щож ти зо мно́ю ро́биш! Заве́рни орду́ до бо́ю! Ще ж бойови́ще ті́льки розпочало́ся.


— Старі ні, лиш малі жиденята та одна жидівка.

— Старі́ ні, лиш малі́ жиденя́та та одна́ жиді́вка.


Був страше́нно си́льний.

Був страше́нно си́льний.


Міле́ді ста́ла на крі́сло й вся ви́сунулася у вікно́.


— Та то тобі на похмілля так іздалось, брате.

— Та то тобі́ на похмі́лля так іздало́сь, бра́те.


— Ви — у мене, і всі ми тут — вірні слуги короля та пана кардинала.

— Ви — у мене́, і всі ми тут — ві́рні слу́ги короля́ та па́на кардина́ла.


Я зирну́в питаючим о́ком на свого́ провідника́.


З тим і роз'ї́хались.

З тим і роз'ї́хались.


То́ї хвили́ни почу́лося тупоті́ння коня́.


Ах, па́не Арамісе, става́йте, будь ла́ска, пое́том.


— А він таки, дійсно, розумний, — пробурмотів Атос.

— А він таки́, ді́йсно, розу́мний, — пробурмотів Атос.


— У мене стільки ж.

— У мене́ сті́льки ж.


— Пані Д'Егійон?

— Па́ні Д'Егійон?


— Алеж і як ще радо! — сказала Оля.

— Алеж і як ще ра́до! — сказа́ла Оля.


Не тре́ба нам нічієї по́мочі.

Не тре́ба нам нічієї по́мочі.


— Е ні, я на таке не пишуся.

— Е ні, я на таке́ не пишу́ся.


Ну, та на це ще ма́бу́ть бу́де до́сить ча́су.


— Так, пане, — вклонившися відповів Д'Артаньян.

— Так, па́не, — вклонившися відпові́в Д'Артаньян.


— Де оце в нечистого мій Василь занапастивсь?

— Де оце́ в нечи́стого мій Васи́ль занапасти́всь?


— Хіба знову на Вкраїні війна?

— Хіба́ зно́ву на Вкраї́ні війна́?


— За що ти прийняла такі муки?

— За що ти прийняла́ такі́ му́ки?


— Против того, що тепер, під сю заверюху, того й гляди, що спіткнешся.

— Про́тив того́, що тепе́р, під сю заверю́ху, того́ й гляди́, що спіткне́шся.


— Будь ласка, милости просимо.

— Будь ла́ска, ми́лости про́симо.


Але голос не уривався.

Але́ го́лос не урива́вся.


Дотепе́р вона́ не ду́же нещасли́ва.

Дотепе́р вона́ не ду́же нещасли́ва.


— Ні! Я знала, що він, бідолашний, не може захистити мене.

— Ні! Я зна́ла, що він, бідола́шний, не мо́же захисти́ти мене́.


Ви були́ хо́рі, лю́бий дру́же, а хоро́ба знеси́лює мо́зок, о́тже, я вибача́ю вам.


А бодай — подвійний пам'ятковий день.

А бода́й — подві́йний па́м'ятковий день.


А я вам хіба дам.

А я вам хіба́ дам.


Я підві́в о́чі і гля́нув на нього.

Я підві́в о́чі і гля́нув на нього.


Але зникла вона, і зник факт, — залишилася загадка.

Але́ зни́кла вона́, і зник факт, — зали́ши́лася за́гадка.


Дід очеви́дно спав.

Дід очеви́дно спав.


Він до кінця́ ви́тяг шпа́ду з пі́хов і ки́нувся за ним.


— Чарівний голос ваш зменшує жорстокість ваших слів.

— Чарівни́й го́лос ваш зме́ншує жорсто́кість ва́ших слів.


— Плюньте на мене, знущайтесь.

— Плю́ньте на мене́, знуща́йтесь.


— Ну, що ти Ґаво, — шептав Вовкун, — чи справді дуже ранений?

— Ну, що ти Ґаво, — шепта́в Вовку́н, — чи спра́вді ду́же ра́нений?


Люблю́ її, живу́ спо́минами про не́ї, і до́сить мені́.


— Пані Бонасьє? Правильно, — сказав Атос.

— Па́ні Бонасьє? Пра́вильно, — сказа́в Атос.


Кардина́л немо́в посатанів з лю́ті.

Кардина́л немо́в посатанів з лю́ті.


— Будьте обережні, Атосе, будьте обережні.

— Бу́дьте обере́жні, Атосе, бу́дьте обере́жні.


І розговори́всь із не́ю Петро́, як брат із сестро́ю.


Пора́нений став навко́лішки та поцілува́в но́ги свого́ спаси́теля.


Пові́тря прові́нції, здає́ться мені́, для нас тепе́р кори́сніше, ніж пари́зьке.


— Не стріляйте! Чи ж ви не бачите, що я зовсім без зброї!

— Не стріля́йте! Чи ж ви не ба́чите, що я зо́всім без збро́ї!


Д'Артаньян ви́знав пора́ду за розу́мну.

Д'Артаньян ви́знав пора́ду за розу́мну.


Полеті́ла ці́ла ту́ча костяни́х стріл.

Полеті́ла ці́ла ту́ча костяни́х стріл.


— Робіть те, що треба, та тільки скоріше.

— Робі́ть те, що тре́ба, та ті́льки скорі́ше.


Та, здає́ться, це неможли́во.

Та, здає́ться, це неможли́во.


— Буде ж тому пацюкові!

— Бу́де ж тому́ пацюко́ві!


— Це Грімо запізно подав нам звістку.

— Це Грі́мо запі́зно пода́в нам зві́стку.


— Просимо, просимо, пане добродію! — каже Гвинтовка.

— Про́симо, про́симо, па́не добро́дію! — ка́же Гвинтовка.


Йому пощасти́ло вхопи́ти соки́ру.

Йому пощасти́ло вхопи́ти соки́ру.


А побачимось за кращих днів.

А поба́чимось за кра́щих днів.


Гляну́вши в обли́ччя Ато́сове, міле́ді зрозумі́ла, що за́раз трі́мне по́стріл.


Я лежа́ла на підло́зі, бо си́ли почали́ вже залиша́ти мене́.


— І це все, це все? — нетерпляче спитав Б'юкенгем.

— І це все, це все? — нетерпля́че спита́в Б'юкенгем.


І ді́йсно, в та́борі все заворуши́лося.

І ді́йсно, в та́борі все заворуши́лося.


— Скажіть, здається, ви не дуже любите палаци? — запитав він.

— Скажі́ть, здає́ться, ви не ду́же лю́бите пала́ци? — запита́в він.


Да вже без юродства в їх не бува́є.

Да вже без юродства в їх не бува́є.


Гру́бка розжа́рилась, аж ста́ла черво́на.


— Десять пістолей.

— Де́сять пістоле́й.


— А хто там дзвонив?

— А хто там дзвони́в?


Кінь тут же упа́в навко́лішки.

Кінь тут же упа́в навко́лішки.


О четве́ртій почу́вся га́мір у ста́йні.

О четве́ртій почу́вся га́мір у ста́йні.


— Ви кажете, що чекатимете на мене в Армантьєрі?

— Ви ка́жете, що чека́тимете на мене́ в Армантьєрі?


— А де ж сам полковник? — спитав вартовий.

— А де ж сам полко́вник? — спита́в вартови́й.


— О, спасибі ж тобі, батьку, що хоч ти за нас уступився! — кажуть міщане.

— О, спаси́бі ж тобі́, ба́тьку, що хоч ти за нас уступи́вся! — ка́жуть міща́не.


Але ж був уже занадто властолюбний.

Але́ ж був уже́ зана́дто властолю́бний.


А Ґава і Вовкун пішли тим часом у школу.

А Ґава і Вовку́н пішли́ тим ча́сом у шко́лу.


— А хіба він їх знає?

— А хіба́ він їх зна́є?


Наре́шті ще дво́є пі́дчас ціє́ї робо́ти стоя́ли на ва́рті.


Він перегна́в її та́бор на Шісдеся́тій Ми́лі.


Д'Артаньян за́раз же зрозумі́в, куди́ гне це мсти́ве творі́ння.


Та на ли́хо, штемп ви́пав із і́ншого бо́ку.


Здава́лось би, що й глу́зди в голові́ ма́є.


— Що з вами? — скрикнула бідна жінка.

— Що з вами? — скри́кнула бі́дна жі́нка.


— Ну, і далі?

— Ну, і да́лі?


— Довго ніхто не признавався, ледво найшов.

— До́вго ніхто́ не признава́вся, ледво найшо́в.


— Той шляхтич, учора.

— Той шля́хтич, учо́ра.


Ґасконець насу́нув перстня на па́лець і став чека́ти.


А в мене є хатина.

А в мене́ є хати́на.


— Я слухаю вас, — сказав той.

— Я слу́хаю вас, — сказа́в той.


А там побачимо, що дасться дальше зробити.

А там поба́чимо, що да́сться да́льше зроби́ти.


— Викрадено! — згукнув комісар.

— Ви́крадено! — згукну́в коміса́р.


Хо́чете — бері́ть, а не хо́чете — залиші́ть тут.


— А правда ж, він гарний? — спитав Д'Артаньян.

— А пра́вда ж, він га́рний? — спита́в Д'Артаньян.


Він ступи́в наза́д і похню́пив го́лову.

Він ступи́в наза́д і похню́пив го́лову.


Ми зна́ємо цю істо́рію.

Ми зна́ємо цю істо́рію.


— Чи чуєш? — каже тоді Шрамові гетьман.

— Чи чу́єш? — ка́же тоді́ Шра́мові ге́тьман.


Ми знайшли́ мо́стик.

Ми знайшли́ мо́стик.


Ось да́ма порівня́лася з Порто́сом.

Ось да́ма порівня́лася з Порто́сом.


— Дуже хороше! Це другий випадок, що може дорівнювати до першого.

— Ду́же хоро́ше! Це дру́гий ви́падок, що мо́же дорі́внювати до пе́ршого.


— Не руш звідси.

— Не руш зві́дси.


— Так, — відповів Портос.

— Так, — відпові́в Портос.


Вона́ приїжджа́є до чужо́ї краї́ни і не зна́йде тут ні одного́ при́ятеля.


— Але пам'ятай, не їж пирогів!

— Але́ пам'ята́й, не їж пирогі́в!


Вовку́н та́ко́ж обіця́вся прийти́.

Вовку́н та́ко́ж обіця́вся прийти́.


— То вже не наша печаль.

— То вже не на́ша печа́ль.


Моримуха Опанас, тямиш?

Мориму́ха Опана́с, тя́миш?


— Ну, це випадок! Цього більше не буде.

— Ну, це ви́падок! Цього́ бі́льше не бу́де.


А на ніч, мовив далі Генрись, цілуючи мене в руку, поїдемо далі.

А на ніч, мо́вив да́лі Генрись, цілу́ючи мене́ в ру́ку, пої́демо да́лі.


Приго́ди, за які́ ми оце́ розповіли́, відбули́ся на протязі півгодини.


— Еге! — закричав отаман.

— Еге́! — закрича́в ота́ман.


Ско́ро ви́їхали з га́ю, за́раз загле́діли на узгі́р'ї на́ших руба́к.


Ко́вдри були́ зго́рнені.

Ко́вдри були́ зго́рнені.


Тимча́сом крізь мо́хом шпакльо́вані щі́ли́ни пробива́вся моро́з і ви́холодив хати́ну.


— Про що саме?

— Про що са́ме?


Зго́дом він взяв її за ру́ку.

Зго́дом він взяв її за ру́ку.


— Потім знайти фанатика, що служитиме знаряддям правосуддя божого.

— По́тім знайти́ фана́тика, що служи́тиме знаря́ддям правосу́ддя бо́жого.


Гоз потягну́вся і, закоти́вши рукава́, сонно поча́в розтира́ти зате́рплу ру́ку.


— Викликай охочих.

— Виклика́й охо́чих.


Ко́ло одина́дцятої ра́нку поба́чили Ам'єн.


Ру́ки козака́ впа́ли і ви́пустили її з обі́ймів.


Бій бараба́нів, ді́йсно, долеті́в до них.


Пішо́в з кади́ла сине́нький дим і розвіва́вся по ві́льному пові́трі.


Ти́хо і шви́дко підня́вся аж на два́дцять фу́тів.


Д'Артаньян ціка́во гля́нув на міле́ді.

Д'Артаньян ціка́во гля́нув на міле́ді.


Те, що ви хо́чете роби́ти, скида́ється на держа́вну зра́ду.


— Чи не час нам повертати назад? — спитав, обернувшись до Марини, євнух.

— Чи не час нам поверта́ти наза́д? — спита́в, оберну́вшись до Мари́ни, є́внух.


Фелтон озирну́вся, шука́ючи змо́ги втекти́.


Там, кажуть, є пожива!

Там, ка́жуть, є пожи́ва!


— На що ж до них? — схаменувся євнух.

— На що ж до них? — схамену́вся є́внух.


Я перепроша́в, не хоті́ла йти.

Я перепроша́в, не хоті́ла йти.


— Ви? Боже ж мій милий, це ви? — вигукнула королева.

— Ви? Бо́же ж мій ми́лий, це ви? — ви́гукнула короле́ва.


— Ви мені вибачаєте! — згукнув Д'Артаньян.

— Ви мені́ вибача́єте! — згукну́в Д'Артаньян.


— Завтра вранці, якщо ви того бажаєте, і з великою охотою.

— За́втра вра́нці, якщо́ ви того́ бажа́єте, і з вели́кою охо́тою.


Ці две́рі злуча́ють її із спа́льнею па́ні.


Залиша́лися Портос і Бікара.

Залиша́лися Портос і Бікара.


— Він не втече, пане кардинале.

— Він не втече́, па́не кардина́ле.


— Я йду, йду.

— Я йду, йду.


— А що ти думаєш? — каже Петро.

— А що ти ду́маєш? — ка́же Петро́.


О, да й провчу ж я своїх зрадників!

О, да й провчу́ ж я свої́х зра́дників!


— Вони стріляють у трупи, — відказав Атос.

— Вони́ стріля́ють у тру́пи, — відказа́в Атос.


— Та це ж безчесне насильство, чи знаєте ви, пане?

— Та це ж безче́сне наси́льство, чи зна́єте ви, па́не?


Де коли́сь хвилюва́ло та бушува́ло, тепе́р ти́хо та гла́дко.


А ви народилися не для такого життя.

А ви народи́лися не для тако́го життя́.


— А скільки, наприклад?

— А скі́льки, напри́клад?


— Королева, рятуючи Б'юкенгема, свого коханця, робить до кінця правильно.

— Короле́ва, ряту́ючи Б'юкенгема, свого́ коха́нця, ро́бить до кінця́ пра́вильно.


Я за́раз скажу́ вам.

Я за́раз скажу́ вам.


— Не квапся поперед усіх! Не бери сам! — огризнувсь інший.

— Не ква́пся попере́д усі́х! Не бери́ сам! — огри́знувсь і́нший.


Відра́зу щось немо́в би шепну́ло мені́, що то смерть моя́.


— Так, лорд Вінтер, — відповіла міледі.

— Так, лорд Вінтер, — відповіла́ міле́ді.


— Ви казали мені правду.

— Ви каза́ли мені́ пра́вду.


Труп уве́сь зійшо́в кро́в'ю.

Труп уве́сь зійшо́в кро́в'ю.


— Та з Волівця.

— Та з Волівця.


Джой таємни́чо всміхну́лась.

Джой таємни́чо всміхну́лась.


Мо́же, не зо́всім пра́вда й про бу́рку.

Мо́же, не зо́всім пра́вда й про бу́рку.


— Кажіть, я слухаю.

— Кажі́ть, я слу́хаю.


— Ні у мене, — приєднався Атос.

— Ні у мене́, — приєдна́вся Атос.


Вона́ прочита́ла в глибині́ се́рця юнака́.


Пасу́к не наріка́ла, а йшла впере́д, прото́птуючи доро́гу.


За чверть годи́ни ми виїжджа́ємо.

За чверть годи́ни ми виїжджа́ємо.


— З чого? — наївно спитала міледі.

— З чого́? — наї́вно спита́ла міле́ді.


— Ні, зроду не бачив.

— Ні, зро́ду не ба́чив.


Він усміхну́вся яки́мось силуваним смі́хом.


— Чи є у вас трохи піску? Скільки? — Він показав їй свій мішок.

— Чи є у вас тро́хи піску́? Скі́льки? — Він показа́в їй свій мішо́к.


— Нехай так! Час добрий!

— Неха́й так! Час до́брий!


Ві́рте тому́, що я кажу́.

Ві́рте тому́, що я кажу́.


— А чого ж мені боятися?

— А чого́ ж мені́ боя́тися?


— Джоне, друже мій, я поклався на тебе.

— Джо́не, дру́же мій, я покла́вся на тебе́.


Му́сите підня́тись до мене́.

Му́сите підня́тись до мене́.


— Я вже думав, чи вас не вбито, або чи ви не загоріли? — мовив він.

— Я вже ду́мав, чи вас не вби́то, або́ чи ви не загорі́ли? — мо́вив він.


Вре́шті хло́пець роздя́гся.

Вре́шті хло́пець роздя́гся.


— Пані Бонасьє! — прошептав Д'Артаньян.

— Па́ні Бонасьє! — прошепта́в Д'Артаньян.


Що ми вдвох робитимемо з одним конем?

Що ми вдвох роби́тимемо з одни́м коне́м?


Кі́шка, а не коро́ва ви́кохує ти́гра.

Кі́шка, а не коро́ва ви́кохує ти́гра.


— Він читав при вікні, — пояснив я ключникові.

— Він чита́в при вікні́, — поясни́в я клю́чникові.


Але він мав справу із справним бойцем.

Але́ він мав спра́ву із спра́вним бойце́м.


— Чудово, — згукнув Атос, — ви цар поетів, мій любий Арамісе.

— Чудо́во, — згукну́в Атос, — ви цар пое́тів, мій лю́бий Арамісе.


Чи не правда, пане Бонасьє? Відповідайте!

Чи не пра́вда, па́не Бонасьє? Відповіда́йте!


— Мої вожаки підуть попереду.

— Мої́ вожаки́ пі́дуть попе́реду.


Дру́же мій, той я́нгел був дия́вол.

Дру́же мій, той я́нгел був дия́вол.


Цього́ пса він приві́з з собо́ю з до́му і люби́в за ро́зум.


Ма́ю тепе́р кло́піт волово́дитися з ним по́за оча́ми.


Це зо́всім збенте́жило се́рце молодо́го офіце́ра.


— І я теж боюся.

— І я теж бою́ся.


Па́на Бонасьє зно́ву ввели́.

Па́на Бонасьє зно́ву ввели́.


Зре́штою бу́демо ще ма́ти час перекона́тися потро́хи.


Се ж з одного́ бо́ку.

Се ж з одного́ бо́ку.


Ви́бігли до них татуньо з па́лицею, а вони́ лиш по́за ха́ту злопоті́ли, як ко́ні.


— Добре стоїш? — запитав я товариша.

— До́бре стої́ш? — запита́в я това́риша.


Ну, а Васюта ж? І той поклонивсь Іванцеві?

Ну, а Васю́та ж? І той поклони́всь Іванце́ві?


Але о п'ятій вдень вона спромоглася втекти за вашою допомогою.

Але́ о п'я́тій вдень вона́ спромогла́ся втекти́ за ва́шою допомо́гою.


Вже да́лі забу́в, як там вигляда́є на во́льнім сві́ті.


— Це мене не обходить.

— Це мене́ не обхо́дить.


— Я можу дати кожному з них двохтижневу відпустку, ось і все.

— Я мо́жу да́ти ко́жному з них двохтижневу відпу́стку, ось і все.


— Гей, мушкетери, ви б'єтесь? А накази короля? Як ми до них ставимось?

— Гей, мушкете́ри, ви б'єтесь? А нака́зи короля́? Як ми до них ста́вимось?


— Куди ви? — питаються.

— Куди́ ви? — пита́ються.


— Тільки далеко тобі, тітко, — сказав він.

— Ті́льки дале́ко тобі́, ті́тко, — сказа́в він.


І помча́всь од них необзи́р.

І помча́всь од них необзи́р.


— Добре, добре, — перебив кардинал — я не гніваюся на вас.

— До́бре, до́бре, — переби́в кардина́л — я не гні́ваюся на вас.


— Моя справжня королева — Ганна Австрійська.

— Моя́ спра́вжня короле́ва — Га́нна Австрі́йська.


— Невжеж я вічно мушу залишатися тут? — спитала міледі з деяким острахом.

— Невже́ж я ві́чно му́шу залиша́тися тут? — спита́ла міле́ді з де́яким о́страхом.


Ця боротьба́ почала́ дратува́ти Жюсака.

Ця боротьба́ почала́ дратува́ти Жюсака.


— Та люди кажуть.

— Та лю́ди ка́жуть.


— Ну, тепер починається наша шлюбна подорож!

— Ну, тепе́р почина́ється на́ша шлю́бна по́дорож!


А втім кардинал не сказав і слова про герцоґа Б'юкенгемського.

А втім кардина́л не сказа́в і слова́ про герцоґа Б'юкенгемського.


А он що нагадали, тільки чоловікові жалю завдали.

А он що нагада́ли, ті́льки чолові́кові жа́лю завдали́.


— Ще раз вертайся за гарматами! — одгукнув Довбня.

— Ще раз верта́йся за гарма́тами! — одгукну́в До́вбня.


— Так це правда! — сказала королева.

— Так це пра́вда! — сказа́ла короле́ва.


Ми про́симо, щоб ви нас зали́ши́ли.

Ми про́симо, щоб ви нас зали́ши́ли.


— Тут живе Опанаско, але не Каганець, тільки Моримуха.

— Тут живе́ Опана́ско, але́ не Кагане́ць, ті́льки Моримуха.


Міле́ді зна́ла, що за не́ю сте́жать, і почала́ прока́зувати молитви́.


Це обли́ччя ма́ло на собі́ невира́зні сліди́ старови́нної монго́льської кро́ви.


— я чув, що твої земляки прославляють тебе, як завзятого лицаря.

— я чув, що твої́ земляки́ прославля́ють тебе́, як завзя́того ли́царя.


— Професорам заборонена всяка політика.

— Профе́сорам заборо́нена вся́ка полі́тика.


У мене́ є три дру́га, гідні́ші за мене́.


Гомін голосі́в щода́лі, то все наближа́вся, і їй здава́лось, що вимовля́ють її ім'я́.


Пої́хав в осени́ Макси́м до університе́ту, рік мину́в, усе́ мов гара́зд було́.


— Ви не вуйцьо? Хто ж ви такий?

— Ви не вуйцьо? Хто ж ви таки́й?


— Мабуть, хтонебудь повинний вам за мене поручитися?

— Ма́бу́ть, хтонебудь пови́нний вам за мене́ поручи́тися?


Постанови́в Кири́ло Тур на вікні́ каганчик, а сам збли́зивсь до пону́рого в'я́зня.


— І ми голодні.

— І ми голо́дні.


— Цілком вірно, — ствердив Араміс.

— Цілко́м ві́рно, — стве́рдив Араміс.


Допомага́в їй Васи́ль Нево́льник.

Допомага́в їй Васи́ль Нево́льник.


Під цей час він був у ро́зквіті сил, на верши́ні своє́ї могутньости.


І вона́, не вага́ючись, сі́ла в каре́ту.


— Ні, того не бійся! — обізвався Джеджалій.

— Ні, того́ не бі́йся! — обізва́вся Джеджа́лій.


— А далеко?

— А дале́ко?


— Я перекажу йому це.

— Я перекажу́ йому це.


Я нічогі́сінько не зна́ю про те, що ма́ла роби́ти моя́ жі́нка.


— Рятуйте нас, а то й вам те буде!

— Ряту́йте нас, а то й вам те бу́де!


— Так, монсеньєр! — відповів офіцер.

— Так, монсеньє́р! — відпові́в офіце́р.


Пора́неного, як ми каза́ли, в тяжко́му ста́ні зне́сено туди́ ще рані́ш.


— Який наказ?

— Яки́й нака́з?


— Дайте мені сокиру!

— Да́йте мені́ соки́ру!


— Вони ж певно знають.

— Вони́ ж пе́вно зна́ють.


— Га, може інші мають і більше сил.

— Га, мо́же і́нші ма́ють і бі́льше сил.


Ці́лу годи́ну вона́ проле́жала, затри́муючи по́дих.


— Перше — заарештовано пана Атоса.

— Пе́рше — заарешто́вано па́на Атоса.


Мошко́ ви́тріщив о́чі і ви́дивився на мене́, немо́в би мене́ впе́рше в життю́ ба́чив.


Д'Артаньян щи́ро розпові́в свою́ істо́рію, не назва́вши ті́льки прі́звищ.


Осі́нні па́хощі ллю́ться крізь відчи́нене вікно́ ра́зом із тепло́м но́чі.


— Так, — сказав я машинально, не зводячи з неї очей.

— Так, — сказа́в я машина́льно, не зво́дячи з не́ї оче́й.


Поба́чивши зда́лека ґварді́йський мунди́р, він поскака́в про́сто до Д'Артаньяна.


Але, знаєте, є люди, за якими ніщо не загине.

Але́, зна́єте, є лю́ди, за яки́ми ніщо́ не заги́не.


Почу́лось свисті́ння збро́ї, зойк же́ртви, і безголо́вий труп упа́в на зе́млю.


На́ші но́ги йшли мо́стиком че́рез Каньон, але́ не почува́ли цього́.


І помча́всь із своє́ю вата́гою к Гвинтовчиному ху́тору.


— Віддайте мені жерця того, і вам повернуться човни.

— Відда́йте мені́ жерця́ того́, і вам поверну́ться човни́.


Си́на посила́в до військо́во́го обо́зу, а сам знав одну́ це́ркву.


Так ось — ви ба́чили ру́ку короле́ви й ті́льки.


Враг мене візьме, коли я не догадуюсь, який заряд імчить так швидко сю кулю!

Враг мене́ ві́зьме, коли́ я не дога́дуюсь, яки́й заря́д імчи́ть так шви́дко сю ку́лю!


Ле́две скінчи́вши вече́ряти, я почу́тила, що ті́ло моє́ пово́лі дубі́є.


Чув за не́ї бага́то, дарма́ що ці при́мхи та що до́вге воло́ся, а таки́ розу́мна жі́нка.


— Щоб я з козаками добував завтра Глухів разом з ляхами!

— Щоб я з козака́ми добува́в за́втра Глу́хів ра́зом з ля́хами!


Але у шкіри одягнені жильці Північної країни ще цього не знали.

Але́ у шкі́ри одя́гнені жильці́ Півні́чної краї́ни ще цього́ не зна́ли.


— Бенкет не розкішний, та це маловажно.

— Бенке́т не розкі́шний, та це малова́жно.


До буди́нку танцюри́стки тре́ба було́ пройти́ з чверть ми́лі.


Приїжджа́ють до тебе́ з Сі́чі за́для узяття́ ті́лько подару́нків.


Сві́том до Богуна́ набли́зився Влу́чко.

Сві́том до Богуна́ набли́зився Влу́чко.


Але скинув він оком на мою доньку, що розцвіла, стала жінкою.

Але́ ски́нув він о́ком на мою́ до́ньку, що розцвіла́, ста́ла жі́нкою.


Вас обвинува́чують в тім, що ви ви́відали держа́вні таємни́ці.


Візьмі́ть цього́ гаманця́, — в ньому сто пістолей, і проба́чте мені́.


Зали́шите́ ви її, забезпе́чивши всім, і вона́ бу́де ще щасли́ві́ша.


Тоді́ Череваниха з Ле́сею пої́хали попе́реду, щоб усе́ до́ма як слід споряди́ти.


Чи не сталося тут поблизу якого небудь нещастя? Скажіть!

Чи не ста́лося тут поблизу́ яко́го небудь неща́стя? Скажі́ть!


— Та я й сам рад звідси заздалегідь убратися.

— Та я й сам рад зві́дси заздалегі́дь убра́тися.


Пан Андрі́й до́вго та пи́льно диви́вся на го́стя.


Був лише́ глядаче́м — зда́лека, так, зда́лека диви́вся на все.


Одного́ ве́чора я свої́м́́́ зви́чаєм пішо́в до одни́х знайо́мих, яки́х я охо́че відві́дував.


— Пощо? Щоб я знав.

— Пощо? Щоб я знав.


Уста́ Олі задрижа́ли немо́в від яко́гось нерво́вого бо́лю.


Негі́дник мав для оборо́ни ті́льки розря́джену рушни́цю.


Пан Андрі́й нахили́вся й поцілува́в ба́тькову ру́ку.


— Ваша правда, — відповів Б'юкенгем.

— Ва́ша пра́вда, — відпові́в Б'юкенгем.


— Будьте обережні, Атосе, — порадив Араміс.

— Бу́дьте обере́жні, Атосе, — пора́див Араміс.


— Я — лорд Вінтер, барон Шефільд.

— Я — лорд Вінтер, баро́н Шефільд.


Оця́ ї́хня байду́жість страше́нно обу́рила Гічко́ка.


— Її вже покарано, монсеньєр.

— Її вже пока́рано, монсеньє́р.


Зго́дом вони́ володі́тимуть ціє́ю краї́ною, але́ це бу́де не за мої́х часі́в.


Винен Борислав, винно наше прокляте щастя!

Ви́нен Борисла́в, винно на́ше про́кля́те ща́стя!


— Де ж це ви снідатиме? — спитав хазяїн.

— Де ж це ви сні́датиме? — спита́в хазя́їн.


— За годину.

— За годи́ну.


Хоті́ла крича́ти, та щось у го́рлі здави́ло.


— Карен! — промовив він просто, ідучи до неї й простягаючи їй руку.

— Карен! — промо́вив він про́сто, ідучи́ до не́ї й простяга́ючи їй ру́ку.


— Куди ж отсе?

— Куди́ ж отсе?


— Одного з ваших приятелів? — перебила йому мову пані Бонасьє.

— Одного́ з ва́ших при́ятелів? — переби́ла йому мо́ву па́ні Бонасьє.


Фелтон перетя́в йому доро́гу.

Фелтон перетя́в йому доро́гу.


— Ну, ось! — сказав Д'Артаньян, — всі мені відмовили.

— Ну, ось! — сказа́в Д'Артаньян, — всі мені́ відмо́вили.


Я йду спа́ти.

Я йду спа́ти.


На дру́гий день принесли́ па́нові буква́р і він став учи́ти Йоська чита́ти.


У них були́ пильні́ші спра́ви.

У них були́ пильні́ші спра́ви.


— Виключно для вас.

— Ви́ключно для вас.


Знуща́ються ля́хи над на́шою кро́в'ю.

Знуща́ються ля́хи над на́шою кро́в'ю.


Джордж був вожде́м чількутів і ду́же хоті́в одружи́тися з не́ю.


— Тепер це вже не ненависть, а помста.

— Тепе́р це вже не нена́висть, а по́мста.


— Не будьте нерозважні, кажуть євангелія та пан кардинал, — порадив Атос.

— Не бу́дьте нерозва́жні, ка́жуть єва́нгелія та пан кардина́л, — пора́див Атос.


Ми надоспі́ли якра́з на кур'є́рський по́їзд до Ві́дня.


Тоді́ рука́ схова́лася, две́рі зачини́лися зно́ву, а в Д'Артаньяна зали́ши́вся пе́рстень.


— І ти оце по правді говориш?

— І ти оце́ по пра́вді гово́риш?


— Правда ваша.

— Пра́вда ва́ша.


— За декілька льє від кордону Ельзаса й Лотарингії.

— За де́кілька льє від кордо́ну Ельзаса й Лотари́нгії.


Я сказа́в голосні́ше.

Я сказа́в голосні́ше.


Офіце́р сів у чо́вен ра́зом з не́ю.

Офіце́р сів у чо́вен ра́зом з не́ю.


Д'Артаньян стоя́в нерухо́мий і приму́сив супроти́вника ступи́ти крок наза́д.


— Да годі тобі розпитувать! — озвався піп.

— Да го́ді тобі́ розпитувать! — озва́вся піп.


— Це просто якась випадковість, що вас не спіткала смерть.

— Це про́сто яка́сь випадко́вість, що вас не спітка́ла смерть.


Хоч той таки́ й ді́йсно ду́рень.

Хоч той таки́ й ді́йсно ду́рень.


Ти ж переказував, що я чекаю на них?

Ти ж перека́зував, що я чека́ю на них?


— Ось, як приємно сталося, коли Бог привів познайомитись.

— Ось, як приє́мно ста́лося, коли́ Бог приві́в познайо́митись.


Д'Артаньян стоя́в й розгляда́в цього́ чолові́ка.


— Хай живе король! Хай живе кардинал!

— Хай живе́ коро́ль! Хай живе́ кардина́л!


— Ніколи б не був надіявся наскочити тут у лісі на таке диво.

— Ні́ко́ли б не був наді́явся наско́чити тут у лі́сі на таке́ ди́во.


— То вже інша річ.

— То вже і́нша річ.


Аж ось і генерального писаря уздріли.

Аж ось і генера́льного пи́саря уздрі́ли.


— Мілорде! — скрикнула королева.

— Мілорде! — скри́кнула короле́ва.


— Чи маєш ти бога взагалі?

— Чи ма́єш ти бо́га взагалі́?


Не секу́нди, а ти́жні, місяці́, ро́ки́.

Не секу́нди, а ти́жні, місяці́, ро́ки́.


— Тоді ви двічі збрехали, бо я бачив, що з вашої.

— Тоді́ ви дві́чі збреха́ли, бо я ба́чив, що з ва́шої.


Зго́дом Бонасьє переляка́вся ще два рази́.


Що ж мені ще звелиш чинити?

Що ж мені́ ще звели́ш чини́ти?


— Дивіться! — Я стрибнув уперед, показуючи пальцем на гурт скво.

— Диві́ться! — Я стрибну́в упере́д, пока́зуючи па́льцем на гурт скво.


Са́шку на мі́сці пові́сили.

Са́шку на мі́сці пові́сили.


Чорт побира́й! Ва́рті ж вони́ тако́ї ува́ги з ва́шого бо́ку.


— Оддайте мені рекомендаційного листа! — кричав Д'Артаньян.

— Одда́йте мені́ рекомендаці́йного листа́! — крича́в Д'Артаньян.


Та й сам я — мо́вити пра́вду — не хоті́в би більш підійма́тись на но́ги.


— Сам я бачу, що біда надходить звідусюди.

— Сам я ба́чу, що біда́ надхо́дить звідусю́ди.


— Ні, із Ічні.

— Ні, із І́чні.


А тепер посилаю тобі одно з них.

А тепе́р посила́ю тобі́ одно́ з них.


Він пі́сля спо́віді засне́.

Він пі́сля спо́віді засне́.


— А ваш полк? Ваш капітан?

— А ваш полк? Ваш капіта́н?


— Не застрілиш! — шепнув Тоньо.

— Не застрі́лиш! — ше́пнув Тоньо.


— Рознюхали ми тепер добре бояр да воєвод московських!

— Розню́хали ми тепе́р до́бре боя́р да воєво́д моско́вських!


— Дивна річ.

— Ди́вна річ.


Жах приму́сив мене́ очнутись.

Жах приму́сив мене́ очнутись.


— Не всякого чоловіка, Опанасе, — додав я.

— Не вся́кого чолові́ка, Опана́се, — дода́в я.


Так спра́ви тягли́ся ще з мі́сяць.

Так спра́ви тягли́ся ще з мі́сяць.


— Ви кажете, що чекатимете на мене в Армантьєрі?

— Ви ка́жете, що чека́тимете на мене́ в Армантьєрі?


— І ваша ясновельможність підпишете цього наказа без гризот сумління?

— І ва́ша ясновельмо́жність підпи́шете цього́ нака́за без гризо́т сумлі́ння?


Прозива́вся він Безпоясний.

Прозива́вся він Безпоясний.


Так от я ви́ніс воло́чок.

Так от я ви́ніс воло́чок.


Це ж Сазерланд, Джек Сазерланд!

Це ж Сазерланд, Джек Сазерланд!


Чи не будете ви пані Шпакова Олександра Платонівна?

Чи не бу́дете ви па́ні Шпакова Олекса́ндра Плато́нівна?


— Ви вщерть сповняєте мене радістю.

— Ви вщерть сповня́єте мене́ ра́дістю.


Він був озбро́єний до зубі́в.

Він був озбро́єний до зубі́в.


Я трима́ю цю гадю́ку в свої́х рука́х.

Я трима́ю цю гадю́ку в свої́х рука́х.


Миль з де́сять прої́хали вниз до Бонанци, за́ким наздогна́ли пере́дніх.


— Ззаду Люксембургу.

— Зза́ду Люксембу́ргу.


Яка́сь невимо́вна ро́зкіш напо́внила моє́ се́рце.


— Для цього є тільки один спосіб.

— Для цього́ є ті́льки оди́н спо́сіб.


— Як ви вирішили, — сказав Атос, — то йдіть.

— Як ви ви́рішили, — сказа́в Атос, — то йдіть.


— Він думав, що то королева, — висловив гадку Д'Артаньян.

— Він ду́мав, що то короле́ва, — ви́словив га́дку Д'Артаньян.


Тут ми сами́ і мо́жемо побала́кати.

Тут ми сами́ і мо́жемо побала́кати.


На цей крик на́товп вступи́в до за́лі.

На цей крик на́товп вступи́в до за́лі.


Все це, коли́ сказа́ти вам по пра́вді, панно́́ Маню́, ані́ кри́хти не звору́шує мене́.


Оди́н з них ї́хав попе́реду на ві́дстані двох кі́нських ту́лубів.


— Боже мій милий! — крикнула Череваниха, сплеснувши руками.

— Бо́же мій ми́лий! — кри́кнула Череваниха, спле́снувши рука́ми.


— Але ж, Джой, я працюю, що сили.

— Але́ ж, Джой, я працю́ю, що си́ли.


— Мабуть, — каже, — що не все одно!

— Ма́бу́ть, — ка́же, — що не все одно́!


Скорі́ться свої́й до́лі.

Скорі́ться свої́й до́лі.


Той прихопи́вся і одни́м ма́хом сінни́к Кеслера лежа́в на свої́м́́́ мі́сці.


І поча́в знов цму́лити, по́ки, знемі́гшись, упа́в без па́м'яті на зе́млю.


Але людина враз завмерла.

Але́ люди́на враз завме́рла.


Хай хоч пе́рше руйнува́ння ста́неться не при мої́х оча́х — ду́мав він.


Неха́й він сам гово́рить за себе́.

Неха́й він сам гово́рить за себе́.


Міле́ді почува́ла вті́ху, ба́чивши, що приро́да поділя́є безла́ддя її душі́.


Ти жи́тимеш, щоб помсти́тися на свої́х ворога́х.


— Ви знаєте, як я люблю вас, Д'Артаньяне, — сказав Атос, потиснувши йому руку.

— Ви зна́єте, як я люблю́ вас, Д'Артаньяне, — сказа́в Атос, поти́снувши йому ру́ку.


Я зве́лю вига́птувати на ній три золоті́ ліле́ї й подару́ю її ва́шій ро́ті, як пра́пор.


От тобі й рада!

От тобі́ й ра́да!


— Голос метиса гнівно хрипів.

— Го́лос мети́са гні́вно хрипі́в.


Оби́дві жінки́ розлучи́лись, ласка́во пересміхнувшися.


Од'ї́хавши за півмі́лі, Д'Артаньян поба́чив сві́тло й почу́в по́стріл.


— Вбито, або серйозно поранено.

— Вби́то, або́ серйо́зно пора́нено.


— Я кажу вам це, пане, щоб ви були обережніші.

— Я кажу́ вам це, па́не, щоб ви були́ обережніші.


— Та вже чи сподобалася, чи ні, а треба.

— Та вже чи сподо́балася, чи ні, а тре́ба.


— О, невже таки жіночий рід спокусив хоть раз запорожця?

— О, невже́ таки́ жіно́чий рід спокуси́в хоть раз запоро́жця?


— Маєте рацію, — відповів Фелтон, глянувши на міледі й не зробивши крока до неї.

— Ма́єте ра́цію, — відпові́в Фелтон, гля́нувши на міле́ді й не зроби́вши кро́ка до не́ї.


— Її брат? — повторив Атос.

— Її брат? — повтори́в Атос.


Так ото́ й подарува́ла йому ді́вчи́на соба́ку, коли́ вони́ розлуча́лися.


Ваша милість говорить про пана Портоса?

Ва́ша ми́лість гово́рить про па́на Портоса?


— Я одну хвилину думав, що це сон.

— Я одну́ хвили́ну ду́мав, що це сон.


То було́ ди́вне видо́вище.

То було́ ди́вне видо́вище.


— Хто? — спитав кардинал.

— Хто? — спита́в кардина́л.


— А начхать! — сердився тепер уже пан Андрій.

— А начха́ть! — се́рдився тепе́р уже́ пан Андрі́й.


— Овва, велика здобич! І на що би вона тобі здалася, хоч би й забив?

— Овва́, вели́ка здо́бич! І на що би вона́ тобі́ здала́ся, хоч би й заби́в?


— Якийсь чоловік має про негайне діло ясновельможного сповістити.

— Яки́йсь чолові́к ма́є про нега́йне ді́ло ясновельмо́жного сповісти́ти.


— Овва, — відповів Д'Артаньян, — це тому, що я найбезталанніший з усіх вас.

— Овва́, — відпові́в Д'Артаньян, — це тому́, що я найбезтала́нніший з усі́х вас.


— А дістав коли відповідь?

— А діста́в коли́ ві́дповідь?


Але вночі! Вночі щука спить, а видра гуляє.

Але́ вночі́! Вночі́ щу́ка спить, а ви́дра гуля́є.


Положи́ли на ря́су міждо двох ко́ней Петра́ да й повезли́ до подві́р'я, приде́ржуючи.


Що ті́лько в пісня́х виспі́вують про те коха́ннє, усе́ вона́ склада́ла у своє́му се́рці.


— Що саме, боже мій милий? — промовив юнак.

— Що са́ме, бо́же мій ми́лий? — промо́вив юна́к.


— А на чому ж ти ляжеш? — спитав Д'Артаньян.

— А на чому́ ж ти ля́жеш? — спита́в Д'Артаньян.


— Ну, ну, не журися, — кажу.

— Ну, ну, не жури́ся, — кажу́.


— Ну, вже такої радості я й не сподівавсь! — каже Гвинтовка.

— Ну, вже тако́ї ра́дості я й не сподіва́всь! — ка́же Гвинтовка.


Як же Шрам замо́вк, тоді́ він поверну́в ши́ю до жі́нки, що то вона́ ска́же.


Ви́бачте ті́льки, що не мо́жу підвести́ся.


— Диво велике, — каже Петро Сердюк, — нічого сказати.

— Ди́во вели́ке, — ка́же Петро́ Сердю́к, — ні́чого сказа́ти.


Міле́ді зна́ла, що за не́ю сте́жать, і почала́ прока́зувати молитви́.


— А, — недбало промовив Портос, — це одна герцоґиня, моя приятелька.

— А, — недба́ло промо́вив Портос, — це одна́ герцоґиня, моя́ при́ятелька.


Зроби́вши ле́две чи де́сять кро́ків, він поверну́вся.


Д'Артаньян, здава́лося, був зро́блений із залі́за.


— А що тобі здалося?

— А що тобі́ здало́ся?


— Щоб воно тобі запалось! — каже крізь сльози мати.

— Щоб воно́ тобі́ запа́лось! — ка́же крізь сльо́зи ма́ти.


А лижви страшенно намуляли нам ноги, аж рани поробилися, і ті рани не заживали.

А ли́жви страше́нно наму́ляли нам но́ги, аж ра́ни пороби́лися, і ті ра́ни не зажива́ли.


— Тридцять екю.

— Три́дцять екю.


— А якже? Воно твоє? Дуванити буде що й без цієї дрібниці.

— А якже́? Воно́ твоє́? Дуванити бу́де що й без ціє́ї дрібни́ці.


Се ба́тько Пу́гач, ста́рець, або́ дід кошови́й.


— Вартий він, на вашу думку, ста пістолей?

— Ва́ртий він, на ва́шу ду́мку, ста пістолей?


Але у шкіри одягнені жильці Північної країни ще цього не знали.

Але́ у шкі́ри одя́гнені жильці́ Півні́чної краї́ни ще цього́ не зна́ли.


— І вона повернулася без коробочка?

— І вона́ поверну́лася без коро́бочка?


Атос, за́вжди́ мовчазни́й, ті́льки запи́тливо гля́нув на юнака́.


А ти сиди собі і не ворухнись, а то зараз же до Мойсея на той світ виряджу.

А ти сиди́ собі́ і не ворухни́сь, а то за́раз же до Мойсе́я на той світ ви́ряджу.


— Ні, слово чести, що не будемо.

— Ні, сло́во чести́, що не бу́демо.


— Давай чотирнадцять! — сказав Староміський.

— Дава́й чотирна́дцять! — сказа́в Староміський.


Проте́, міле́ді не заспоко́їлась.

Проте́, міле́ді не заспоко́їлась.


Д'Артаньян пополо́тнів і здрігну́вся всім ті́лом.


— Ну, побачимо.

— Ну, поба́чимо.


— Що ж ти, сину, думаєш чинити? — спитав Шрам.

— Що ж ти, си́ну, ду́маєш чини́ти? — спита́в Шрам.


Богу́н зно́ву пові́в лі́ве крло.

Богу́н зно́ву пові́в лі́ве крло.


Я не доде́ржав сло́ва.

Я не доде́ржав сло́ва.


Так було́ й з нами.

Так було́ й з нами.


Зна́ємо, ка́жуть, що ви все шість відсо́тків берете́, ми вам ві́сім дамо́.


— Великий пан, а хитрує в мужиків видерти.

— Вели́кий пан, а хитру́є в мужикі́в ви́дерти.


Гляну́вши на нього, він поба́чив, що той зомліва́є.


Я зупини́вся в нерішу́чості.

Я зупини́вся в нерішу́чості.


Д'Артаньян сиді́в, мов приголо́мшений страхі́тньою спо́віддю Атоса.


Не ціка́втесь мно́ю.

Не ціка́втесь мно́ю.


Герінгтон мі́цно стули́в гу́би, не диви́вся ні ліво́руч, ні право́руч.


— Що таке соціялізм, я, бігме, не знаю, те лише знаю, що це щось гідне кари.

— Що таке́ соціялізм, я, бігме, не зна́ю, те лише́ зна́ю, що це щось гі́дне ка́ри.


Жіно́чі сльо́зи й печа́ль не ско́ро пройма́ли йому ду́шу.


— Лиш ми два.

— Лиш ми два.


Се молоде́ Шраменя.

Се молоде́ Шраменя.


— Старий Шрам не так думає, — каже Кирило Тур.

— Стари́й Шрам не так ду́має, — ка́же Кири́ло Тур.


— Так, вбито! — відповів лорд.

— Так, вби́то! — відпові́в лорд.


— Чого такого? — запитав Ґава, витріщивши на Вовкуна зацікавлені очі.

— Чого́ тако́го? — запита́в Ґава, ви́тріщивши на Вовкуна́ заціка́влені о́чі.


Але сподіваюся, що до вас не поставляться суворо.

Але́ сподіва́юся, що до вас не поста́вляться суво́ро.


А, це ви, Вінтер! Ви прислали сьогодні до мене якогось божевільного.

А, це ви, Вінтер! Ви присла́ли сього́дні до мене́ яко́гось божеві́льного.


Цього́ ра́зу шля́хтич заплю́щив о́чі й знеприто́мнів.


Ми ж ізма́лечку, бра́те, на́вчені зако́ну бо́жого.


Да й поча́в ізнов ганя́тись за жі́нкою.

Да й поча́в ізнов ганя́тись за жі́нкою.


— З Демівки.

— З Демі́вки.


То було́ дру́ге ї́хнє поба́чення.

То було́ дру́ге ї́хнє поба́чення.


Не боїться собак?

Не бої́ться соба́к?


— Про що замислився? — звернувся Богун до Хмельницького.

— Про що зами́слився? — зверну́вся Богу́н до Хмельни́цького.


То був здоро́вий гі́рськи́й оре́л.

То був здоро́вий гі́рськи́й оре́л.


— Бога ради, поясніть!

— Бо́га ра́ди, поясні́ть!


Не ба́чиш, як він ве́рхом́ хо́дить, аж хребто́ве крило́ пове́рх води́ виставля́є.


Ото́ж і на Соро́ковій Ми́лі ніхто́ не вгада́в бі́сового за́мислу Джой Моліно.


Поети́чні ви́слови та сльозоточи́ві фра́зи не до лиця́ вам.


— Так, розумію.

— Так, розумі́ю.


— І бандура,— каже Василь Невольник,— та ще чия бандура!

— І банду́ра,— ка́же Васи́ль Нево́льник,— та ще чия́ банду́ра!


І вони́ скака́ли ще дві годи́ни.

І вони́ скака́ли ще дві годи́ни.


— Ну, куди ж,— каже,— отеє ти ідеш?

— Ну, куди́ ж,— ка́же,— оте́є ти іде́ш?


Невдо́взі він спостері́г, що ру́ля ста́ла нерухо́ма.


Там був лише́ оди́н готе́ль при пошто́вій ста́нції.


— Охоче, — відказав Араміс.

— Охо́че, — відказа́в Араміс.


Незнайо́мий ви́хопив шпа́ду.

Незнайо́мий ви́хопив шпа́ду.


— А не будеш же мене більш узивати Барабашем? — питав Черевань.

— А не бу́деш же мене́ більш узива́ти Барабаше́м? — пита́в Черева́нь.


На хвили́ну запанува́ла мовча́нка.

На хвили́ну запанува́ла мовча́нка.


— Пане Д'Артаньяне! Якої кари вимагаєте ви для цієї жінки? — спитав Атос.

— Па́не Д'Артаньяне! Яко́ї ка́ри вимага́єте ви для ціє́ї жі́нки? — спита́в Атос.


— Так як же це зробити?

— Так як же це зроби́ти?


Це пе́вне Сіпсу, поду́мав він собі́.

Це пе́вне Сіпсу, поду́мав він собі́.


Він поверну́вся на своє́ мі́сце.

Він поверну́вся на своє́ мі́сце.


Перш за все то було́ призна́ння люди́ни напідпи́тку.


Ой, як гарно буде!

Ой, як га́рно бу́де!


— Візьміть ці дорогоцінні навіски, з якими я заприсягався лягти у труну.

— Візьмі́ть ці дорогоці́нні наві́ски, з яки́ми я заприсяга́вся лягти́ у труну́.


Ми ота́борилися ко́ло Тахіна, але́ це не дійшло́ до на́шої свідомости.


— Мішане, — каже, — гуляють з козаками.

— Мішане, — ка́же, — гуля́ють з козака́ми.


Запла́кав тоді́ Сомко, погля́нувши на своє́ товари́ство.


Він був ко́ло сто́лу.

Він був ко́ло сто́лу.


— Що це неможливо, бо вас нема вдома, як він міг бачити й сам.

— Що це неможли́во, бо вас нема́ вдо́ма, як він міг ба́чити й сам.


Тимча́сом набли́зився Портос.

Тимча́сом набли́зився Портос.


— З примусу? Ви глузуєте з мене.

— З при́мусу? Ви глузу́єте з мене́.


— Що ж? Як? Чи коли? Хоть розкажи толком.

— Що ж? Як? Чи коли́? Хоть розкажи́ то́лком.


Цим сло́вом вона́ зупини́ла Вандерліпа.

Цим сло́вом вона́ зупини́ла Вандерліпа.


А що вже воювати з бусурменами, так хоч щодня.

А що вже воюва́ти з бусурменами, так хоч щодня́.


Він ви́йшов пова́жний і спокі́йний своє́ю вла́дою.


Тако́ї кількости люде́й було́ до́сить.

Тако́ї кількости люде́й було́ до́сить.


— На тобі мундур, передягайся швидко! Ну, швидко, часу нема!

— На тобі́ мунду́р, передяга́йся шви́дко! Ну, шви́дко, ча́су нема́!


Я несподі́вано оберну́вся до них.

Я несподі́вано оберну́вся до них.


— Хто побачить? Вони всі делікатне панство.

— Хто поба́чить? Вони́ всі деліка́тне па́нство.


П'ятдеся́т су́ден і собі́ гото́ві були́ відплисти́ й чека́ли ті́льки на до́звіл.


— Хочете, я дам вам добру пораду, пораду друга?

— Хо́чете, я дам вам до́бру пора́ду, пора́ду дру́га?


— Та це ж безчесне насильство, чи знаєте ви, пане?

— Та це ж безче́сне наси́льство, чи зна́єте ви, па́не?


Закипі́в же й Шрам, почу́вши такі́ ре́чі.


— Хто ви такі? — владним тоном спитав той же голос.

— Хто ви такі́? — вла́дним то́ном спита́в той же го́лос.


— Мене вона непокоїть скрізь, — сказав Д'Артаньян.

— Ме́не вона́ непоко́їть скрізь, — сказа́в Д'Артаньян.


За теж і спра́вді дру́гого тако́го влучака, як він, не було́ на всьо́му Запоро́жжі.


— Я все знаю.

— Я все зна́ю.


Тре́ба сим безшабе́льним гева́лам зби́ти тро́хи пихи́.


Вас тя́гне наза́д до Сп.

Вас тя́гне наза́д до Сп.


Всі місця́ переплу́тались, ніхто́ й не приміти́в, що Тиллі зни́кла.


— Ось твої шпаргали! — буркнув показуючи їх мені здалека.

— Ось твої́ шпарга́ли! — бу́ркнув пока́зуючи їх мені́ зда́лека.


Оби́два пого́ничі, ста́вши навколюшки, немилосе́рдно гна́ли соба́к.


Па́ні Бонасьє підста́вила йому чоло́.

Па́ні Бонасьє підста́вила йому чоло́.


Той, стоя пе́ред о́бразом, дочи́тував свої́х молито́в.


А він почервонівся весь і з подякою відсунув склянку.

А він почервоні́вся весь і з подя́кою відсу́нув скля́нку.


Ра́нком ми не пішли́ да́лі шля́хо́м́, а лежа́ли під одно́ю ко́вдрою.


О́тже, пого́ня за соба́ками ще бі́льше зверну́ла зага́льну ува́гу на Джой Моліно.


Присяга́юся, що не піду́ зві́дси, коли́ нас перемо́жуть.


— Я також б'юся з ним, — промовив, наближаючись, Араміс.

— Я та́ко́ж б'ю́ся з ним, — промо́вив, наближа́ючись, Араміс.


Тому́ ду́же ну́ди́лася тим життя́м, яке́ їй діста́лося до́ма.


В о́сени зара́ні, ско́ро пі́сля Спа́са пода́вся Макси́м до Київа.


Слова́ Фелтонові моро́зом пробі́гли по її жи́лах.


Вас обвинува́чують в спро́бі розлади́ти пля́ни ва́шого нача́льника.


— Мариночко, Мариночко, заспокойся! — кинувся до неї Богун.

— Мари́ночко, Мари́ночко, заспоко́йся! — ки́нувся до не́ї Богу́н.


Для жі́нки судово́го то було́ вже зана́дто.


— Ні від кого не вчився! — одповів той, повернувши до Богуна своє незряче чоло.

— Ні від кого не вчи́вся! — одпові́в той, поверну́вши до Богуна́ своє́ незря́че чоло́.


І́ншим ра́зом я так люби́ла слу́хати тих твої́х реформа́торських пля́нів.


— Нехай собі наближається, — відказав Атос.

— Неха́й собі́ наближа́ється, — відказа́в Атос.


Пля́нше пішо́в на двір і хоті́в засідла́ти ко́ні.


— Ви верзете дурниці, друже Портосе.

— Ви верзете́ дурни́ці, дру́же Портосе.


З вели́кою нату́гою перемі́г я сам себе́ і йшов супокі́йно за Мошко́м до комі́рки.


Ян біг нао́сліп, бо звуча́ло йому в уша́х одне́ ті́льки сло́во жи́ти.


Чого ж ти іще супишся?

Чого́ ж ти іще́ су́пишся?


— І це завадить тобі відкрити другу причину?

— І це зава́дить тобі́ відкри́ти дру́гу причи́ну?


Гля́не Петро́, аж і кова́ль яки́йсь тут ве́штається з мо́лотом на плеча́х.


Зно́ву ру́шили в доро́гу й наза́втра, о тре́тій вдень, приї́хали до Сюржеру.


— Я зараз же повертаю додому.

— Я за́раз же поверта́ю додо́му.


Банти́ни у ха́ті затанцюва́ли пе́ред її очи́ма, на́че п'я́ні.


— Що ж? Вам, Атосе, не до вподоби цей плян? — спитав Д'Артаньян.

— Що ж? Вам, Атосе, не до вподо́би цей плян? — спита́в Д'Артаньян.


Пі́сля тре́тього вда́ра шля́хтич впав, як коло́да.


Га́ласу вже не було́, але́ й нія́кої змо́ги перегна́ти.


А вночі зорі наче наближались, ставали якимись великими, маячили, танцювали.

А вночі́ зо́рі на́че наближа́лись, става́ли яки́мись вели́кими, маячи́ли, танцюва́ли.


І не моя́ бу́де прови́на, якщо́ на́ша сього́днішня зу́стріч не ста́не вам в приго́ді.


До того́ ж мій мале́нький Д'Артаньян, як ви ка́жете, розпу́сник, дуелі́ст та зра́дник.


Кра́ще, щоб ви ї́хали на Дайю.

Кра́ще, щоб ви ї́хали на Дайю.


— Селі? Селі? — повторив він ледве дишучи.

— Селі́? Селі́? — повтори́в він ле́две ди́шучи.


Ти ви́біг із ха́ти.

Ти ви́біг із ха́ти.


Ви — люди́на надзвича́йно му́жня.

Ви — люди́на надзвича́йно му́жня.


На хвили́ну запанува́ла мовча́нка.

На хвили́ну запанува́ла мовча́нка.


Я розкажу́ тобі́ все, як було́.

Я розкажу́ тобі́ все, як було́.


— Простягніть ваші руки! Схрестіть їх! Так!

— Простягні́ть ва́ші ру́ки! Схресті́ть їх! Так!


Та, зня́вши з себе́ ря́су, і прип'я́в до ко́ней.


— Так, так, але за кілька день я вже встану.

— Так, так, але́ за кі́лька день я вже вста́ну.


— Тільки з малого під'їзду, Тревій, з малого.

— Ті́льки з мало́го під'ї́зду, Тревій, з мало́го.


— Так здалося й мені, пане, дарма що він мав улесливий вигляд.

— Так здало́ся й мені́, па́не, дарма́ що він мав уле́сливий ви́гляд.


— Та цього Д'Артаньяна?

— Та цього́ Д'Артаньяна?


Кардина́л каза́в щось по́шепки, і коро́ль був ду́же бліди́й.


— А ґвардійця?

— А ґварді́йця?


До кого? Ніхто́ не знав.

До кого? Ніхто́ не знав.


— Знайти — знайду, а тільки він дуже далеко!

— Знайти́ — знайду́, а ті́льки він ду́же дале́ко!


— Ось мій мішок з піском.

— Ось мій мішо́к з піско́м.


— Чи ви завжди забуваєте десь свої очі, як ганяєтеся? — спитав Портос.

— Чи ви за́вжди́ забува́єте десь свої́ о́чі, як ганя́єтеся? — спита́в Портос.


— Та Верша ж! А ти хто?

— Та Верша ж! А ти хто?


— Га, мусить чоловік! Не раз і такий до чогось здасться!

— Га, му́сить чолові́к! Не раз і таки́й до чого́сь зда́сться!


— Куди біжиш, циганко? Стій!

— Куди́ біжи́ш, цига́нко? Стій!


Наре́шті прийшо́в кіне́ць чека́нню.

Наре́шті прийшо́в кіне́ць чека́нню.


Підожді́ть, а як я вмру, сва́тайте мою́ Олимпіяду Остапівну.


— Цілий місяць полюємо на тебе, — сказав він коротко.

— Ці́лий мі́сяць полю́ємо на тебе́, — сказа́в він ко́ротко.


Тре́ба все хо́лодно обміркува́ти, зва́живши фа́кти.


Вона́ чу́ла, як увійшо́в Д'Артаньян, але́ не підвела́ голови́.


Ось побачиш, коли він од царя не перейде до турка!

Ось поба́чиш, коли́ він од царя́ не пере́йде до ту́рка!


Поба́чиш сам, що в нас за гість тепе́р у Хма́рищі.


— А чи стане у вас на це твердости?

— А чи ста́не у вас на це твердости?


Це небезпе́чний де́мон.

Це небезпе́чний де́мон.


Зва́жте сами́, скі́льки вам потрі́бно, і не заважа́йте мені́.


Міле́ді става́ла деда́лі говіркі́шою й спита́ла, чи єсть у Д'Артаньяна коха́нка.


Приїзди́в і мину́лої неді́лі та й ба́чив, що ба́тькові щось недо́бре.


— Можемо й тут перечислитися так само, як у Бориславі.

— Мо́жемо й тут перечи́слитися так са́мо, як у Борисла́ві.


Не знать як ди́вляться на бо́жий світ.

Не знать як ди́вляться на бо́жий світ.


Та мину́в ти́ждень, мину́в дру́гий, ба мі́сяць і два місяці́ інстру́кція не прихо́дила.


Бог спас мене́.

Бог спас мене́.


За ним пові́явсь і ба́тько Пу́гач із свої́м́́́ чу́рою.


— Та він мені продав, цілу шістку дістав, — толкувався Куна.

— Та він мені́ прода́в, ці́лу ші́стку діста́в, — толкува́вся Ку́на.


У мене? Та це ж гидота!

У мене́? Та це ж гидо́та!


— Куди ж ми їдемо? — запитав я.

— Куди́ ж ми ї́демо? — запита́в я.


— А що ж бачите ви дивного в моїх словах? — усміхнувшись, спитала міледі.

— А що ж ба́чите ви ди́вного в мої́х слова́х? — усміхну́вшись, спита́ла міле́ді.


Але перш, ніж прочитати її, я хотів побалакати з вами.

Але́ перш, ніж прочита́ти її, я хоті́в побала́кати з вами.


Був він люди́на не красномо́вна.

Був він люди́на не красномо́вна.


— Нехай хапають кого хотя.

— Неха́й хапа́ють кого хотя́.


Це мій това́риш.

Це мій това́риш.


Як не домага́вся Д'Артаньян, та ні про що бі́льше йому не пощасти́ло дові́датись.


Чи то пак отаман за коня!

Чи то пак ота́ман за коня́!


Проте́, обіця́йте мені́, якщо́ сього́дні вночі́ вас не вб'ють, ви за́втра пої́дете.


Опана́с замо́вк, заду́мався.

Опана́с замо́вк, заду́мався.


— Хіба тобі не пощастило, Д'Артаньяне? — спитав Атос.

— Хіба́ тобі́ не пощасти́ло, Д'Артаньяне? — спита́в Атос.


Як ось од Сомка лист до Васю́ти.

Як ось од Сомка лист до Васю́ти.


Ян кача́вся на долі́вці, дря́паючись і копа́ючись.


Тя́жко зажури́лися Богунові това́риші, бачучи навкру́г себе́ руї́ну.


— Це марна річ.

— Це ма́рна́ річ.


— То спробуйте мене.

— То спро́буйте мене́.


Ото́ж я зна́ю, що роблю́, той ході́м.

Ото́ж я зна́ю, що роблю́, той ході́м.


Та життя́ вимага́ло свого́.

Та життя́ вимага́ло свого́.


— Двадцять п'ять.

— Два́дцять п'ять.


Бідола́шна ді́вчинка тро́хи не знеприто́мніла, зачу́вши ці слова́.


Та й уся́ її поведі́нка — не украї́нська.


Чи що з того́ ви́йшло — не зна́ю.

Чи що з того́ ви́йшло — не зна́ю.


Я з неопи́саною триво́гою поклони́вся і став, нена́че вко́паний.


— А то ти жид?

— А то ти жид?


То хіба ти не пізнав мене!

То хіба́ ти не пізна́в мене́!


Д'Артаньян шви́дко поверну́в самоцві́т у сере́дину, та запі́зно.


— Будьте спокійні, — пробурмотила міледі — я помщуся за вас, і жорстоко.

— Бу́дьте спокі́йні, — пробурмоти́ла міле́ді — я помщу́ся за вас, і жорсто́ко.


Чи погоджуєтесь ви на це?

Чи пого́джуєтесь ви на це?


Він напо́внив дві склянки́ й же́стом запроси́в Д'Артаньяна ви́пити.


Я знав, що тут вона́ не втече́ від нас.

Я знав, що тут вона́ не втече́ від нас.


— Ну, як же? — промовила Фреда, м'яко й боязко.

— Ну, як же? — промо́вила Фреда, м'я́ко й бо́язко.


— Посидиш трохи та й вийдеш на волю.

— Поси́диш тро́хи та й ви́йдеш на во́лю.


Савой не відстава́в.

Савой не відстава́в.


— Тоді не лякайтеся, якщо я повернуся о першій, другій чи третій вночі.

— Тоді́ не ляка́йтеся, якщо́ я поверну́ся о пе́ршій, дру́гій чи тре́тій вночі́.


— Що? — запитав Кардеджі, ледве промовляючи.

— Що? — запита́в Кардеджі, ле́две промовля́ючи.


Да так гово́рячи, узя́в за ру́ку Ле́сю, да й поклони́лись обо́є ба́тькові і матері́.


Зви мене́ Мари́ною.

Зви мене́ Мари́ною.


— Добра порада, пане капітане, і я завтра ж рушу.

— До́бра пора́да, па́не капіта́не, і я за́втра ж ру́шу.


— Еге! — вимовив Д'Артаньян, що підслуховував не біля дверей, а коло вікон.

— Еге! — ви́мовив Д'Артаньян, що підслухо́вував не бі́ля двере́й, а ко́ло ві́кон.


— Зачекайте трохи.

— Зачека́йте тро́хи.


Могло́ ста́тися, що він зайшо́в у яки́йсь буди́нок.


— Скільки це становить? — спитав Атос.

— Скі́льки це стано́вить? — спита́в Атос.


А наші дундуки подякували мені киями.

А на́ші дундуки́ подя́кували мені́ кия́ми.


Він ні в яко́му ра́зі не міг поверну́тися до Фра́нції, як посо́л.


— Ну, прецінь раз нагадалися підписати! — сказав другий поліціян.

— Ну, преці́нь раз нагада́лися підписа́ти! — сказа́в дру́гий поліція́н.


Дарови́зної землі́ у Гре́чок і сту́пня нема́.


Вона́ удава́ла з себе́ люб'я́зну й вві́чливу осо́бу.


Тре́ба було́ діста́тись ще до Ло́ндону.

Тре́ба було́ діста́тись ще до Ло́ндону.


Я цілко́м приє́днуюся до пля́ну Атоса.

Я цілко́м приє́днуюся до пля́ну Атоса.


— Зараз і видно чернечу науку.

— За́раз і ви́дно черне́чу нау́ку.


Д'Артаньян чув, як зачини́лися две́рі, як по́тім міле́ді засу́нула два за́суви.


Д'Артаньян побі́г наза́д до буфе́ту.

Д'Артаньян побі́г наза́д до буфе́ту.


Я з жа́хом обня́в її, немо́в хтось силкува́вся ви́рвати її у мене́.


— До вас чи до мене?

— До вас чи до мене́?


Аж ось приїхав із Ніженя сотник, Гордій Костомара.

Аж ось приї́хав із Ніженя со́тник, Горді́й Костома́ра.


Верта́й наза́д до свого́ рі́дного кра́ю.


Тут Кент почу́в скрип сане́й, що ї́хали мо́крим сні́гом.


Тоді́ він поча́в обмірко́вувати свої́ оста́нні приго́ди.


На́віть Д'Артаньян розчу́лився.

На́віть Д'Артаньян розчу́лився.


Проте́, го́рдощі, як і впе́рше, взя́ли го́ру, і від дру́гого вда́ру две́рі розсі́лися.


А бідолашні вернулись у хату да й заголосили, наче по мертвому.

А бідола́шні верну́лись у ха́ту да й заголоси́ли, на́че по ме́ртвому.


І ось тут як раз тра́пилась приго́да.

І ось тут як раз тра́пилась приго́да.


З яко́ю лю́ттю поча́в він роби́ти шпа́дою, вистріливіни з обо́х пістоле́тів.


Він напро́чуд га́рний.

Він напро́чуд га́рний.


— А то пощо? — відповіла панночка.

— А то пощо? — відповіла́ па́нночка.


— От і добре — сказав Ласочка — то я і проведу вас, бо й мені на той край.

— От і до́бре — сказа́в Ласочка — то я і проведу́ вас, бо й мені́ на той край.


— Що сказано, то сказано.

— Що ска́зано, то ска́зано.


— За єдине таке образливе питання хан зарубав би мене власноручно!

— За єди́не таке́ обра́зливе пита́ння хан заруба́в би мене́ власнору́чно!


Та я був пригото́ваний на цю хи́трість.

Та я був пригото́ваний на цю хи́трість.


— Що ж? — каже.

— Що ж? — ка́же.


Шви́дко переста́не, як поба́чить, що дурни́х нема́ до́ма.


Міле́ді мене́ не зна́є.

Міле́ді мене́ не зна́є.


Йому страше́нно хоті́лося зно́ву почу́ти її го́лос, і він наре́шті зва́жився.


Кінь Мускетона теж наздогна́в їх, і сам, без їздця́, скака́в ра́зом із ними.


— Якась людина чекає на вас вдома, — відповів Базен.

— Яка́сь люди́на чека́є на вас вдо́ма, — відпові́в Ба́зен.


З листа́ ви́дно, що це щось важли́ве.

З листа́ ви́дно, що це щось важли́ве.


Ось ско́ро ді́вчи́на приї́де сюди́, щоб одружи́тися зі мно́ю.


Та гов! Щось хлю́пнулося в воді́.

Та гов! Щось хлю́пнулося в воді́.


— Да як же зволите, добродію! Да й поціловались любенько.

— Да як же зво́лите, добро́дію! Да й поціловались любенько.


Ті́льки що вершо́к то́ї ске́лі був рі́вний, мов величе́зний стіл.


Поліца́ї роздя́кувалися Д'Артаньянові і забра́ли свою́ здо́бич.


Оця́ ду́мка ви́ди́мо відживи́ла Владка Завадовського.


— Міледі! — прошепотів Атос.

— Міле́ді! — прошепоті́в Атос.


Він показа́в на рі́чку.

Він показа́в на рі́чку.


Що бли́жче к ца́рському наме́ту, то все трудніш було́ пробира́тись.


А вона? — півголосом заперечив Д'Артаньян.

А вона́? — півго́лосом запере́чив Д'Артаньян.


Молила́сь за нього і ці́ла роди́на Староміських.


Герінгтон намага́вся не зра́дити, що ве́льми заціка́вився то́ю зві́сткою.


Пів на двана́дцяту були́ ко́ло двере́й кля́тої коршми́.


— Стривайте! Неподалеку живе Атос.

— Стрива́йте! Неподале́ку живе́ Атос.


— Сьогодні, пане, я відчуваю до вас тільки вдячність.

— Сього́дні, па́не, я відчува́ю до вас ті́льки вдя́чність.


Мари́на зра́зу те помі́тила.

Мари́на зра́зу те помі́тила.


І Д'Артаньян зник.

І Д'Артаньян зник.


— Так там же наші, козаки!

— Так там же на́ші, козаки́!


Атос, за́мість відпові́сти́, зни́знув плечи́ма.


— Ґасконці — це французькі шотляндці.

— Ґасконці — це францу́зькі шотля́ндці.


Стій! Це нехи́бний знак, що лист ма́є яки́йсь фата́льний зміст.


— І я не знаю, — відповів Гава, — і мої чіпці лежать.

— І я не зна́ю, — відпові́в Га́ва, — і мої́ чіпці́ лежа́ть.


— Тоді, біжіть до дверей сами й відчиняйте їх.

— Тоді́, біжі́ть до двере́й сами́ й відчиня́йте їх.


— Що, ніяково?

— Що, ні́я́ково?


Гада́ла, що до не́ї.

Гада́ла, що до не́ї.


— Чудово! — відповів Атос за себе й за своїх товаришів.

— Чудо́во! — відпові́в Атос за себе́ й за свої́х това́ришів.


— А ти певний, що за цею штукою не криється якась тенденція? — запитала я.

— А ти пе́вний, що за цею шту́кою не кри́ється яка́сь тенде́нція? — запита́ла я.


— Манюсю, я підлий, я негідний! Я програв тебе в карти.

— Маню́сю, я пі́дли́й, я негі́дний! Я програ́в тебе́ в ка́рти.


— П'ятсот екю вам, а п'ятсот мені.

— П'ятсо́т екю вам, а п'ятсо́т мені́.


Аж смішно мені стало, що я міг учора відразу не пізнати в нім жида.

Аж смі́шно мені́ ста́ло, що я міг учо́ра відра́зу не пізна́ти в нім жи́да.


Вона́ йшла з ри́нку.

Вона́ йшла з ри́нку.


Здає́ться, я тоді́ зляка́вся, пополо́тнів і почу́в, що но́ги підгина́ються.


Честь ви́світлити цю поді́ю припа́ла на до́лю Сі́тки Ча́рлі.


— А кайдани? — спитав Сомко.

— А кайда́ни? — спита́в Сомко.


— Е, да се в вас і бандура!

— Е, да се в вас і банду́ра!


— Ге! Що ваше сало та пшоно! — каже третій волоцюга.

— Ге! Що ва́ше са́ло та пшоно́! — ка́же тре́тій волоцю́га.


Се́рце калата́ло, заду́ха підступа́ла до го́рла.


Офіце́р з'яви́вся вчетве́рте.

Офіце́р з'яви́вся вчетве́рте.


Наре́шті й ця робо́та йому остоги́дла, і він сиді́в, схили́вши го́лову на стіл.


— А коли ж ми їдемо? — спитав Атос.

— А коли́ ж ми ї́демо? — спита́в Атос.


Під'ї́хали до шху́ни.

Під'ї́хали до шху́ни.


Д'Артаньянові цього́ було́ до́сить, і він одра́зу ви́рішив, що йому роби́ти.


— Бога нема? — промовив він до нього.

— Бо́га нема́? — промо́вив він до нього.


— Я це досконало знаю, а ось мене дуже дивує, як ви можете про це знати!

— Я це доскона́ло зна́ю, а ось мене́ ду́же диву́є, як ви мо́жете про це зна́ти!


— Прийдеться нести бідолаху, — сказав.

— При́йдеться нести́ бідола́ху, — сказа́в.


Харчів у мене́ до́сить.

Харчів у мене́ до́сить.


Вони́ сновига́ли та намага́лися трима́тися да́лі від бе́рега.


От хоч би взя́ти Анто́шка, Сарабри́нового си́на.


Невжеж це нова помста цієї жінки?

Невже́ж це нова́ по́мста ціє́ї жі́нки?


У коза́цькому та́борі її зра́зу спини́в вартови́й.


Увійшли́ у світли́цю, а там уже́ все гото́ве на столі́ до обі́ду.


Ра́птом він почу́в тупоті́ння ніг, зашелесті́ла торі́шня суха́ трава́.


Па́ні Бонасьє поба́чила, що зайшла́ задале́ко і зляка́лася.


Одноча́сно й гу́ркіт ущу́х.

Одноча́сно й гу́ркіт ущу́х.


У мене́ завме́рло се́рце.

У мене́ завме́рло се́рце.


По́тім шви́дко залі́з під ко́вдру, не зня́вши на́віть мокаси́нів.


Був там і коза́к Ба́йда, що ви́сі́в ре́бром у ту́рків на га́ку, а не злама́в своє́ї ві́ри.


— Він подарував нам чудові коні.

— Він подарува́в нам чудо́ві ко́ні.


— Ти мене соромити будеш?

— Ти мене́ соро́мити бу́деш?


Хто в ній ви́грає́ — ви́грає́ смерть.

Хто в ній ви́грає́ — ви́грає́ смерть.


— Не знаю, бо вони додержували глибокої таємниці.

— Не зна́ю, бо вони́ доде́ржували глибо́кої таємни́ці.


— Івана Мартиновича волимо! Брюховецького, Брюховецького волимо!

— Іва́на Марти́новича во́лимо! Брюхове́цького, Брюхове́цького во́лимо!


Фреда ски́нула о́ком на годи́нника.

Фреда ски́нула о́ком на годи́нника.


Та має́ток мій був в А́нглії.

Та має́ток мій був в А́нглії.


Для Фелтона цього́ було́ вже зана́дто.

Для Фелтона цього́ було́ вже зана́дто.


Д'Артаньян, не га́ючи ча́су, уклони́вся нача́льникові, подя́кував йому й пішо́в.


, хто розбивати крамниці, а хто по заможних дворах.

, хто розбива́ти крамни́ці, а хто по замо́жних двора́х.


Він хоті́в увійти́ туди́, як перемо́жець.


Я проси́в, як обра́жений ба́тько, дозво́лити мені́ пройти́.


Невже вас світ не цікавить більше? Чи знаєте ви, що чоловік мій помер?

Невже́ вас світ не ціка́вить бі́льше? Чи зна́єте ви, що чолові́к мій поме́р?


— Прощай, брате, — каже запорожець, — та не забувай і нас на тім світі.

— Проща́й, бра́те, — ка́же запоро́жець, — та не забува́й і нас на тім сві́ті.


Про́тягом дванадцяти́ годи́н він прої́хав ко́ло шістдесяти́ льє.


— Мадам Лянуа, абсолютно віддана вашій еміненції, як ви то знаєте.

— Мада́м Лянуа, абсолю́тно ві́ддана ва́шій еміне́нції, як ви то зна́єте.


— У такому разі я йду за вами, пане.

— У тако́му ра́зі я йду за вами, па́не.


— Добре, — сказав кардинал.

— До́бре, — сказа́в кардина́л.


Аджеж то страшенна річ, що тут діється! Так далі йти не може.

Аджеж то страше́нна річ, що тут ді́ється! Так да́лі йти не мо́же.


Діставшися до Ерль, Пля́нше, що вів пе́ред, взяв ліво́руч.


— Ви дали слово?

— Ви дали́ сло́во?


Я сиді́ла в готе́лі, коли́ до мене́ прибі́г Зиґмунт.


Як ось чу́є й лю́дську́ мо́ву.

Як ось чу́є й лю́дську́ мо́ву.


— Приставай, брате, в запорожці.

— Пристава́й, бра́те, в запоро́жці.


Б'ю́ться день, б'ю́ться дру́гий,— як де не взявсь молоди́й ге́тьман на ко́ні.


— Чи ви хочете знати?

— Чи ви хо́чете зна́ти?


А християне нехай собі змагаються.

А христия́не неха́й собі́ змага́ються.


Жва́во й ве́село верта́лося коза́цтво до свої́х хат.


— Йо? Щоб то оце запорожець та почав до жінок липнути?

— Йо? Щоб то оце́ запоро́жець та поча́в до жіно́к ли́пнути?


І, не спуска́ючи з нього о́ка, він поверну́в пе́рстень Д'Артаньянові.


А це ж неминуче, якщо взяти на увагу їхню кількість.

А це ж немину́че, якщо́ взя́ти на ува́гу ї́хню кі́лькість.


Пі́сля сніда́нку сплива́в день пома́лу.

Пі́сля сніда́нку сплива́в день пома́лу.


Ра́зом з усіма́ підійшо́в Дезеса́р, нача́льник ґвардійців.


— Молися Богу, зрадливий перевертень, бо прийшов твій останній час!

— Молися Бо́гу, зрадли́вий пере́вертень, бо прийшо́в твій оста́нній час!


Тоді́ одверну́лась і пішла́ геть.

Тоді́ одверну́лась і пішла́ геть.


Та й зайшо́в він сюди́ не як, а проклада́ючи па́нові доро́гу.


Деса́нтні війська́ спуска́лися до мо́ря.


Спе́ршу мені́ здало́сь, що я увійшо́в у кварти́ру духо́вної осо́би.


Чи не наготовив він за для мене, замісць помочі, довічну неволю або й смерть!

Чи не нагото́вив він за для мене́, замісць по́мочі, дові́чну нево́лю або́ й смерть!


На кі́лька хвили́н ста́лася мовча́нка.

На кі́лька хвили́н ста́лася мовча́нка.


— Листа, що надійшов підчас вашої відсутности і який мене просили передати вам.

— Листа́, що надійшо́в пі́дчас ва́шої відсутности і яки́й мене́ проси́ли́ переда́ти вам.


— Простити треба.

— Прости́ти тре́ба.


— То нехай увійде, — жваво відказав Рішельє.

— То неха́й уві́йде, — жва́во відказа́в Рішельє́.


Го́лос дзво́ника, це був наш умо́влений сигна́л.


Д'Артаньян непомі́тно пішо́в за міле́ді.


Вони́ лама́ли собі́ но́ги в розко́линах і, па́даючи під ваго́ю, викру́чували собі́ в'я́зи.


— Може це вам смішно буде, — відповів Борис, — але скажу вам по правді.

— Мо́же це вам смі́шно бу́де, — відпові́в Бори́с, — але́ скажу́ вам по пра́вді.


Це про́сто так собі́ з принципа.

Це про́сто так собі́ з принципа.


— Мій плян? — перепитав Д'Артаньян.

— Мій плян? — перепита́в Д'Артаньян.


— Та може я виплакала б?

— Та мо́же я ви́плакала б?


— Що вдієш? Я іду за своїм покликанням.

— Що вді́єш? Я іду́ за свої́м́́́ покли́канням.


На коні, друзі мої, на коні!

На ко́ні, дру́зі мої́, на ко́ні!


— Хто за нами? — покликне ще раз батько Пугач.

— Хто за нами? — покли́кне ще раз ба́тько Пу́гач.


До поба́чення, бо це все, що сього́дні я мав сказа́ти вам.


— О, друзі мої! — пробурмотів він — де ви тепер? І як мені вас бракує!

— О, дру́зі мої́! — пробурмотів він — де ви тепе́р? І як мені́ вас браку́є!


Ки́ньмо чолові́ка, Д'Артаньяне, ряту́ймо жі́нку.


Я чека́ю всьо́го від кардина́ла.

Я чека́ю всьо́го від кардина́ла.


Я поба́чуся з ціє́ю люди́ною і бу́ду з не́ю боро́тися.


Да з сим сло́вом одверну́всь і пішо́в собі́ га́єм.


Скі́льки йому ще зали́ши́лось іти́? Дві ночі́влі? Де́сять? Сто? — він не знав.


Д'Артаньян пішо́в од не́ї, незна́вши, що й ду́мати.


— Що буде, те й буде,— каже Петро,— а буде те, що бог дасть.

— Що бу́де, те й бу́де,— ка́же Петро́,— а бу́де те, що бог дасть.


Але він не взяв на увагу вітру.

Але́ він не взяв на ува́гу ві́тру.


Вже со́нце зійшло́.

Вже со́нце зійшло́.


Гробова́ мовча́нка панува́ла в халу́пі, як і у флі́гелі.


І він сів спи́ною до жі́нки.

І він сів спи́ною до жі́нки.


Ко́ні так уже́ втоми́лися, що, мо́жна було́ гада́ти, незаба́ром му́сили ста́ти зо́всім.


Залиша́ється ще борг за Бернажу.

Залиша́ється ще борг за Бернажу.


Атос на хвилину замислився.

Атос на хвили́ну зами́слився.


що написа́ти бра́тові міле́ді,.

що написа́ти бра́тові міле́ді,.


Сі́тка Ча́рлі взя́вся до лікува́ння.

Сі́тка Ча́рлі взя́вся до лікува́ння.


До того́ ж бу́дьте спокі́йні, ми потра́пимо до Ло́ндону не всі.


— Чи не треба вам решти, пане офіцере? — спитав хазяїн.

— Чи не тре́ба вам ре́шти, па́не офіце́ре? — спита́в хазя́їн.


— Може дома.

— Мо́же до́ма.


Ре́шту ви вже зна́єте.

Ре́шту ви вже зна́єте.


Бонасьє́ був боягу́з і скна́ра, але́ він люби́в свою́ жі́нку й був звору́шений.


— Кажіть, пане!

— Кажі́ть, па́не!


— До побачення, графіне!

— До поба́чення, графі́не!


— Авжеж сподобалася.

— Авже́ж сподо́балася.


Бажа́лося б мені́ подиви́тись, як ти б'єшся.


Атос наблизився до міледі.

Атос набли́зився до міле́ді.


Чи був би я тут, чи ні, він одна́ково прийшо́в би.


Атос бився так спокійно і так методично, ніби був у фехтовальній залі.

Атос би́вся так спокі́йно і так методи́чно, ні́би був у фехтова́льній за́лі.


— На наступний понеділок! Ще п'ять днів.

— На насту́пний понеді́лок! Ще п'ять днів.


Мари́на зоблідла на виду́.

Мари́на зоблідла на виду́.


— Щодо мене, то я поснідав погано.

— Що́до мене́, то я посні́дав пога́но.


— У твоїм ріднім, — поправив я.

— У твої́м рі́днім, — попра́вив я.


— Із Запорожжя! — кажуть.

— Із Запоро́жжя! — ка́жуть.


— Чи вже б то?

— Чи вже б то?


— Гаразд і те — всміхнувся Д'Артаньян, — що вона складає мені не абияку ціну.

— Гара́зд і те — всміхну́вся Д'Артаньян, — що вона́ склада́є мені́ не аби́яку ціну́.


— Якої роти?

— Яко́ї ро́ти?


Да, взя́вши Петра́ за ру́ку, і по́тяг до світли́ці.


— Ну, що? — спитав він, побачивши Д'Артаньяна.

— Ну, що? — спита́в він, поба́чивши Д'Артаньяна.


— Кре, кре, кре, кре, кре, кре!

— Кре, кре, кре, кре, кре, кре!


Біль, заміни́вши соки́ру на рушни́цю, став націля́тись.


Ізогнувся як дуга́,.

Ізогнувся як дуга́,.


— На мені був широкий плащ і здоровезний капелюх, — пояснив Араміс.

— На мені́ був широ́кий плащ і здорове́зний капелю́х, — поясни́в Араміс.


— Моє ти коханнє! — каже тоді, одмінивши голос, Кирило Тур.

— Моє́ ти коха́ннє! — ка́же тоді́, одміни́вши го́лос, Кири́ло Тур.


Зліквіду́й свої́ ді́ла, прода́й свою́ спа́дщину, чим доро́жче, тим лі́пше.


— Я? — запаленівшися, відказав Едмунд.

— Я? — запалені́вшися, відказа́в Едму́нд.


Не мо́вивши ані́ сло́ва, він підня́в ху́сточку й покла́в її в кешеню па́ні Бонасьє.


То був чолові́к з хло́пчиком, оби́два бі́лі.


— Назовіть мені негідника, особу, що примусила плакати ваші чарівні очі.

— Назові́ть мені́ негі́дника, осо́бу, що приму́сила пла́кати ва́ші чарівні́ о́чі.


— Так, монсеньєр.

— Так, монсеньє́р.


— Не бійся, не відіб'ється.

— Не бі́йся, не відіб'є́ться.


не за́вжди́ мо́жна діста́ти, про питво́ й зо́всім не зга́дував.


— Богу дякувати! — відповіла Староміська, стара поморщена жінка.

— Бо́гу дя́кува́ти! — відповіла́ Староміська, стара́ помо́рщена жі́нка.


— Ось лихо! — каже, обертаючи теє в жарт, Гвинтовка.

— Ось ли́хо! — ка́же, оберта́ючи те́є в жарт, Гвинтовка.


— Здасться? — каже, ідучи мимо, батько Пугач.

— Зда́сться? — ка́же, ідучи́ ми́мо, ба́тько Пу́гач.


— Бачите — сказала вона, — як нам щастить.

— Ба́чите — сказа́ла вона́, — як нам щасти́ть.


— Я прожив за них більше як два місяці, і ще встиг наскладати цілі два ринські.

— Я прожи́в за них бі́льше як два місяці́, і ще встиг насклада́ти ці́лі два ри́нські.


— Чи не думаєте ви триматися проти цілого полку? — спитав Портос.

— Чи не ду́маєте ви трима́тися про́ти ці́лого по́лку? — спита́в Портос.


О́тже, як ба́чите, я тро́хи зна́юся на цьому́.


— Гаразд, — сказав кардинал, — а ви, пане Арамісе?

— Гара́зд, — сказа́в кардина́л, — а ви, па́не Арамісе?


І він ні́жно пригорну́в її до себе́.

І він ні́жно пригорну́в її до себе́.


Вона́ до того́ змори́лась, що не могла́ на́віть відв'яза́ти полу́, щоб увійти́ в шатро́.


— Заприсягаюсь тобі, Дик, що обманом я таки добився свого.

— Заприсягаюсь тобі́, Дик, що обма́ном я таки́ доби́вся свого́.


— То, мабуть, це перебраний принц крови? — зимно сказав незнайомий.

— То, ма́бу́ть, це пере́браний принц кро́ви? — зи́мно сказа́в незнайо́мий.


На те ви попи́, на те ви мужі́ сові́та, на те ви наро́дні го́лови.


— Що? — спитав Д'Артаньян.

— Що? — спита́в Д'Артаньян.


— Серед заколотів і невинному буде таж шана, що й винному.

— Сере́д за́колотів і неви́нному бу́де таж ша́на, що й ви́нному.


Госпо́дар із пля́шкою й ча́ркою попе́реду.


Мо́жна зароби́ти ри́нського, а мо́жна й де́сять, не раху́ючи стра́ви.


І я обійма́ю руко́ю твою́ та́лію і пригорта́ю тебе́ до себе́, не встаючи́ з мі́сця.


Шрам ті́лько похита́в голово́ю.

Шрам ті́лько похита́в голово́ю.


— Де ж саме?

— Де ж са́ме?


— Даю вам секунду на міркування, — додав він.

— Даю́ вам секу́нду на міркува́ння, — дода́в він.


Міле́ді здрігну́лася з ра́дощів.

Міле́ді здрігну́лася з ра́дощів.


— Фе! Убити жінку! — відказав Араміс.

— Фе! Уби́ти жі́нку! — відказа́в Араміс.


Завзя́тий під ту чо́рну ра́ду сільськи́й люд зроби́вся.


— Да що ж тобі заподіяли сі добрі люде? — питає Шрам.

— Да що ж тобі́ заподі́яли сі до́брі люде́? — пита́є Шрам.


Геть, кажу, оступись!

Геть, кажу́, оступи́сь!


— Вождь Джордж, — відповів шаман, низенько вклонившись йому.

— Вождь Джордж, — відпові́в шама́н, низе́нько вклони́вшись йому.


По́тім схопи́лись ліво́руч та розчали́ знов грець, лю́тий, страшні́ший пе́рвого.


— А що, як цей бідолашний граф та винний менше, ніж ви гадаєте?

— А що, як цей бідола́шний граф та ви́нний ме́нше, ніж ви гада́єте?


— Вона дуже горда.

— Вона́ ду́же го́рда.


Принесі́ть сюди́ вагу́, і ми поділимо́сь.


— Ударити, — каже, — в раду.

— Уда́рити, — ка́же, — в ра́ду.


Бог позба́вив їх ро́зуму.

Бог позба́вив їх ро́зуму.


— Так, багато.

— Так, бага́то.


— От що зробив Іванець,— прийняв ізнов слово божий чоловік.

— От що зроби́в Іване́ць,— прийня́в ізнов сло́во бо́жий чолові́к.


— Але не тут! Зачекай у сінях!

— Але́ не тут! Зачека́й у сі́нях!


Біда́ з не́ю, що вона́ ду́же відва́жна.

Біда́ з не́ю, що вона́ ду́же відва́жна.


— Так, благодать зійшла на вас, як допіру казав той пан.

— Так, благода́ть зійшла́ на вас, як допі́ру каза́в той пан.


— Це дуже важливо, — зауважив Д'Артаньян, — але це тільки погроза.

— Це ду́же важли́во, — заува́жив Д'Артаньян, — але́ це ті́льки погро́за.


Чи пам'ятаєте ви добре, що я казав вам, пані?

Чи пам'ята́єте ви до́бре, що я каза́в вам, па́ні?


Вдень мене́ со́нце.

Вдень мене́ со́нце.


— І того не розумію, по що ти стріляв до того жида?

— І того́ не розумі́ю, по що ти стріля́в до того́ жи́да?


— Б'ють на сполох!

— Б'ють на спо́лох!


— Так, священик.

— Так, священик.


— Батьку мій рідний! — каже Сомко.

— Ба́тьку мій рі́дний! — ка́же Сомко́.


— Коло сотні.

— Ко́ло со́тні.


Психольоґія та симпа́тії ї́хні зміня́лися.


— Ах! — вилетіло з уст Олі.

— Ах! — ви́летіло з уст Олі.


— Ні! Сподіваюся, в присутності дами ви не насмілитеся втекти.

— Ні! Сподіва́юся, в прису́тності да́ми ви не насмі́литеся втекти́.


— Що, ніяково?

— Що, ні́я́ково?


Ра́птом загарча́ли соба́ки.

Ра́птом загарча́ли соба́ки.


Ка́нцлер черво́нів і всміха́вся.

Ка́нцлер черво́нів і всміха́вся.


— Якимось дивом, пане.

— Яки́мось ди́вом, па́не.


— Чула від євнухів, що Хмельницький прибув з сином та пятьма товаришами.

— Чу́ла від є́внухів, що Хмельни́цький прибу́в з си́ном та пятьма́ това́ришами.


— Я чекав на нього сьогодні рано.

— Я чека́в на нього сього́дні ра́но.


Довге́нько помо́вчав Брюхове́цький.

Довге́нько помо́вчав Брюхове́цький.


— Вас урятовано, — відповів молодий офіцер.

— Вас урято́вано, — відпові́в молоди́й офіце́р.


— Ви — гемон, посланий на землю, — сказав Атос.

— Ви — гемон, по́сланий на зе́млю, — сказа́в Атос.


Оби́дві жінки́ з хвили́ну обійма́ли одна́ одну́.


— Так, тільки о другій, — вклонився Д'Артаньян.

— Так, ті́льки о дру́гій, — вклони́вся Д'Артаньян.


— А що ж, — каже, — бгатці? Я свого зятя на всякому місті оберу гетьманом.

— А що ж, — ка́же, — бга́тці? Я свого́ зя́тя на вся́кому мі́сті оберу́ ге́тьманом.


Оповіда́ючи всім про те, що ста́лося, він лютува́в про́ти бі́лих твари́н.


Портос і Араміс перезирну́лися, не розумі́ючи тако́ї впевнености Атоса.


— Правда ваша, — сказав Д'Артаньян.

— Пра́вда ва́ша, — сказа́в Д'Артаньян.


Він ходи́в на ку́хню, де лежа́в ваш камзо́л, і залиша́вся там сам.


Він міркува́в собі́, що ко́жна люди́на з приро́ди своє́ї ліни́ва.


Ко́ло четве́ртої ра́но приї́хав лі́кар.

Ко́ло четве́ртої ра́но приї́хав лі́кар.


— Нехай зараз же прийде, якщо він вже повернувся.

— Неха́й за́раз же при́йде, якщо́ він вже поверну́вся.


— Умерла! Ви кажете — умерла?

— Уме́рла! Ви ка́жете — уме́рла?


Бліде сві́тло ле́две пробива́лося крізь щі́ли́ни брудно́го шатра́.


При́йде й на на́шу ю́лицю пра́зник.

При́йде й на на́шу ю́лицю пра́зник.


А канцлер звик до протоколів і чудово редагує їх.

А ка́нцлер звик до протоко́лів і чудо́во редагу́є їх.


— Пху! — аж плюнув з серця запорожець.

— Пху! — аж плю́нув з се́рця запоро́жець.


І вона́ ки́нулася з кімна́ти.

І вона́ ки́нулася з кімна́ти.


Це щось незвича́йне, що листи́ надхо́дять самохо́дом.


Жі́нка сиді́ла на дзи́глику пе́ред ко́минком, що вже згаса́в.


Безтя́много спрова́дили мене́ сюди́.

Безтя́много спрова́дили мене́ сюди́.


— Поки я стеріг вікно, він стеріг двері.

— По́ки я стері́г вікно́, він стері́г две́рі.


— Слухайте! Ви ж бо божевільний.

— Слу́хайте! Ви ж бо божеві́льний.


— А вона від кого довідалась?

— А вона́ від кого дові́далась?


А проте й тут пішло досить легко.

А проте́ й тут пішло́ до́сить ле́гко.


Ми ота́борилися ко́ло Тахіна, але́ це не дійшло́ до на́шої свідомости.


— Моя, пане офіцере.

— Моя́, па́не офіце́ре.


— Зрозуміло, не вчиню.

— Зрозумі́ло, не вчиню́.


— У тебе душа щира, козацька.

— У тебе́ душа́ щи́ра, коза́цька.


Ви́дко, що ви приї́хали зда́лека.

Ви́дко, що ви приї́хали зда́лека.


Ме́шканці мі́ста не дойма́ли ві́ри своїм́́́ спі́льникам і трима́ли рушни́ці на погото́ві.


— Це таки до Араміса! — пробурмотів Д'Артаньян.

— Це таки́ до Араміса! — пробурмотів Д'Артаньян.


От і поча́в Петро́ усе́ оповіда́ти, як було́ в Паволочі.


— Та хто ж її вкрав?

— Та хто ж її вкрав?


— Ви врятуєте Вкраїну!

— Ви вряту́єте Вкраї́ну!


Проте́, і́ноді й спо́мини бува́ють боля́чі.


Та про те я машина́льно пішо́в за не́ю.

Та про те я машина́льно пішо́в за не́ю.


— Та вони не влучать в мене, — відказав Д'Артаньян.

— Та вони́ не влу́чать в мене́, — відказа́в Д'Артаньян.


— Так, так! Тепер скажіть, де мені знайти вас, щоб дурно не бігати?

— Так, так! Тепе́р скажі́ть, де мені́ знайти́ вас, щоб ду́рно не бі́гати?


Я був приму́шений на де́який час відмо́витися від сута́ни.


От як до́бре ще ви́пили, ви́тяг я з кише́ні ключі́ та й ки́нув їм вязку на стіл.


Зна́ти було́, що де да́лі йому роби́лося все гі́рше.


Д'Артаньян і Пля́нше ско́чили на ко́ні й ру́шили в путь.


— Чи дома пан осаул полковий? — поспитав у неї Шрам.

— Чи до́ма пан осаул полкови́й? — поспита́в у не́ї Шрам.


— Це ви хтіли мене бачити? — спитав мушкетер.

— Це ви хті́ли мене́ ба́чити? — спита́в мушкете́р.


У Гре́чок у М.

У Гре́чок у М.


Підійді́ть до нього й відрі́жте два.

Підійді́ть до нього й відрі́жте два.


— Бережіться, — застерегла я, — я ославлю вас на цілий світ.

— Бережі́ться, — застерегла́ я, — я осла́влю вас на ці́лий світ.


Він обіця́в да́ти соба́к на призна́чений те́рмін.


— Ви скидаєтеся на змовців.

— Ви скида́єтеся на змо́вців.


Добра́вшись до свого́ наме́ту, Сомко за́раз звелі́в позвать пе́ред себе́ Вуяхевича.


Та в вас тут чимало таки назбиралось? Га?

Та в вас тут чима́ло таки́ назбира́лось? Га?


— Хто вам казав, що я плакала?

— Хто вам каза́в, що я пла́кала?


І кардина́л па́льцем вказа́в юнако́ві на стіле́ць.


— Без жодної гризоти, — сказав він.

— Без жо́дної гризо́ти, — сказа́в він.


— І добре робите, пане.

— І до́бре ро́бите, па́не.


Про́сто не тра́пилося тако́го ви́падку.

Про́сто не тра́пилося тако́го ви́падку.


— Хто знає? Та дарма! — сказала міледі, написавши назву на клапті паперу.

— Хто зна́є? Та дарма́! — сказа́ла міле́ді, написа́вши на́зву на кла́пті папе́ру.


Той, здава́лося, був ду́же заклопо́таний.


— Вісім днів, мілорде.

— Ві́сім днів, мілорде.


Щопра́вда, до́сі тако́го ви́падку не було́.


— Нагода трапиться, — відказав Рошфор.

— Наго́да тра́питься, — відказа́в Рошфор.


Фелтон прийшо́в до адміралті́йства, запоро́шений і обли́тий по́том.


Знаху́р, — ду́рень, ви́брав не те, що тре́ба.


, Ґустав нарешті скінчив гімназію, потративши на неї цілих чотирнадцять літ.

, Ґустав наре́шті скінчи́в гімна́зію, потра́тивши на не́ї ці́лих чотирна́дцять літ.


— Давай боротись або стрілятись на пістолях.

— Дава́й боро́тись або́ стріля́тись на пістоля́х.


І де ти смія́тимешся, я байду́жно здвигну́ раменами.


І по цих слова́х ки́нув торби́нку із зо́лотом в рі́чку.


Вона́ жива́, вона́ в манастирі́, в небезпе́ці, в Стене́й.


— Яке? — спитав кавалерист.

— Яке́? — спита́в кавалери́ст.


Молоди́й мушкете́р був у на́строї, що допомі́г би йому герої́чно перейти́ на той світ.


— Ваша еміненція не так зрозуміла мої слова.

— Ва́ша еміне́нція не так зрозумі́ла мої́ слова́.


Це турбу́є мене́ не бі́льше, як поро́жня пля́шка.


Дава́йте лиш млинці́в гаря́чих, а я ось пошаную го́сте́й перчаківкою.


Два рази́ ви за мали́м не заги́нули від руки́ ва́шої найбли́жчої ро́дички.


Але страждати за нього, це — щастя.

Але́ стражда́ти за нього, це — ща́стя.


— А Бастилія? — спитав Араміс.

— А Басти́лія? — спита́в Араміс.


— Успокойтеся, діду, — мовив я.

— Успоко́йтеся, ді́ду, — мо́вив я.


— Ні я господар, ні я жебрак.

— Ні я госпо́дар, ні я жебра́к.


— Гаразд, — сказав шляхтич.

— Гара́зд, — сказа́в шля́хтич.


А втім висновки з міркувань крамаря були вже зроблені.

А втім ви́сновки з міркува́нь кра́маря були́ вже зро́блені.


Д'Артаньян мо́вчки вклони́вся.

Д'Артаньян мо́вчки вклони́вся.


Юна́к залиша́вся байду́жий.

Юна́к залиша́вся байду́жий.


— Нехай, нехай! — каже ще один, ідучи мимо.

— Неха́й, неха́й! — ка́же ще оди́н, ідучи́ ми́мо.


Збережі́ть цю гра́моту для себе́, Д'Артаньяне.


— Ну, коли так, то добре! — сказав Тоньо.

— Ну, коли́ так, то до́бре! — сказа́в Тоньо.


Оди́н на де́сять літ ви́стане.

Оди́н на де́сять літ ви́стане.


Я велі́в принести́ два келішки коньяку́.


По цих слова́х шум по́за кабіне́том набу́в си́ли ви́буху.


Воло́дя підхо́дить до мене́ нетве́рдим кро́ком.


Лю́ди з неприто́мними очи́ма шука́ли люди́ну, що принесла́ такі́ катастрофі́чні звістки́.


Ге́тьман махну́в булаво́ю.

Ге́тьман махну́в булаво́ю.


Я діста́ла яку́сь кни́жку і взя́лася чита́ти.


— І ви не знали, що тут мешкає юнак?

— І ви не зна́ли, що тут ме́шкає юна́к?


— Я виграв п'ять пістолей в Араміса.

— Я ви́грав п'ять пістоле́й в Араміса.


— Та вжеж не бідак, пане.

— Та вжеж не біда́к, па́не.


— Запорожець запорожцеві не пара.

— Запоро́жець запоро́жцеві не па́ра.


Ду́же до́бре для сві́та, що універсальности мі́сис Епінґвелів не на все вистача́є.


— Признання? — сполотнівши вимовила вона.

— Призна́ння? — сполотні́вши ви́мовила вона́.


І вона́, знеси́лена, впа́ла на гру́ди молодо́го офіце́ра.


— Оце, де ми стоїмо, ліве крило табору.

— Оце́, де ми стоїмо́, лі́ве крило́ та́бору.


— Тоді Луї Савой не буде батьком моїх дітей.

— Тоді́ Луї́ Савой не бу́де ба́тьком мої́х діте́й.


— Ходім, — сказав він — я не хочу кидати тебе в такому становищі.

— Ходім, — сказа́в він — я не хо́чу ки́дати тебе́ в тако́му стано́вищі.


Вона́ не пови́нна розмовля́ти ні з ким, крім вас, якщо́ на те бу́де ва́ша ла́ска.


І вони́ обняли́ся, на цей раз од щи́рого се́рця й без за́дньої ду́мки.


— Будеш каятись, полковнику! — сказав Олекшич, сідаючи вже на коня.

— Бу́деш ка́ятись, полко́внику! — сказа́в Олекшич, сіда́ючи вже на коня́.


Шрам посла́в си́на прочи́стити доро́гу.

Шрам посла́в си́на прочи́стити доро́гу.


Не от так собі́ ходи́в Га́ва в неблизьку́ доро́гу з Дрого́бича до Старо́го Мі́ста.


— Качайте його! — наказав Бетліс.

— Кача́йте йо́го! — наказа́в Бетліс.


Урі поскида́в з них мох під стіно́ю і ви́йняв з ла́ви три коло́ди.


— Візьміть! — сказала міледі, оддаючи Фелтонові торбинку, повну люїдорів.

— Візьмі́ть! — сказа́ла міле́ді, оддаючи́ Фелтонові торби́нку, по́вну люї́дорів.


Чима́ло було́ се́ред них і цинго́тних.

Чима́ло було́ се́ред них і цинго́тних.


Поба́чуся з Хмельни́цьким, тоді́ й обмірку́ю, що вчини́ти.


Але блюзнірство — то розлучати серця, що їх бог сотворив одне для одного.

Але́ блюзні́рство — то розлуча́ти серця́, що їх бог сотвори́в одне́ для одного́.


Крізь щі́ли́ни віко́нниць не було́ видко ні і́скри вогню́.


Наспі́ла і вже мина́ла о́сінь.

Наспі́ла і вже мина́ла о́сінь.


— Що зо мною? — прошептав він, важко переводячи дух.

— Що зо мно́ю? — прошепта́в він, ва́жко перево́дячи дух.


Бу́цім і не він, пові́в свого́ го́стя оглядува́ти господа́рство.


Пля́нше уда́в з себе́ слугу́, що шука́є поса́ди.


— То й не поважай, не злякаєш.

— То й не поважа́й, не зляка́єш.


— Так, це моє прізвище.

— Так, це моє́ прі́звище.


— Боже мій, як ви стурбовані.

— Бо́же мій, як ви стурбо́вані.


На сві́ті сніги́, моро́зи, мете́лиця.

На сві́ті сніги́, моро́зи, мете́лиця.


— Ми пропали, — шепнув Д'Артаньян на вухо Атосові.

— Ми пропа́ли, — ше́пнув Д'Артаньян на ву́хо Ато́сові.


Атос тимча́сом підійшо́в до Д'Артаньяна.


Та Га́ва цим не знеохо́тився.

Та Га́ва цим не знеохо́тився.


Да й ка́шлянув, ви́нивши ку́бок, і погля́нув по всіх го́стя́х, розгла́джуючи ву́си.


По ї́хніх серця́х протіка́в струмо́к яко́гось божеві́лля.


— Ось вони, монсеньєр.

— Ось вони́, монсеньє́р.


Черногорець за́раз ки́нувсь до свого́ побрати́ма, а Ле́ся до Петра́.


— І я! — додав Араміс.

— І я! — дода́в Араміс.


Атос витяг шпаду й заступив йому дорогу.

Атос ви́тяг шпа́ду й заступи́в йому доро́гу.


Оби́два в чо́рному зно́ву вклони́лися.

Оби́два в чо́рному зно́ву вклони́лися.


Її коха́нець упе́рто диви́всь на не́ї.

Її коха́нець упе́рто диви́всь на не́ї.


Він перепли́в іще́ раз півперек ви́ру, обми́вся до́бре і та́ко́ж ви́ліз із води́.


— Але, — вигукнув розбійник, — це тільки інший засіб вбити мене.

— Але́, — ви́гукнув розбі́йник, — це ті́льки і́нший за́сіб вби́ти мене́.


— Скажи, козаче, де мені знайти полковника Богуна?

— Скажи́, коза́че, де мені́ знайти́ полко́вника Богуна́?


Скажі́ть, що я зали́ши́в її в себе́.

Скажі́ть, що я зали́ши́в її в себе́.


Васю́та й ру́ки попусти́в.

Васю́та й ру́ки попусти́в.


Яка́сь ди́вна ти́ша обгорну́ла всіх.

Яка́сь ди́вна ти́ша обгорну́ла всіх.


— Мерщій, мерщій, — нетерпеливився Фелтон.

— Мерщі́й, мерщі́й, — нетерпели́вився Фелтон.


Ха́та, піч, подушки́ — ото́ вам і все щастє.


— Уся моя олива загинула.

— Уся́ моя́ оли́ва заги́нула.


А вражий запорожець аж за боки береться, регочучи.

А вра́жий запоро́жець аж за боки́ бере́ться, рего́чучи.


Піду́ одпочину тро́хи.

Піду́ одпочину тро́хи.


— Алеж я вас не знаю і не хочу! — скрикнула я до нього.

— Алеж я вас не зна́ю і не хо́чу! — скри́кнула я до нього.


Бараба́ш проки́нувся, а на нього вже був напра́влений го́стрий спис Джеджалія.


— Пийте тепер безпечніше, дорогії гості,— каже господар,— ляшка вас не отруїть.

— Пи́йте тепе́р безпе́чніше, дорогії го́сті,— ка́же госпо́дар,— ля́шка вас не отруї́ть.


Диви́сь, скі́льки возі́в ко́ло ха́ти! Ніхто́ не одцуравсь мої́х хлі́ба со́лі.


А козакам і байдуже, тілько сміялись.

А козака́м і ба́йду́же, ті́лько смія́лись.


— Спитати, чи не потрібні мені гроші?

— Спита́ти, чи не потрі́бні мені́ гро́ші́?


Та по́ми́лка трива́ла недо́вго.

Та по́ми́лка трива́ла недо́вго.


Ви́їхали з Борзни́.

Ви́їхали з Борзни́.


Бі́ла, Дик, на́скрізь бі́ла.

Бі́ла, Дик, на́скрізь бі́ла.


Обли́ччя ціє́ї молодо́ї жі́нки було́ для міле́ді зо́всім незнайо́ме.


Бонасьє впізна́в у них за́пис до́питу, вчи́неному йому в Басти́лії.


Воло́дко похита́в голово́ю.

Воло́дко похита́в голово́ю.


— Ні, Атосе, ні.

— Ні, Атосе, ні.


— Так, пане, — ледве чутно відповів переляканий гість.

— Так, па́не, — ле́две чу́тно відпові́в переля́каний гість.


Харчові́ припа́си в нас ви́йшли, і ми вже соба́к поїда́ли.


— Га, то ходім, пошукаймо! — сказав Тоньо.

— Га, то ході́м, пошука́ймо! — сказа́в Тоньо.


Тюре́мники ввели́ Атоса.

Тюре́мники ввели́ Атоса.


— Рано ти, сину мій, ліг спочивати.

— Ра́но ти, си́ну мій, ліг спочива́ти.


— Плянше! — повторили Портос і Араміс.

— Пля́нше! — повтори́ли Портос і Араміс.


А комісар тимчасом похапливо писав листа, на якого чекав секретар.

А коміса́р тимча́сом похапливо писа́в листа́, на яко́го чека́в секрета́р.


То була́ заві́тна мрі́я Д'Артаньяна, ра́зом з бажа́нням розшука́ти па́ні Бонасьє.


— Якщо ви не скоритеся, ми примусимо вас.

— Якщо́ ви не ско́ритеся, ми приму́симо вас.


Аджеж це для мене страта.

Аджеж це для мене́ стра́та.


— Ви? — спитала міледі.

— Ви? — спита́ла міле́ді.


Листи́ ці були́ запеча́тані, захи́щені від непого́ди.


Га́нна Австрі́йська ступи́ла крок наза́д і пополотніла.


найбі́льший зди́рщик, ко́жного облу́пить.


Ча́сом він хоті́в щось сказа́ти.

Ча́сом він хоті́в щось сказа́ти.


— Про стан наших інтересів? — сказав він.

— Про стан на́ших інтере́сів? — сказа́в він.


— Ха, ха, ха! — засміялася вона.

— Ха, ха, ха! — засмія́лася вона́.


— І вибрався кудись.

— І ви́брався куди́сь.


Вони́ не досяга́ли.

Вони́ не досяга́ли.


Той ки́нув коршма́реві дві чи три срі́бних моне́ти й поскака́в слі́дом́ за свої́м́́́ па́ном.


А Шраму було не по нутру.

А Шра́му було́ не по нутру́.


Дарма́, що рані́ш покли́кано ювіле́ра, пе́рший з'яви́вся секрета́р.


— Та що, ку́ме, ко́ло нього па́нькаєш? — сказа́в хтось ізбо́ку товсти́м го́лосом.


Зиґмунта, що припрова́див їх туди́, закува́ли ра́зом з і́ншими.


Лише́ ви оди́н не вмі́єте дочека́ти до остато́чної весня́но́ї проми́вки.


— Друже мій, ви говорите, як втілене богослів'я.

— Дру́же мій, ви гово́рите, як вті́лене богослі́в'я.


— Я дав тобі слово, — і тепер вдруге дарую тобі життя.

— Я дав тобі́ сло́во, — і тепе́р вдру́ге дару́ю тобі́ життя́.


І Староміський спра́вді підписа́вся.

І Староміський спра́вді підписа́вся.


— І добре так.

— І до́бре так.


— Король наказує, ваша величність.

— Коро́ль нака́зує, ва́ша вели́чність.


Кардина́л і собі́ не попуска́в свого́.

Кардина́л і собі́ не попуска́в свого́.


— Продати діяманта, — відповів Араміс.

— Прода́ти діяманта, — відпові́в Араміс.


Вони́ зви́кли сами́ за себе́ турбува́тися.


Будь ла́ска, залиші́ть нас.

Будь ла́ска, залиші́ть нас.


А внизу готівка, книжечки податкові і банкові.

А внизу́ готі́вка, книжечки́ податко́ві і ба́нкові.


На во́зі з ним іще́ півдесятка міща́н.

На во́зі з ним іще́ півдесятка міща́н.


— Вам треба мапу?

— Вам тре́ба ма́пу?


— Невжеж ми задавили всіх до одного? — спитав Атос.

— Невже́ж ми задави́ли всіх до одного́? — спита́в Атос.


Вона́ чека́є на мене́ там дале́ко, у кра́щій краї́ні.


— Ну, але що ж я вам пораджу? — майже крізь сльози скрикнув Гава.

— Ну, але́ що ж я вам пора́джу? — ма́йже крізь сльо́зи скри́кнув Га́ва.


Ду́жі й бі́лі.

Ду́жі й бі́лі.


Він ви́правдав би проте́кцію, що її ви мені́ ласка́во пропону́єте.


З ці́лої ку́пи ху́трів се́ред човна́ підвела́сь мі́сис Сейзер в усі́й свої́й красі́.


— От іще помана не поліно, зовсім подібне до щуки!

— От іще́ пома́на не полі́но, зо́всім поді́бне до щу́ки!


Ге́тьман зліз з коня́.

Ге́тьман зліз з коня́.


Як такі́й і не пози́чити.

Як такі́й і не пози́чити.


Ще мене́ страх не зо́всім поки́нув.

Ще мене́ страх не зо́всім поки́нув.


Здивова́всь Петро́ і звелі́в за́раз собі́ коня́ сідла́ти.


Дейвід Пейн засмія́вся, сте́жачи за молодо́ю індія́нкою, що побі́гла до хати́ни.


Міле́ді ки́нулась до нього.

Міле́ді ки́нулась до нього.


Ех, ба́бська нату́ра! А ще про́сять — зостанься з ними жи́ти.


— Якби я мав сумнів у вашому коханні, я не сказав би цього.

— Якби́ я мав су́мнів у ва́шому коха́нні, я не сказа́в би цього́.


Він не впе́рше це відчува́в, — з да́внього до́свіду знав, що наближа́ється споку́са.


— Алеж ти, прецінь, досі живо займався такими ділами і афішувався навіть.

— Алеж ти, пре́цінь, до́сі жи́во займа́вся таки́ми діла́ми і афішува́вся на́віть.


— Я буду вам щиро вдячний, якщо ви мене відпустите, — промовив містер Тейлор.

— Я бу́ду вам щи́ро вдя́чний, якщо́ ви мене́ відпу́стите, — промо́вив мі́стер Те́йлор.


— Я сам, любий Атос, — мовив тоді Д'Артаньян.

— Я сам, лю́бий Атос, — мо́вив тоді́ Д'Артаньян.


— Годі, годі! — почувся за дверима спокійний голос Атоса.

— Го́ді, го́ді! — почу́вся за двери́ма спокі́йний го́лос Ато́са.


Тепе́р жо́дне фізи́чне ті́ло не поділя́ло їх.


Кардина́л зна́є все.

Кардина́л зна́є все.


— А мабуть, що ні, — мовив, ніби сам до себе, другий.

— А ма́бу́ть, що ні, — мо́вив, ні́би сам до себе́, дру́гий.


— Маєте рацію, капітане, — відповів Д'Артаньян.

— Ма́єте ра́цію, капіта́не, — відпові́в Д'Артаньян.


Сім день пі́сля того́ би́вся Богу́н з ля́хами невпи́нно.


— Ми вже приїхали.

— Ми вже приї́хали.


Так чи сяк, а я души́тиму, до́ки не ска́жете, де мій пісо́к.


Ско́чив до вікна́, але́ вікно́ було́ те́мне.


Загра́й підо мно́ю.

Загра́й підо мно́ю.


— Ось і наші книдлі йдуть! — сказав Владко над Кеслеровим тапчаном.

— Ось і на́ші кни́длі йдуть! — сказа́в Владко над Кеслеровим тапча́ном.


Тут Кент почу́в скрип сане́й, що ї́хали мо́крим сні́гом.


— Спершу заслужіть це щастя.

— Спе́ршу заслужі́ть це ща́стя.


Я зволі́кся з лі́жка, бо́сими нога́ми пішо́в до двере́й і відчини́в.


Портос схили́в го́лову на озна́ку того́, що зго́джується з цим.


Я вста́ла і оберну́лася лице́м до них.

Я вста́ла і оберну́лася лице́м до них.


Одкрию тобі́, панотче, чого́ оте́є я в Ки́єві.


— Он як! А як же вам пощастило втекти?

— Он як! А як же вам пощасти́ло втекти́?


Аж ось вона знов увійшла в світлицю.

Аж ось вона́ знов увійшла́ в світли́цю.


З ци́ми слова́ми, вона́ побі́гла до каре́ти, що заздалегі́дь поверну́ла наза́д.


Зіпхну́ли й кня́зя з ду́мними дя́ками, як попе́рлись.


Вовку́н поклони́вся Тоньові.

Вовку́н поклони́вся Тоньові.


Пробачити вам, монсеньєр! Подумайте, що ви говорите!

Проба́чити вам, монсеньє́р! Поду́майте, що ви гово́рите!


— Дайте мені подивитися.

— Да́йте мені́ подиви́тися.


Біль пристосува́в петлю́ так, щоб гудз як раз прийшо́вся під лі́ве вішалникове ву́хо.


— Хіба ж так стояла справа? — невпевнено спитав король.

— Хіба́ ж так стоя́ла спра́ва? — невпе́внено спита́в коро́ль.


— А я хіба що ж тобі кажу? Хіба куди тебе веду?

— А я хіба́ що ж тобі́ кажу́? Хіба́ куди́ тебе́ веду́?


— Я до слова виконаю ваше доручення, мілорде.

— Я до сло́ва ви́конаю ва́ше дору́чення, мілорде.


— Ви мене ще не знаєте.

— Ви мене́ ще не зна́єте.


— Сміливого ворога хан поважає.

— Сміли́вого во́рога хан поважа́є.


Я мав за честь допові́сти́ ва́шій еміне́нції, що мерзо́тники були́ п'я́ні.


Стари́й Сарабри́н міг ле́гко поті́шитися.


Я дивлю́ся на нього, не змига́ючи.

Я дивлю́ся на нього, не змига́ючи.


— Через те ще дужче треба Хмельницького пожаліти й допомогти йому.

— Че́рез те ще ду́жче тре́ба Хмельни́цького пожалі́ти й допомогти́ йому.


Те ж са́ме влашто́ване було́ для короле́ви й для дружи́ни президе́нта.


Увійшо́в і за́раз запер две́рі.

Увійшо́в і за́раз запер две́рі.


Ви хоті́ли її вби́ти.

Ви хоті́ли її вби́ти.


— Як то чого, аджеж ти велів мені йти!

— Як то чого́, адже́ж ти велі́в мені́ йти!


Тут було́ б небезпе́чно.

Тут було́ б небезпе́чно.