Га́ва відверну́вся, щоб не ба́чити тих сліз.


— Амінь! — каже Череваниха.

— Амі́нь! — ка́же Череваниха.


Але Гершко сміявся з того.

Але́ Гершко смія́вся з того́.


— Убив чи просмикнув — це вже, пане, як вам більше до вподоби.

— Уби́в чи просмикну́в — це вже, па́не, як вам бі́льше до вподо́би.


Хазя́їн ступи́в крок наза́д і уми́вся сльоза́ми.


Зня́вся гарми́дер і га́лас, — ці́ла метушня́.


День і ніч я моли́лась, сподіва́ючись, що госпо́дь подару́є мені́ моє́ самогу́бство.


— Я прокинувся в шпиталю.

— Я проки́нувся в шпита́лю.


— Чого ви від мене хочете?

— Чого́ ви від мене́ хо́чете?


Га? — Вони́ переверну́ли Ке́нта.

Га? — Вони́ переверну́ли Ке́нта.


— Було пів до одинадцятої.

— Було́ пів до одина́дцятої.


— Ой, синку! — каже Шрам.

— Ой, синку́! — ка́же Шрам.


— Вашому панові, — сказала вона.

— Ва́шому па́нові, — сказа́ла вона́.


Хіба ж я тому винна, що інший за шість неділь упорався зо мною краще?

Хіба́ ж я тому́ ви́нна, що і́нший за шість неділь упо́рався зо мно́ю кра́ще?


Ось і тепе́р я що́йно поверну́вся з доро́ги, і мої́ соба́ки ще на́віть не відпочи́ли.


— Тут, очевидно, є щось нове?

— Тут, очеви́дно, є щось нове́?


— Теж саме й я кажу! — зрадів Богун.

— Теж са́ме й я кажу́! — зраді́в Богу́н.


— Одважив солі добре,— каже божий чоловік, да зробив негаразд.

— Одва́жив со́лі до́бре,— ка́же бо́жий чолові́к, да зроби́в негара́зд.


Воно́ вже ма́йже дійшло́ зеніта.

Воно́ вже ма́йже дійшло́ зеніта.


Туди́ і рве́ться на́ша душа́, коли́ хо́чеш зна́ти.


— Гетьмана! — крикне Сомко, що аж покривувесь галас.

— Ге́тьмана! — кри́кне Сомко́, що аж покривувесь га́лас.


Хіба ж ви не пам'ятаєте?

Хіба́ ж ви не пам'ята́єте?


Тепе́р я говорю́ з Бі́лем.

Тепе́р я говорю́ з Бі́лем.


На Вкраї́ні тим ча́сом займа́лася крива́ва зірни́ця.


А Черевань, слухаючи, тілько сміявся.

А Черева́нь, слу́хаючи, ті́лько смія́вся.


Кі́лька день Йосько про́сто любува́вся вікно́м.


— Ви ніби ждете чогось або боїтеся чогось?

— Ви ні́би ждете́ чого́сь або́ боїте́ся чого́сь?


— Лягай та спи! Миски дістанеш завтра.

— Ляга́й та спи! Миски́ діста́неш за́втра.


— Я не з вами говорю, пане.

— Я не з вами говорю́, па́не.


То була́ люди́на а́кції.

То була́ люди́на а́кції.


— Так, моє діточко.

— Так, моє́ ді́точко.


А з боків усе нові.

А з бокі́в усе́ нові́.


— Ні! — відповів Стокард.

— Ні! — відпові́в Стокард.


Неха́й не ду́рно запро́шував ти мене́ до свої́х воюва́ти ту́рка.


Во́вчий Зуб нащури́в ву́ха і загарча́в на Герінгтона.


Наре́шті, почу́в він го́лос ді́вчи́ни і шви́дко поплазува́в туди́, де вона́ сиді́ла.


Вчи́ся до́бре! Тепе́р тре́ба ма́ти до́бру го́лову, що́би дороби́тися має́тку.


— Це він, сір, він?

— Це він, сір, він?


Ви сами́ сказа́ли, що мої́ вороги́ затягли́ мене́ в па́стку.


— Ви у призначеній для вас кімнаті, мадам.

— Ви у призна́ченій для вас кімна́ті, мада́м.


Ка́жуть, у Ні́жені під ра́ду вели́кий урожа́й на кармазини.


— А таки вона! — привітно відказала Олександра Платонівна.

— А таки́ вона́! — приві́тно відказа́ла Олекса́ндра Плато́нівна.


— Гов! Чи не втекла вона? — з острахом запитав товариш.

— Гов! Чи не втекла́ вона́? — з о́страхом запита́в това́риш.


Все одно я собі смерть заподію!

Все одно́ я собі́ смерть заподі́ю!


Мої́ ру́ки дрижа́ли.

Мої́ ру́ки дрижа́ли.


Га́ва зра́зу ду́мав, що це жарт, — та бо лю́ди почали́ свари́ти.


Гуверна́нток та бон у діте́й не було́.

Гуверна́нток та бон у діте́й не було́.


Я коха́ю її, мілорде, і ревну́ю.

Я коха́ю її, мілорде, і ревну́ю.


Д'Артаньян вклони́вся герцоґові й нала́годився відійти́.


Не тре́ба й твоє́ї вічности, бо я їх пе́вно не доживу́.


Д'Артаньян, моторніший, прибі́г пе́рший і поста́вив на не́ї но́гу.


А що ж, Астарочко, як до того ставиться хан? Не чула?

А що ж, Аста́рочко, як до того́ ста́виться хан? Не чу́ла?


Араміс, дарма що поранений, вхопив за гриву коня і понісся слідом за іншими.

Араміс, дарма́ що пора́нений, вхопи́в за гри́ву коня́ і поні́сся слі́дом́ за і́ншими.


Та й дава́й гаса́ти за не́ю круг Шра́мового коня́.


— Дорогий Д'Артаньяне, ви прийшли саме в раз.

— Дороги́й Д'Артаньяне, ви прийшли́ са́ме в раз.


— Не дивно те.

— Не ди́вно те.


— А чоловік цього жахливого створіння ще живий? — зацікавився Араміс.

— А чолові́к цього́ жахли́вого створі́ння ще живи́й? — заціка́вився Араміс.


— Так, ви казали, що вам спав на думку якийсь плян, — нагадав йому Атос.

— Так, ви каза́ли, що вам спав на ду́мку яки́йсь плян, — нагада́в йому Атос.


— Відомі вам прізвища цих трьох мушкетерів?

— Відо́мі вам прі́звища цих трьох мушкете́рів?


Я не бага́то й наду́мувалася, коли́ він предложив мені́ ї́хати з собо́ю.


Д'Артаньян похита́в голово́ю.

Д'Артаньян похита́в голово́ю.


Д'Артаньян побі́г слі́дом́ за не́ю й невдо́взі наздогна́в її.


Тепе́р ї́дьте собі́ ліво́руч.

Тепе́р ї́дьте собі́ ліво́руч.


— Можлива річ.

— Можли́ва річ.


Бог зна́є, чи тра́питься вдру́ге так га́рно вкла́стись спа́ти.


Врятува́вся лише́ оди́н Ча́рлі Сі́тка.

Врятува́вся лише́ оди́н Ча́рлі Сі́тка.


Пе́ред обі́дом ми вас розбу́димо.

Пе́ред обі́дом ми вас розбу́димо.


Журба́ мене́ су́шить, журба́ мене́ в'я́лить,.


— Хто тобі сказав?

— Хто тобі́ сказа́в?


Ой пане, як же ви тепер гадаєте, що зо мною буде?

Ой па́не, як же ви тепе́р гада́єте, що зо мно́ю бу́де?


— Ось дивіться, — сказав він.

— Ось диві́ться, — сказа́в він.


Усміха́ючись, жі́нка простягла́ до нього ру́ки.


Грі́мо задовольни́вся тим, що па́льцем вказа́в на Д'Артаньяна.


Там розташува́лися бі́лі лю́ди.

Там розташува́лися бі́лі лю́ди.


— Ні, ні, вам не пощастить утекти й сьогодні, — сказав лорд Вінтер виходячи.

— Ні, ні, вам не пощасти́ть утекти́ й сього́дні, — сказа́в лорд Вінтер вихо́дячи.


Юна́к підві́вся й зроби́в крок до не́ї.

Юна́к підві́вся й зроби́в крок до не́ї.


І він ви́біг з кімна́ти.

І він ви́біг з кімна́ти.


— Ну, і що ж далі?

— Ну, і що ж да́лі?


Та я не попущу́, щоб ця істо́рія скінчи́лася так, як вони́ того́ бажа́ють.


Наре́шті неподалеку зацокоті́ли копи́та́.


Свисті́в ві́тер, та в ві́трі не було́ Єго́ви.


— Моя сестра в перших, — пояснив Араміс.

— Моя́ сестра́ в пе́рших, — поясни́в Араміс.


Наре́шті, зби́того і ма́йже го́лого, повели́ мене́ до ві́йта.


Це вам сплати́ли за Жюсака.

Це вам сплати́ли за Жюсака.


У про́сти́х сімря́гах, а сорочки́ чо́рні, як сопу́ха.


— Чи не знаєте ви пана Атоса?

— Чи не зна́єте ви па́на Ато́са?


А губи в неї були чудові, скидалися на корали.

А гу́би в не́ї були́ чудо́ві, скида́лися на кора́ли.


Він прийшо́в до па́м'яті й розплю́щив о́чі.


Та й доробились так, що мало смерти не пожили!

Та й дороби́лись так, що ма́ло смерти не пожили́!


Араміс вів далі.

Араміс вів да́лі.


Тоне́сенький па́сочок з кра́ю відкро́єний.


— Чи маєш ти бога?

— Чи ма́єш ти бо́га?


Він волі́в би, щоб кардина́л ста́вив о́пір, а не так ле́гко поступа́вся.


Я верну́ся сюди́, а ті́льки я пови́нна говори́ти з Іва́ном.


— А скажіть наперед, скільки ви можете отак на тиждень заробити?

— А скажі́ть напере́д, скі́льки ви мо́жете ота́к на ти́ждень зароби́ти?


— А хто заарештував його?

— А хто заарештува́в йо́го?


— І я теж, — підтвердив Араміс.

— І я теж, — підтве́рдив Араміс.


Вона́ не дале́ко пішла́ і не надо́вго, а то б не зали́ши́ла соба́к.


Тоді́ Шрам сів коне́ць стола́, підпе́р рука́ми си́ву го́лову і гі́рко запла́кав.


Ось чому́ я бережу́ її як свя́тість.

Ось чому́ я бережу́ її як свя́тість.


— Тут, за годину.

— Тут, за годи́ну.


— Так вони не гостювати прибули, а просити помочі на ляхів.

— Так вони́ не гостюва́ти прибули́, а проси́ти по́мочі на ля́хів.


Шрам уже́ й сам тоді́ почу́всь, що тре́ба да́ти собі́ пі́льгу.


Коро́ль усе́ ще не поверта́вся з полюва́ння.


Герцоґ Орлеа́нський та і́нші вельмо́жі теж були́ в мисли́вських костю́мах.


Жінки́ стоя́ли пе́ред Хамамбетом у чолові́чому вбра́нні́ з шапка́ми на го́ловах.


Ле́гко без уся́кого зуси́лля, бі́ла ма́са ри́нула за водо́ю.


— Ну, де тінь?

— Ну, де тінь?


Вони́ всі про вас забу́дуть че́рез мі́сяць, а мо́же й того́ ме́нше.


Мо́же хтось її пожалку́є, ду́мала вона́, але́ від ціє́ї ду́мки скам'яні́ло їй се́рце.


А ворота в Череваня не прості, а державські.

А воро́та в Череваня не про́сті́, а держа́вські.


Украї́на ма́є ге́тьмана, о́браного ві́льними голоса́ми.


Але не кваптеся, обміркуйте гарненько.

Але́ не ква́птеся, обмірку́йте гарне́нько.


Па́ні Бонасье остовпіла, нерухо́ма, німа́ й бліда́, як ста́туя.


— А як вони наткнуться на нашу драбину?

— А як вони́ наткну́ться на на́шу драби́ну?


І грома́дські́ по́гляди, і перекона́ння, і пиха́, і т.


Араміс злегка кивнув головою, але не всміхнувся.

Араміс зле́гка кивну́в голово́ю, але́ не всміхну́вся.


— Боже мій, боже мій! — бурмотів бідолашний крамар.

— Бо́же мій, бо́же мій! — бурмотів бідола́шний кра́мар.


— Саме про неї.

— Са́ме про не́ї.


Наш ґасконець сте́жив за не́ю і ба́чив, куди́ вона́ подала́ся.


Цей до́каз перева́жив.

Цей до́каз перева́жив.


А як на твою думку, впізнав він тебе?

А як на твою́ ду́мку, впізна́в він тебе́?


— Чорт побирай! — згукнув Д'Артаньян.

— Чорт побира́й! — згукну́в Д'Артаньян.


Вона́ сту́кнулася зі мно́ю, пригуби́ла свою́ ча́рку, а ре́шту ви́лляла на тацку.


Покли́кали Пля́нше й Базена, і ті заступи́ли Грі́мо й Мускетона.


— Бо дехто з нас, імовірно, залишиться на дорозі.

— Бо де́хто з нас, імові́рно, зали́ши́ться на доро́зі.


Якого тобі чорта тратити літа між тим навісноголовим городовим козацтвом?

Яко́го тобі́ чо́рта тра́тити лі́та між тим навісноголовим городови́м коза́цтвом?


— Наше вино? — здивувався Атос.

— На́ше вино́? — здивува́вся Атос.


Візьмі́мо з них ко́жен по сімдеся́т п'ять.


Ко́ло не́ї були́ лише́ вороги́.

Ко́ло не́ї були́ лише́ вороги́.


Перека́зували, що вони́ з поря́дної роди́ни.


Свєтлов пози́чив йому ще раз — знов програ́в мій Воло́дя.


— Не влучив! — сказав засмучений козак.

— Не влу́чив! — сказа́в засму́чений коза́к.


Тепе́р уже́ ні́чого було́ ду́мати про Ле́сю Петро́ві.


— Пан кардинал! — вигукнув здивовано мушкетер.

— Пан кардина́л! — ви́гукнув здиво́вано мушкете́р.


Він заарештува́в мене́, приві́з сюди́ й відда́в під ва́шу охоро́ну.


Закиші́ла на галя́вині ці́ла вата́га те́мних по́статів.


Проте́, міле́ді до́сить терпля́че чека́ла до обі́ду.


— Подбаю, монсеньєр, — відповів ґасконець з благородною упевненістю.

— Подба́ю, монсеньє́р, — відпові́в ґасконець з благоро́дною упе́вненістю.


— Я — Д'Артаньян.

— Я — Д'Артаньян.


— Хто такий?

— Хто таки́й?


І я почува́ла ди́вну поле́гшу в моли́тві і ди́вну ро́зкіш у спо́віді.


Ой, поста́вив коза́к Неча́й.

Ой, поста́вив коза́к Неча́й.


— Усього, — відповів Атос.

— Усьо́го, — відпові́в Атос.


Загро́зами він добу́вся таки́ свого́.

Загро́зами він добу́вся таки́ свого́.


Зго́дом і матро́с на свойо́му твердо́му лі́жку на долі́вці захропі́в.


Здоро́ва, хло́пська нату́ра не боя́лася просту́ди в лі́тній ра́нок.


Невістко, з якої причини помер мій брат?

Неві́стко, з яко́ї причи́ни поме́р мій брат?


— Атосе! Портосе! Арамісе!

— Атосе! Портосе! Арамісе!


— А ти, зраднице! — звернувся далі гнівний мурза до Астари.

— А ти, зра́днице! — зверну́вся да́лі гні́вний мурза́ до Астари́.


Проте́, він мав пе́вний на́мір перепроси́ти хоро́брого мушкете́ра, не прини́жуючи себе́.


— Жінка та англійка?

— Жі́нка та англі́йка?


Неха́й хоч рі́дне йме́ння нага́дує мені́ про Украї́ну.


Д'Артаньян сти́снув ру́ку ло́рдові й поверну́вся до міле́ді.


— Але кого? Кого? На кого покластися?

— Але́ кого? Кого? На кого покла́стися?


— Терпіння, — промовив Атос, — нам бракує ще декого.

— Терпі́ння, — промо́вив Атос, — нам браку́є ще декого.


Кавалька́да помча́ла вчвал.

Кавалька́да помча́ла вчвал.


Аж ось якась темна постать людини виникла з поза скелі.

Аж ось яка́сь те́мна по́стать люди́ни ви́никла з по́за ске́лі.


— Отже, ви чекатимете на мене?

— О́тже, ви чека́тимете на мене́?


Що ж? Похо́димо й без чобі́т, аби́ мої́м ді́ткам було́ до́бре.


Зчини́вся вели́кий га́лас і метушня́.

Зчини́вся вели́кий га́лас і метушня́.


Пе́рший у́спіх був на бо́ці Б'юкенгема.

Пе́рший у́спіх був на бо́ці Б'юкенгема.


Ще на світа́нку в М.

Ще на світа́нку в М.


Бо все це слова́, фразеоло́гія.

Бо все це слова́, фразеоло́гія.


— І ви підете? — спитала Кеті.

— І ви пі́дете? — спита́ла Ке́ті́.


Мо́жна би всі три до́чки до робо́ти засади́ти ще й стару́ до по́мочі.


З її фіна́нсами спра́ва теж стоя́ла ке́псько.


— Ой, киньте це! Невже ви шукаєте мучеництва?

— Ой, ки́ньте це! Невже́ ви шука́єте му́чеництва?


О́тже, я сповіда́юся пе́ред вами, Д'Артаньяне.


По́тім він ки́нув цей жмут тремтя́чих не́рвів і зверну́в ува́гу на двох прозелі́тів.


Гордо піднялась її губка — не добрий знак для залицяння!

Го́рдо підняла́сь її гу́бка — не до́брий знак для залиця́ння!


Себто вже наш брат їм не куппанія,— от воно що!

Се́бто вже наш брат їм не куппанія,— от воно́ що!


Засу́ви відчини́лися, две́рі заскриготі́ли на заві́сках, в кімна́ті залуна́ли кро́ки.


Давсон опла́кував свої́х небі́жчиків.

Давсон опла́кував свої́х небі́жчиків.


— Та що ж би? Оповів я йому все, як було, та й годі.

— Та що ж би? Опові́в я йому все, як було́, та й го́ді.


— Я чув про те ще на Січі запорожській.

— Я чув про те ще на Сі́чі запоро́жській.


А кардинал дійсно розлютився.

А кардина́л ді́йсно розлюти́вся.


Ва́ша вели́чність ма́єте чудо́ву па́м'ять.


Мо́же, не зо́всім пра́вда й про бу́рку.

Мо́же, не зо́всім пра́вда й про бу́рку.


— Так от же тобі!

— Так от же тобі́!


— Що про те питати, чого не вернеш? — каже Шрам.

— Що про те пита́ти, чого́ не ве́рнеш? — ка́же Шрам.


— Ніщо не викликає спраги так, як безсоння.

— Ніщо́ не виклика́є спра́ги так, як безсо́ння.


— Хто це вам сказав? — спитала міледі.

— Хто це вам сказа́в? — спита́ла міле́ді.


Ма́ло що до́брого дала́ йому й шко́ла.

Ма́ло що до́брого дала́ йому й шко́ла.


— Бгатику! Постривай, дай хоч подивитись на тебе.

— Бга́тику! Пострива́й, дай хоч подиви́тись на тебе́.


Ви́дно було́, що він ду́же стурбо́ваний.


— Я? — згукнув Д'Артаньян, — я? Ледащо, що ти кажеш?

— Я? — згукну́в Д'Артаньян, — я? Леда́що, що ти ка́жеш?


За хвили́ну обо́є вони́ були́ вже на помо́сті.


— Її викрадено! — повторив комісар.

— Її ви́крадено! — повтори́в коміса́р.


Ски́нувши з себе́ за́йві ху́тра й ко́вдри, затя́гнувши міцні́ше пояси́, лю́ди чека́ли.


Дід ва́жко ди́хав.

Дід ва́жко ди́хав.


— А ваші товариші?

— А ва́ші това́риші?


Хло́пець, ра́дий, що йому так пощасти́ло, поверну́вся до дво́ру коршми́.


— Це страшний суперник.

— Це страшни́й супе́рник.


Вона́, твоя́ душа́, мені́ потрі́бна, щоб з'єдна́ти її з моє́ю.


Я вважа́ла її за по́другу, а вона́ мене́ зра́дила.


— Заждіть, в мене є дійсно гарний плян.

— Зажді́ть, в мене́ є ді́йсно га́рний плян.


— Ну, це й справді слава Богу, що вирятував.

— Ну, це й спра́вді сла́ва Бо́гу, що ви́рятував.


Впада́єте в сентимента́льність, шано́вна па́ні! Вона́ шко́дить вам.


Льокай сів по́руч із візнико́м.

Льокай сів по́руч із візнико́м.


Бідола́ха, ма́бу́ть, все програ́в.

Бідола́ха, ма́бу́ть, все програ́в.


А тепер бувай здоров! Ти спиш солодко.

А тепе́р бува́й здоро́в! Ти спиш со́лодко.


— Боже милий, Атосе, це ж вбивство! — вихопилося в Д'Артаньяна.

— Бо́же ми́лий, Атосе, це ж вби́вство! — ви́хопилося в Д'Артаньяна.


— На добрий час, Портосе! На цей раз ваша ідея дійсно таки ідея.

— На до́брий час, Портосе! На цей раз ва́ша іде́я ді́йсно таки́ іде́я.


А в чоловіків вийшло своє безладдє.

А в чоловікі́в ви́йшло своє́ безладдє.


— Кажіть, мадам! Кажіть, ваша величність! — відмовив Б'юкенгем.

— Кажі́ть, мада́м! Кажі́ть, ва́ша вели́чність! — відмо́вив Б'юкенгем.


— Спасибі вам, Петре, велике! — кинувся Тиміш до Влучка.

— Спаси́бі вам, Пе́тре, вели́ке! — ки́нувся Тиміш до Влу́чка.


Тільки засни тепер, а завтра поговоримо за дня!

Ті́льки засни́ тепе́р, а за́втра погово́римо за дня!


— Хазяїн нашого готелю?

— Хазя́їн на́шого готе́лю?


— Чи не мали ви відкрити її панові Бонасьє? — з гіркістю спитав Д'Артаньян.

— Чи не ма́ли ви відкри́ти її па́нові Бонасьє́? — з гіркістю спита́в Д'Артаньян.


Одно́ сло́во, ви — мужчи́на.

Одно́ сло́во, ви — мужчи́на.


— Це не Араміс! — скрикнув він.

— Це не Араміс! — скри́кнув він.


Та вже не вгада́ю, що й роби́ти.

Та вже не вгада́ю, що й роби́ти.


Що нас ма́ла, згодува́ла,.

Що нас ма́ла, згодува́ла,.


Пля́нше спав уде́нь, бо був голо́дний, обі́дав він теж уві́ сні.


— Сомко, коли хочеш знати, такий же дурень, як і ми з тобою.

— Сомко́, коли́ хо́чеш зна́ти, таки́й же ду́рень, як і ми з тобо́ю.


Міле́ді не помиля́лася.

Міле́ді не помиля́лася.


— Плянше! — сказав йому Д'Артаньян.

— Пля́нше! — сказа́в йому Д'Артаньян.


Це дору́чене мені́.

Це дору́чене мені́.


Оповіда́ння ба́тька і шум лі́су.

Оповіда́ння ба́тька і шум лі́су.


Як же то мо́же ста́тися? Таки́й вели́кий пан! Тож не па́нське ді́ло.


— Це неможливо, пане.

— Це неможли́во, па́не.


Хазя́їн хоті́в сам прислуго́вувати йому.


Д'Артаньян ви́ступив напере́д.

Д'Артаньян ви́ступив напере́д.


— Назовіть мені негідника, особу, що примусила плакати ваші чарівні очі.

— Назові́ть мені́ негі́дника, осо́бу, що приму́сила пла́кати ва́ші чарівні́ о́чі.


У две́рях з буди́нку показа́лась господи́ня.


—Щоб наші діти отак вибрикували!

—Щоб на́ші ді́ти ота́к вибри́кували!


— Я візьму того, що тримає рудий конюший.

— Я візьму́ того́, що трима́є руди́й коню́ший.


До́лішній, низи́нний кіне́ць о́строва залило́ водо́ю.


— Ми більше не можемо пити.

— Ми бі́льше не мо́жемо пи́ти.


Але ще й досі ніхто не міг зміркувати, що йому таке сталося.

Але́ ще й до́сі ніхто́ не міг зміркува́ти, що йому таке́ ста́лося.


— Ну, так і амінь йому, дурню! — каже Гвинтовка.

— Ну, так і амі́нь йому, ду́рню! — ка́же Гвинтовка.


— Так, — механічно повторила пані Бонасьє, — їдьмо.

— Так, — механі́чно повтори́ла па́ні Бонасьє, — ї́дьмо.


— Та якого ж змісту ваша записка?

— Та яко́го ж змі́сту ва́ша запи́ска?


Ви тут сами, Атосе?

Ви тут сами́, Атосе?


Бапти́ст Черво́ний підня́вся, кивну́в голово́ю і пода́вся наза́д до свого́ та́бору.


Не виявля́йте своє́ї скорбо́ти.

Не виявля́йте своє́ї скорбо́ти.


— Ні, одступлюсь перше од душі!

— Ні, одсту́плюсь пе́рше од душі́!


— А може до якого ґазди?

— А мо́же до яко́го ґа́зди?


Я бі́льше не коха́ю її і хо́чу ті́льки помсти́тися над не́ю за її знева́гу до мене́.


Ця подві́йна обере́жність пока́зувала, що обо́є не хоті́ли, щоб їх впізна́ли.


В ра́зі непо́слуху або́ недба́льства був страше́нно злий і го́стрий.


— Ви тепер дуже ослаблені.

— Ви тепе́р ду́же осла́блені.


— Звідки ти це знаєш?

— Зві́дки ти це зна́єш?


— Він хоче говорити з дамою, що приїхала з Булоні.

— Він хо́че говори́ти з да́мою, що приї́хала з Було́ні.


Тата́рські заго́ни, що набі́гли на Поді́лля, були́ невели́кі.


Поверта́тися не було́ вже нія́кої ра́ції, тре́ба було́ йти да́лі.


Попроща́лись і роз'ї́хались.

Попроща́лись і роз'ї́хались.


— Про це не турбуйтесь.

— Про це не турбу́йтесь.


— Вас звуть Бонасьє, — перебив Д'Артаньян.

— Вас звуть Бонасьє́, — переби́в Д'Артаньян.


— Рекомендаційного листа!

— Рекомендаці́йного листа́!


— Та звичайно ж, я хотіла бачити вас.

— Та звича́йно ж, я хоті́ла ба́чити вас.


Тут, здава́лось, він зно́ву почу́тив неспо́кій, завага́вся й спини́вся втре́тє.


Ще раз проща́й! До поба́чення.

Ще раз проща́й! До поба́чення.


Зали́ши́лися Атос і Д'Артаньян.

Зали́ши́лися Атос і Д'Артаньян.


— Відки родом?

— Ві́дки ро́дом?


Не потребу́єте по я́рмарках волочи́тися.


Я ба́чив уві́ сні, що цей кля́тий англі́єць уме́р.


І на університе́ті зра́зу йому йшло не лі́пше.


Соба́к уже́ почало́ змива́ти, і вони́ бі́льше плили́, ніж йшли.


Ще ма́єш час дої́хати.

Ще ма́єш час дої́хати.


До Ірку́тська приї́хав десь із дале́кого Сибі́ру бага́тий золотопромисло́вець Свєтлов.


І з ци́ми слова́ми він поцілува́в її.

І з ци́ми слова́ми він поцілува́в її.


У нього не було́ бі́льше діте́й, Опана́с був одина́к.


Я відра́зу почу́ла до нього антипа́тію.

Я відра́зу почу́ла до нього антипа́тію.


Не по пра́вді ви із своє́ю Ле́сею ро́бите.


— Великий боже! — зойкнув Д'Артаньян, пустивши пенюар.

— Вели́кий бо́же! — зойкнув Д'Артаньян, пусти́вши пенюа́р.


Міле́ді ки́нула на нього по́гляд, що ро́бить кріпака́ короле́м.


Лорд Вінтер пішо́в.

Лорд Вінтер пішо́в.


— Пане отамане! — кажуть.

— Па́не ота́мане! — ка́жуть.


— Я вгадала це! — сказала Марина.

— Я вгада́ла це! — сказа́ла Мари́на.


Якщо́ над'ї́де Д'Артаньян із свої́ми при́ятелями, він проведе́ їх до нас.


Сказа́вши це, клю́чник две́рі замкну́в і пішо́в.


— Як її прізвище?

— Як її прі́звище?


Проща́йте, бува́йте здоро́ві й поде́коли повідомля́йте про себе́.


І спав тве́рдо десь до дру́гої пополу́дні.


— Кепсько, дуже кепсько.

— Ке́псько, ду́же ке́псько.


— Як! — відказав Фелтон.

— Як! — відказа́в Фелтон.


Не раз він мені́ става́в у вели́кій приго́ді.


— Аджеж вона живе в нього!

— Аджеж вона́ живе́ в нього!


Я все ж таки́ вродли́ва.

Я все ж таки́ вродли́ва.


Якщо́ ви забу́ли про це, я мо́жу написа́ти йому.


Я на́віть не зна́ю, де вона́, куди́ її завезли́.


Та сіда́йте зручні́ше, не бу́дьте смішни́м.


Сиді́в я тоді́ в оці́й я́мі в слі́дстві.


— Вона виконує свої службові обов'язки в Люврі.

— Вона́ вико́нує свої́ службо́ві обо́в'язки в Лю́врі.


Про́мінь сві́тла враз ося́яв мо́зок коршмаря́.


— А то ж як? — кажуть, стоячи козирем, мішане.

— А то ж як? — ка́жуть, стоячи́ ко́зирем, мі́шане.


— Тю тю, дурню! каже, засміявшись, Сомко.

— Тю тю, ду́рню! ка́же, засмія́вшись, Сомко.


Та ця авдіє́нція завдала́ йому ще ново́го жа́лю.


— Не завтра вранці, будь ласка, а зараз.

— Не за́втра вра́нці, будь ла́ска, а за́раз.


Але ханові не так то кортіло піднімати свою славу.

Але́ ха́нові не так то корті́ло підніма́ти свою́ сла́ву.


Всі йдіть до мене!

Всі йдіть до мене́!


— Віконта Рошефора! Так це ж він викрав мене!

— Віконта Рошефора! Так це ж він ви́крав мене́!


Флоссі ще бли́жче пригорну́лась до нього.


Але він не прийшов.

Але́ він не прийшо́в.


— Їх украдено! — відповів герцоґ.

— Їх укра́дено! — відпові́в герцоґ.


Тому́ я й зверну́вся до вас, що ві́рю вам і поклада́юсь на вас.


Він придивля́вся до Богуна́, нена́че хоті́в розпізна́ти, чи не зсу́нувся той з глу́зду.


— У Бориславі ані ти не винен, ані я не винен.

— У Борисла́ві ані́ ти не ви́нен, ані́ я не ви́нен.


— Чорт побирай, — подумав ґасконець, — звірятись на неї, мабуть, ще зарано.

— Чорт побира́й, — поду́мав ґасконець, — звіря́тись на не́ї, ма́бу́ть, ще зара́но.


— Ні в якому разі.

— Ні в яко́му ра́зі.


Як ти постарів, голубе мій!

Як ти поста́рі́в, го́лубе мій!


Продава́тимеш, ка́жеш, то й я прода́м.

Продава́тимеш, ка́жеш, то й я прода́м.


— Що ж ви оце думаєте з ним чинити?

— Що ж ви оце́ ду́маєте з ним чини́ти?


На ньому ля́мпа.

На ньому ля́мпа.


Не послужи́ла форту́на горопа́сі.

Не послужи́ла форту́на горопа́сі.


Луї́ Савой те са́ме пророби́в з свої́м́́́ підго́ном.


— Це не відповідь, — відмовив Атос.

— Це не ві́дповідь, — відмо́вив Атос.


То була́ бурхли́ва, те́мна ніч.

То була́ бурхли́ва, те́мна ніч.


Дай лиш ми перетя́гнем її по́ясом.

Дай лиш ми перетя́гнем її по́ясом.


Ті, кого він назва́в, здиво́вано огляда́ли незнайо́мого.


Якщо́ вам непотрі́бна части́на ва́шого прила́ддя та струме́нту, то це вже ва́ша спра́ва.


А моє кохання вийшло з нього ще палкіше та загартованіше.

А моє́ коха́ння ви́йшло з нього ще палкіше та загартованіше.


Незаба́ром журбу́ заступи́ла лють.

Незаба́ром журбу́ заступи́ла лють.


— Пів на восьму.

— Пів на во́сьму.


Він уже́ не маха́в рука́ми.

Він уже́ не маха́в рука́ми.


— Вірно, почекаймо на Араміса.

— Ві́рно, почека́ймо на Араміса.


То́ї ж хвили́ни в коридо́рі почу́вся ре́гіт.


— Вода холодна! — мовив він.

— Вода́ холо́дна! — мо́вив він.


— Щістнадцять грабарів і чотири салдати.

— Щістна́дцять граба́рів і чоти́ри салда́ти.


Ви сами́ зна́єте, як неприє́мно бува́є, коли́ вас турбу́ють пі́дчас сніда́нку.


Вони́ увійшли́ до за́лі й посіда́ли до сто́лу.


Ті́льки по го́лосі було́ чу́ти, що навспра́вжки не було́ йому ба́йду́же те, що ста́лося.


Грі́мо, свої́м́́́ зви́чаєм, мо́вчки скори́вся.


За годи́ну Фелтон зно́ву посту́кав.

За годи́ну Фелтон зно́ву посту́кав.


Закипі́в же й Шрам, почу́вши такі́ ре́чі.


— Сьогодні засідатиме Лінчів суд.

— Сього́дні засіда́тиме Лінчів суд.


— Дозвольте, я віддам Грімо декілька потрібних розпоряджень.

— Дозво́льте, я відда́м Грі́мо де́кілька потрі́бних розпоря́джень.


— Ви, Атосе?

— Ви, Атосе?


— Вони нас побачать.

— Вони́ нас поба́чать.


— Алеж то на такий спосіб підлий чоловік! — скрикнула Оля.

— Алеж то на таки́й спо́сіб пі́длий чолові́к! — скри́кнула Оля.


Проте́ Хмельни́цький не зва́жився ста́ти до бо́ю.


Пан Андрі́й не зміг би й поду́мати, щоб таке́ ста́лося.


Вона́ для мене́ жива́ запору́ка кра́щої бу́дучини.


— А так, що це моя справа.

— А так, що це моя́ спра́ва.


— Пропала справа! Без Ніженського полку, як без руки правиці!

— Пропа́ла спра́ва! Без Ніженського по́лку, як без руки́ прави́ці!


— Де ж той Шрам? Це хіба десята доля старого Шрама.

— Де ж той Шрам? Це хіба́ деся́та до́ля старо́го Шра́ма.


— Так? Ну, це гарно.

— Так? Ну, це га́рно.


— Що таке? — запитав молодший.

— Що таке́? — запита́в моло́дший.


— Ов! Навіть певність маєш? — з насмішкою спитав Ґава.

— Ов! На́віть пе́вність ма́єш? — з насмі́шкою спита́в Ґава.


— Тоді якого ж біса ми бідкаємося, що у нас нема грошей?

— Тоді́ яко́го ж бі́са ми бі́дкаємося, що у нас нема́ грошей?


— А що ж, батьку? Хіба так отеє його й покинути?

— А що ж, ба́тьку? Хіба́ так оте́є йо́го й поки́нути?


— Пане, — звернувся до нього Рішельє, — ви Д'Артаньян з Беарна?

— Па́не, — зверну́вся до нього Рішельє́, — ви Д'Артаньян з Беарна?


Непривітний із нача́льством, похму́рий, у ба́тька вда́вся, ті́льки стриманіший.


Д'Артаньян поверну́вся до буди́нку.

Д'Артаньян поверну́вся до буди́нку.


— Це так, пане комісаре.

— Це так, па́не коміса́ре.


Стокард став навколюшки й поча́в роздивля́тися крізь барика́ди.


Він па́льцем вказа́в на осві́тлене вікно́.


Але от показалося, немов би щастя ще раз хотіло всміхнутися старому Гершкові.

Але́ от показа́лося, немо́в би ща́стя ще раз хоті́ло всміхну́тися старо́му Гершко́ві.


— Я цеї штуки не вмію, але як треба, то допоможу.

— Я це́ї шту́ки не вмі́ю, але́ як тре́ба, то допоможу́.


Ніхто́ не обізва́вся на її кри́ки.

Ніхто́ не обізва́вся на її кри́ки.


Повико́пували в землі́ здорове́ннії пе́чі, запали́ли огні́.


Повече́ряє, як проки́неться.

Повече́ряє, як проки́неться.


— А так, що диявол замутив голову Васюті Ніженському.

— А так, що дия́вол замути́в го́лову Васю́ті Ніженському.


— Я обіцяв вам прийти й прийшов.

— Я обіця́в вам прийти́ й прийшо́в.


— А покажіть мені цей перстень.

— А покажі́ть мені́ цей пе́рстень.


Але він стримався та привітно витав гостя.

Але́ він стри́мався та приві́тно вита́в го́стя.


Було́ вже на́две́чір.

Було́ вже на́две́чір.


Бала́кати вже нема́ про що.

Бала́кати вже нема́ про що.


— А то ж якого мені ще біса? — каже Кирило Тур.

— А то ж яко́го мені́ ще бі́са? — ка́же Кири́ло Тур.


— А якби ви й не винилися, то ваша розпуста та ваші злочини виказали б вас.

— А якби́ ви й не вини́лися, то ва́ша розпу́ста та ва́ші зло́чини ви́казали б вас.


— О, цей плян покинути мир склався в мене віддавна.

— О, цей плян поки́нути мир скла́вся в мене́ відда́вна.


— Максима від спадщини я одстороняю.

— Макси́ма від спа́дщини я одстороня́ю.


— Ну де б там? І хто проти своєї користи йшов би?

— Ну де б там? І хто про́ти своє́ї кори́сти йшов би?


Че́тверо при́ятелів шли зза́ду й зроби́ли вже кро́ків з двана́дцять.


І він показа́в нам доро́гу.

І він показа́в нам доро́гу.


— Сидіти мені тут таки й нема чого.

— Сиді́ти мені́ тут таки́ й нема́ чого́.


— Ет! — відповів дід і замовк.

— Ет! — відпові́в дід і замо́вк.


— Будьте спокійні — відповів Атос, — ви ж знаєте, я людина холоднокровна.

— Бу́дьте спокі́йні — відпові́в Атос, — ви ж зна́єте, я люди́на холоднокро́вна.


Не відмовля́йтеся від цього́.

Не відмовля́йтеся від цього́.


— Хочемо на другий бік, — мовив провідник.

— Хо́чемо на дру́гий бік, — мо́вив провідни́к.


— Поганий хід, товаришу.

— Пога́ний хід, това́ришу.


— Це здається наш хоробрий мушкетер? — спитав кардинал.

— Це здає́ться наш хоро́брий мушкете́р? — спита́в кардина́л.


Ще була́ молода́ і хоро́ша, ті́лько бліднолика па́ні.


— Так, доки вона не вийде звідти, — промовив Д'Артаньян.

— Так, до́ки вона́ не ви́йде зві́дти, — промо́вив Д'Артаньян.


— Певно козаки з Чигирину.

— Пе́вно козаки́ з Чигирину́.


— Відтоді, — відповів Д'Артаньян, — як вони мають друзів, що за них клопочуться.

— Відто́ді́, — відпові́в Д'Артаньян, — як вони́ ма́ють дру́зів, що за них клопо́чуться.


Та ось і моя́ ха́та.

Та ось і моя́ ха́та.


В ра́зі потре́би він мав ви́зволити мене́ силомі́ць.


Зна́єте, вже три ти́жні чека́ю.

Зна́єте, вже три ти́жні чека́ю.


Хто це сказав цю сентенцію?

Хто це сказа́в цю сенте́нцію?


Підійшо́в лорд Вінтер.

Підійшо́в лорд Вінтер.


Цілу́є в о́чі,.

Цілу́є в о́чі,.


— Він не схотів робити цього.

— Він не схоті́в роби́ти цього́.


— Це патруль, що робить обхід.

— Це патру́ль, що ро́бить обхі́д.


— Він позбавляє мені нудьги в Бастилії й тяганини суду.

— Він позбавля́є мені́ нудьги́ в Басти́лії й тягани́ни су́ду.


— Котра тепер година?

— Котра́ тепе́р годи́на?


Він ріши́в про́тягом всіє́ї ночи ані́ на хвили́ну не змика́ти оче́й.


Чи ви́пив чолові́к ку́бок ме́ду, чи не ви́пив, уже́ й голова́ й но́ги хоч поодтина́й.


Ось причи́на, з яко́ї її тавро́вано.

Ось причи́на, з яко́ї її тавро́вано.


— От тобі і що.

— От тобі́ і що.


— Зовсім ні.

— Зо́всім ні.


Я не зна́ю, про що я ду́мав тоді́, зроби́вши цей крок.


Бікара — ґасконець, як і Д'Артаньян, удава́в глухо́го і ті́льки всміха́вся.


— Слухай же, — мовила вона далі.

— Слу́хай же, — мо́вила вона́ да́лі.


Піт проступи́в йому на лиці́.

Піт проступи́в йому на лиці́.


І чолові́к у черво́ному плащі́ набли́зився до міле́ді.


Фелтон зв'яза́в їй ки́сті рук своє́ю ху́сткою, а пове́рх ху́стки — шво́ркою.


А може це йому верзеться?

А мо́же це йому верзе́ться?


— То була жінка, зовсім неподібна до Моллі.

— То була́ жі́нка, зо́всім неподі́бна до Моллі.


Так проглаголавши, замо́вк стари́й, похили́в го́лову, і загада́всь.


— Він помре, — повторила міледі, — спочатку вона, потім він.

— Він помре́, — повтори́ла міле́ді, — споча́тку вона́, по́тім він.


Ти з одного́ бо́ку сиди́ш на крі́слі, я з дру́гого.


Як почу́ла ж се ра́да, то так і загула́ од ра́дості.


Це з легки́м се́рцем могли́ би зроби́ти оті́ борода́ті, одчайду́шні мандрівники́.


А Гвинтовка оставсь тепер перед Шрамом ні в сих ні в тих.

А Гвинтовка оставсь тепе́р пе́ред Шра́мом ні в сих ні в тих.


Атос пополотнів і собі.

Атос пополотнів і собі́.


— А що ж завадить цьому?

— А що ж зава́дить цьому́?


Міле́ді зідхну́ла і знеприто́мніла.

Міле́ді зідхну́ла і знеприто́мніла.


Се́рце Д'Артаньяна пла́вало в захо́пленні.


Я обіця́в її во́лю вчини́ти.

Я обіця́в її во́лю вчини́ти.


Умрі́ть же в ми́рі.

Умрі́ть же в ми́рі.


— Манюсю, забудь мене, підлого! — благав, ридаючи, Володя.

— Маню́сю, забу́дь мене́, пі́длого! — блага́в, рида́ючи, Воло́дя.


— Без сідла? — спитав Араміс.

— Без сідла́? — спита́в Араміс.


— Тут чи поблизу.

— Тут чи поблизу́.


— Не доберу я толку в твоїх речах,— каже Петро.

— Не доберу́ я то́лку в твої́х реча́х,— ка́же Петро́.


На ща́стя, як ми вже каза́ли, вони́ були́ за сто кро́ків від мі́ста.


Звича́йно, зняли́ річ про заарештува́ння бідола́хи Бонасьє.


Так куди вже із ним мірятись Петрові!

Так куди́ вже із ним мі́рятись Петро́ві!


Бог не дав цій краї́ні ні життя́, ані́ зако́нів, — це безсумні́вний факт.


Закоха́вся так, що запропонува́в їй побра́тися з ним.


А по чому чіпчики продаєте?

А по чому́ чіпчики продаєте́?


Не спа́лося тіє́ї но́чі па́нові Андрі́єві.


Я зайду́ по тебе́.

Я зайду́ по тебе́.


Ціє́ї хвили́ни на схо́дах почу́вся шум швидко́ї ходи́.


Він пи́льно роздивля́вся на рі́чку.

Він пи́льно роздивля́вся на рі́чку.


Не час нам тепе́р враждовати, час за коза́цьку честь посто́яти.


— Не нагадуйте, Дейвіде, не треба! Я пам'ятаю всю свою ганебну поведінку.

— Не нага́дуйте, Дейвіде, не тре́ба! Я пам'ята́ю всю свою́ гане́бну поведі́нку.


— Півгодини стукаю до дверей, та й годі вас добудитися.

— Півгодини сту́каю до двере́й, та й го́ді вас добуди́тися.


— Мабуть куля не досягає! — скавав Джеджалій незадоволено.

— Ма́бу́ть ку́ля не досяга́є! — скава́в Джеджалій незадово́лено.


Пограбува́вши до ще́нту та́бор бі́лих, інді́йці поверну́лись до свої́х шатрі́в.


— Візьміть, пане, — промовив кардинал.

— Візьмі́ть, па́не, — промо́вив кардина́л.


— Тут, Грімо? — спитав Атос.

— Тут, Грі́мо? — спита́в Атос.


А на ніч, мовив далі Генрись, цілуючи мене в руку, поїдемо далі.

А на ніч, мо́вив да́лі Генрись, цілу́ючи мене́ в ру́ку, пої́демо да́лі.


— Ну, пропустіте ж нас, коли так,— каже Шрам.

— Ну, пропусті́те ж нас, коли́ так,— ка́же Шрам.


Він за́раз же попрямува́в до По́ртсмуту.


Вождь Джордж зно́ву показа́в на мене́, але́ з них ніхто́ й з мі́сця не ворухну́вся.


— Пан Д'Артаньян украв мою жінку? Що ви кажете?

— Пан Д'Артаньян укра́в мою́ жі́нку? Що ви ка́жете?


Тепе́р ви не втече́те від мене́.

Тепе́р ви не втече́те від мене́.


— А, так, так, пригадав, — глузливо мовив офіцер.

— А, так, так, пригада́в, — глузли́во мо́вив офіце́р.


— Може б, і батько Хмельницький пожив іще на світі, якби не сватавсь із ляхами.

— Мо́же б, і ба́тько Хмельни́цький пожи́в іще́ на сві́ті, якби́ не сва́тавсь із ля́хами.


— Ваше ім'я? — спитав офіцер, напівзатуливши плащем обличчя.

— Ва́ше ім'я́? — спита́в офіце́р, напівзатули́вши плаще́м обли́ччя.


— Молоде, перемогло.

— Молоде́, перемогло́.


То все брехня!

То все брехня́!


— Гаразд, пане! — сказав Плянше.

— Гара́зд, па́не! — сказа́в Пля́нше.


— Хто ви такі?

— Хто ви такі́?


Міле́ді спро́бувала відчини́ти дверця́та й ви́скочити з каре́ти.


— Померла? — повторив кардинал, не понявши віри своїм вухам.

— Поме́рла? — повтори́в кардина́л, не поня́вши ві́ри своїм́́́ ву́хам.


— Що маєш робити, Плянше! Що буде, те й буде!

— Що ма́єш роби́ти, Пля́нше! Що бу́де, те й бу́де!


— Дивна річ! — сказав той, подумавши.

— Ди́вна річ! — сказа́в той, поду́мавши.


Що це таке́? — спита́в Портос.

Що це таке́? — спита́в Портос.


— Я помстився, — промовив він.

— Я помсти́вся, — промо́вив він.


Дава́й корени́ти ля́хів і всі їх зви́чаї.


Що́до Д'Артаньяна, то той обмірко́вував яко́гось пля́на.


— Тоді, будь ласка, просіть увійти.

— Тоді́, будь ла́ска, просі́ть увійти́.


— Ні, приведіть мені всіх чотирьох.

— Ні, приведі́ть мені́ всіх чотирьо́х.


Ці слова́ відповіда́ли оде́ржаному нака́зу, і лю́ди пошти́во вклони́лися.


А в разі потреби ми вам ще й допоможемо.

А в ра́зі потре́би ми вам ще й допомо́жемо.


— Ну так що ж? Нехай собі лають, — каже Гвинтовка.

— Ну так що ж? Неха́й собі́ ла́ють, — ка́же Гвинтовка.


Грі́мо за́раз же зняв мушке́т і нала́годився йти за свої́м́́́ па́ном.


Спо́гади про них були́ неприє́мні.

Спо́гади про них були́ неприє́мні.


— На щастя мені залишили те, що в мене було.

— На ща́стя мені́ зали́ши́ли те, що в мене́ було́.


Мину́ло півтора́ ти́жні.

Мину́ло півтора́ ти́жні.


— Що ви кажете! О, ви мене не розумієте.

— Що ви ка́жете! О, ви мене́ не розумі́єте.


— Стривайте, стривайте! — згукнув герцоґ.

— Стрива́йте, стри́вайте! — згукну́в герцоґ.


Воно́, імові́рно, зане́дбане.

Воно́, імові́рно, зане́дбане.


— Як бачите ви застали мене на шляху до здійснення моїх мрій.

— Як ба́чите ви заста́ли мене́ на шляху́ до зді́йснення мої́х мрій.


Але й випивши, не мякшав, а робився ще похмурніший та більш сердитий.

Але́ й ви́пивши, не мякшав, а роби́вся ще похмурні́ший та більш серди́тий.


Кардина́л вту́пив прони́кливий по́гляд у свого́ відва́жного бе́сі́дника.


— Та це ж неможливо! — Вона намагалася вбити свого дівера?

— Та це ж неможли́во! — Вона́ намага́лася вби́ти свого́ ді́вера?


— Пан велять? — запитав мене кельнер, не дивлячися на неї.

— Пан веля́ть? — запита́в мене́ ке́льнер, не ди́влячися на не́ї.


Ва́ші ко́ні бу́дуть у по́вному вбра́нні́.


Недале́ко від Фремеля хма́ра розгуркота́лася.


— Се вже сестро, приїхали по мою душу.

— Се вже сестро́, приї́хали по мою́ ду́шу.


Матро́си підтри́мували її, бо мо́ре ще ду́же хвилюва́лося.


Па́ні Бонасьє цілко́м механі́чно з'ї́ла кі́лька кава́лків і вмочи́ла гу́би у вино́.


Здає́ться я вже проси́в тебе́ ви́кинути їх з своє́ї голови́.


Ди́виться Черева́нь, аж і Тара́с Сурмач ї́де во́зом із Ніженя.


— Ну, хвала Богу, — сказав він, — на початок це навіть дуже добре!

— Ну, хвала́ Бо́гу, — сказа́в він, — на поча́ток це на́віть ду́же до́бре!


Поба́чивши таке́, шля́хтич ви́добув свою́ шпа́ду й ки́нувся на Д'Артаньяна.


— Дозвольте висловити вам щонайпалкішу подяку.

— Дозво́льте ви́словити вам щонайпалкі́шу подя́ку.


— Я вважаю вас не за дурня.

— Я вважа́ю вас не за ду́рня.


Секу́нда, дру́га, тре́тя, а ко́жна до́вга як ві́чність, а страшна́ як пе́кло.


І ді́йсно, Д'Артаньян чув страше́ний га́мір у льо́сі.


Та на́віть не ворухну́лась.

Та на́віть не ворухну́лась.


— Ну, знаєте що, йдіть ви до нашого села і допитайтеся до двора, до дідича.

— Ну, зна́єте що, йдіть ви до на́шого села́ і допита́йтеся до двора́, до ді́дича.


— Граф тут, — доповів офіцер.

— Граф тут, — допові́в офіце́р.


Той поча́в пра́вити про Сомка й Іванця́, як вони́ зустрі́лись у кня́зя Гагіна.


— Отеє не удавай із себе химородника, не бурли, як кабан у кориті!

— Оте́є не удава́й із себе́ химоро́дника, не бурли́, як каба́н у кори́ті!


Васи́ль Нево́льник за свої́м́́́ па́ном.

Васи́ль Нево́льник за свої́м́́́ па́ном.


Я вже давно́ з гір.

Я вже давно́ з гір.


— Капітане! — сказав Фелтон.

— Капіта́не! — сказа́в Фелтон.


Їм ба́йду́же було́, в яки́й спо́сіб її взя́ти.


— Ну, що ж там маєш казати? Кажи!

— Ну, що ж там ма́єш каза́ти? Кажи́!


— Візьми цей, — передав свого Атос з властивою йому щедрістю, — і будь хоробрий.

— Візьми́ цей, — переда́в свого́ Атос з власти́вою йому ще́дрістю, — і будь хоро́брий.


— Ну, що ж? Ви мене визволите, — відповів Д'Артаньян.

— Ну, що ж? Ви мене́ ви́зволите, — відпові́в Д'Артаньян.


Томмі, завари́вши чай, відсу́нув ча́йник у бік, на ви́падок, що поверне́ться Моллі.


— Не можу, — сказав шляхтич.

— Не мо́жу, — сказа́в шля́хтич.


— Мене дивує тільки те, що вас попередили про моє прибуття.

— Ме́не диву́є ті́льки те, що вас попере́дили про моє́ прибуття́.


Ато́сова впе́вненість мимово́лі почала́ вплива́ти на нього.


Розв'я́зана мо́же зранити або́ вби́ти.

Розв'я́зана мо́же зранити або́ вби́ти.


Та це було́ не все.

Та це було́ не все.


— І я так само! — приєднався до них Д'Артаньян.

— І я так са́мо! — приєдна́вся до них Д'Артаньян.


Присяга́юсь, хазя́їну, я оди́н ви́пив, прина́ймні, півтора́ста пляшо́к.


Але коли ви кохаєте мене, як кажете, то невжеж ані трохи не боїтесь за мене?

Але́ коли́ ви коха́єте мене́, як ка́жете, то невже́ж ані́ тро́хи не боїте́сь за мене́?


Під по́лудень до не́ї прийшо́в лорд Вінтер.


— Ну, то тепер оповіж і нам, як то було.

— Ну, то тепе́р опові́ж і нам, як то було́.


На тре́тій раз, то́бто тепе́р, ви пе́вно, заги́нете.


— Прощайсь, пане полковнику, з гетьманством.

— Проща́йсь, па́не полко́внику, з гетьма́нством.


— Ви не такий хоробрий, щоб могли стати мені в пригоді.

— Ви не таки́й хоро́брий, щоб могли́ ста́ти мені́ в приго́ді.


— Одну хвилину.

— Одну́ хвили́ну.


— Поклич тепер і її, хай сюди йде.

— Поклич тепе́р і її, хай сюди́ йде.


— Дасть Бог, все вийде на добре.

— Дасть Бог, все ви́йде на до́бре.


— Бгатику! Постривай, дай хоч подивитись на тебе.

— Бга́тику! Пострива́й, дай хоч подиви́тись на тебе́.


— Це був жахливий рубець.

— Це був жахли́вий рубе́ць.


Ї́хні ті́ні фантасти́чно маячи́ли на снігу́.


— Що брехня? — питаю.

— Що брехня́? — пита́ю.


— А чи нема зацікавлених у тім, щоб ви не досягли своєї мети?

— А чи нема́ заціка́влених у тім, щоб ви не досягли́ своє́ї мети́?


На дру́гий день по моє́му пове́рненні до Лі́ля, бра́тові пощасти́ло втекти́ з тюрми́.


Але присягаюся тобі, цей злочин — її останній злочин.

Але́ присяга́юся тобі́, цей зло́чин — її оста́нній зло́чин.


Цей пан — че́сна люди́на.

Цей пан — че́сна люди́на.


— Ну, слава Богу! Слава Богу! — проговорив Тоньо.

— Ну, сла́ва Бо́гу! Сла́ва Бо́гу! — проговори́в Тоньо.


— Ой, боже ж мій! Що це ви коїте, пане?

— Ой, бо́же ж мій! Що це ви ко́їте, па́не?


До схід со́нця, ма́бу́ть, не добіжи́ш.

До схід со́нця, ма́бу́ть, не добіжи́ш.


— Хто ви такий і що я вам таке? — промовив він.

— Хто ви таки́й і що я вам таке́? — промо́вив він.


І́ноді в такі́й хви́лі мене́ всьо́го обда́сть моро́зом.


Хай ще бу́де одна́ сла́вна різня́, і тоді́ покладу́ кіне́ць цій паску́дній спра́ві.


Але Фреда, вірна своїм старим традиціям, не могла цього допустити.

Але́ Фреда, ві́рна своїм́́́ стари́м тради́ціям, не могла́ цього́ допусти́ти.


В лі́сі було́ ще те́мно, ти́хо і глу́хо.


Два дні ніхто́ не знав, що з не́ю ста́лося, і все припини́лося.


Усі́ думки́ про по́мсту, з яки́ми він прийшо́в сюди́, цілко́м розві́ялися.


— Констанціє! Моя Констанціє! — відповів юнак.

— Конста́нціє! Моя́ Конста́нціє! — відпові́в юна́к.


— Ні, — спокійно відказала вона.

— Ні, — спокі́йно відказа́ла вона́.


— Як же се так?

— Як же се так?


— Хто це з вас одружується?

— Хто це з вас одру́жується?


— Йому од людей одцуратись! — каже Василь Невольник.

— Йому од люде́й одцуратись! — ка́же Васи́ль Нево́льник.


І де́в'ятеро воякі́в із завзя́ттям, але́ не без ла́ду, ки́нулись оди́н на одного́.


— Так, так, — похитав головою Атос, — це я бачу.

— Так, так, — похита́в голово́ю Атос, — це я ба́чу.


Бори́с зупини́вся, напру́жив слух і прислу́хувався до слів пі́сні.


Прибу́вши на бастіо́н, чоти́ри при́ятелі оберну́лися.


— Не рви свого серця.

— Не рви свого́ се́рця.


— Ми їдемо з панотцем на смерть у Паволоч.

— Ми ї́демо з панотцем на смерть у Па́волоч.


І ді́йсно, коли́ міле́ді піднесла́ свої́ ру́ки, ки́сті їх задубі́ли.


— До ваших послуг! — сказав Атос і став у позицію.

— До ва́ших по́слуг! — сказа́в Атос і став у пози́цію.


Мину́в ти́ждень, — усе́ йшло якнайлі́пше.


Міле́ді, здава́лося, не зважа́ючи на те́мряву, впізна́ла цю тінь.


— А суддя й собі звонтпив, пане осауле.

— А суддя́ й собі́ звонтпи́в, па́не осауле.


Ха, ха, ха! Правда, як гарно складається!

Ха, ха, ха! Пра́вда, як га́рно склада́ється!


І я побі́г напере́д, ки́нувся сюди́ й туди́ — нема́ Киценьки.


Я з'ї́ла ті́льки о́вочів і удала, що налила́ собі́ во́ди з кара́фки.


— Лордові, як і мені відомо, що міледі Вінтер — велика злочинниця.

— Ло́рдові, як і мені́ відо́мо, що міле́ді Вінтер — вели́ка злочи́нниця.


Фреда знайшла́ собі́ гі́дну супроти́вницю.


— Знову інтриги.

— Зно́ву інтри́ги.


Д'Артаньян відва́жно ввійшо́в у головні́ две́рі.


— Хоч де б ви не були, пане, поблизу чи далеко, я завжди вас кохатиму.

— Хоч де б ви не були́, па́не, поблизу́ чи дале́ко, я за́вжди́ вас коха́тиму.


Ді́вчи́на почала́ хвилюва́тися.

Ді́вчи́на почала́ хвилюва́тися.


Ось цей Атос.

Ось цей Атос.


Тя́жко було́ на се́рці моє́му Петро́ві.

Тя́жко було́ на се́рці моє́му Петро́ві.


— Поклопочіться про мене перед кардиналом.

— Поклопочі́ться про мене́ пе́ред кардина́лом.


— Завтра, — заявив він — я помщуся за вас, або умру.

— За́втра, — заяви́в він — я помщу́ся за вас, або́ умру́.


— Ну, та й не диво.

— Ну, та й не ди́во.


Її крамарі́ полотно́м ме́шкають у буди́нках, що не ма́ють ви́вісок.


І, ді́йсно, лове́цьке вбра́ння́ напро́чуд пасува́ло до не́ї.


Але буде вже! Воловодитися з тобою мені тепер не в охітку, тай ніколи.

Але́ бу́де вже! Волово́дитися з тобо́ю мені́ тепе́р не в охі́тку, тай ні́коли.


Я чарува́в, і тому́ вони́ всі поляка́лись.


— О, боже мій, боже! Ви сами бачите, що сили мене покинули, що я не можу йти.

— О, бо́же мій, бо́же! Ви сами́ ба́чите, що си́ли мене́ поки́нули, що я не мо́жу йти.


І чоти́ри при́ятелі вчвал помча́ли шляхо́м́ до Бетюна.


Він дає́ сигна́л фу́рманові, і ми пу́стимося вчвал.


Д'Артаньян опини́вся в тако́му важко́му стано́вищі, що й не передбача́в.


Де вона тепер?

Де вона́ тепе́р?


— От божевільне жіноцтво! — каже Черевань,— Куди він, туди й я!

— От божеві́льне жіно́цтво! — ка́же Черева́нь,— Куди́ він, туди́ й я!


— Як сталось, що ти втрутився в цю справу?

— Як ста́лось, що ти втру́тився в цю спра́ву?


— У вас чудовий кінь, мій любий Портосе.

— У вас чудо́вий кінь, мій лю́бий Портосе.


— Ні, мені щастить, ось і все.

— Ні, мені́ щасти́ть, ось і все.


— Поясніть, бо я не розумію, що ви хочете сказати.

— Поясні́ть, бо я не розумі́ю, що ви хо́чете сказа́ти.


— Слухайте, сказав король.

— Слу́хайте, сказа́в коро́ль.


Жінки́ оби́дві так і затремті́ли.

Жінки́ оби́дві так і затремті́ли.


Га? Що ви скажете?

Га? Що ви ска́жете?


Всі видатні́ лю́ди, що навесні́ ви́їхали на пі́вдень, заги́нули.


І оби́два швидко́ю ходо́ю попрямува́ли до да́чі пова́жного урядо́вця.


Тоді́ й мені́ урва́вся терпе́ць, і я й собі́ ви́добув шпа́ду.


— Іродова душа! — каже Шрам.

— Іродова душа́! — ка́же Шрам.


Сього́дні вночі́, пі́сля двана́дцятої, я прийду́ до вас, і ви ма́єте перекона́ти мене́.


Я скоря́юсь і залиша́юся із щи́рою поша́ною ваш покі́рний слуга́.


Вона́ крадькома́ погля́нула на годи́нника.


Умо́вившись, де вони́ стрі́нуться, незнайо́мий пішо́в.


— Вона боялась, що її заарештують.

— Вона́ боя́лась, що її заарешту́ють.


То́ї хвили́ни Пля́нше почти́во просу́нув у две́рі го́лову й допові́в, що ко́ні гото́ві.


— Я кажу про негідника Д'Артаньяна.

— Я кажу́ про негі́дника Д'Артаньяна.


— Що вам переказав кардинал для мене?

— Що вам переказа́в кардина́л для мене́?


— Ну, ну, дай спокій! — мовила вона.

— Ну, ну, дай спо́кій! — мо́вила вона́.


Не рушаючися з мі́сця, вона́ повела́ тим о́ком, що гляді́ло до пле́са.


— Нехай собі й держиться, коли йому так до смаку.

— Неха́й собі́ й держи́ться, коли́ йому так до смаку́.


Не лист, а чима́ли́й паке́т.

Не лист, а чима́ли́й паке́т.


О́чі Ди́кові тро́шки пом'я́кшали.

О́чі Ди́кові тро́шки пом'я́кшали.


Бо у мене́ грошей ніт,.

Бо у мене́ грошей ніт,.


Он тут за ко́рчмо́ю.

Он тут за ко́рчмо́ю.


Але Д'Артаньян, розпізнавши її убрання, не міг розглядіти її обличчя.

Але́ Д'Артаньян, розпізна́вши її убра́ння́, не міг розгля́діти її обли́ччя.


Атос дав козареві срібну монету, щоб той забирався геть.

Атос дав козаре́ві срі́бну моне́ту, щоб той забира́вся геть.


Городово́му козако́ві тре́ба стерегти́сь їх, як огню́.


Д'Артаньян спини́вся, ні́би шука́ючи слова́, і подиви́вся на Атоса.


— Лягаймо спати.

— Ляга́ймо спа́ти.


— Як говорив ти з Костомарою, то в мене чогось наче мороз поза шкурою пішов.

— Як говори́в ти з Костома́рою, то в мене́ чого́сь на́че моро́з по́за шку́рою пішо́в.


— Хто йде? — спитав він, здаля побачивши верхівців.

— Хто йде? — спита́в він, здаля́ поба́чивши верхі́вців.


Хай боро́нить мене́ не́бо.

Хай боро́нить мене́ не́бо.


Боже ж мій милий, пошли йому страждання такі, як мої!

Бо́же ж мій ми́лий, пошли́ йому стражда́ння такі́, як мої́!


Ця правдоподі́бність ста́ла йому за пе́ршу вті́ху.


Спе́ршу ду́мала небо́га, що се їй сни́ться, да́лі кри́кнула, да зада́рмо.


Щоб почу́ти го́лос лю́дськи́й, тре́ба було́ крича́ти на ву́хо.


Круг них валя́лися поро́жні пляшки́.

Круг них валя́лися поро́жні пляшки́.


За водо́ю, вибли́скуючи ве́слами, плив чо́вен.


— Але мене не відпустять.

— Але́ мене́ не відпу́стять.


Сам Богу́н став зо́всім уже́ си́вий, хоч був ще крем'я́зний і до́сить жва́вий.


Каре́та запізни́лася на два́дцять хвили́н.


— П'єре, допоможіть мені вийти.

— П'є́ре, допоможі́ть мені́ ви́йти.


Поліція́нт звів ру́ку.

Поліція́нт звів ру́ку.


— Гарне знайомство, мій друже!

— Га́рне знайо́мство, мій дру́же!


Але профіль був у неї на прочуд гарний.

Але́ про́філь був у не́ї на про́чуд га́рний.


— Вони в цьому пакунку, який ви розгорнете лише на тім боці Ляманша.

— Вони́ в цьо́му́ паку́нку, яки́й ви розго́рнете лише́ на тім бо́ці Ляманша.


Не знав, хто перемі́г на змага́ннях у день націона́льного свя́та.


— Та не вдавайте з себе святоші! — засміявся Д'Артаньян.

— Та не вдава́йте з себе́ святоші! — засмія́вся Д'Артаньян.


Кардина́л, прочита́вши ці два рядки́, гли́бо́ко зами́слився, але́ папе́ру не поверну́в.


Сло́во твоє́ було́ му́дре, а язи́к правди́вий.


— Ні, голубко моя нещасна, я не можу оддати тебе бусурманові на поталу.

— Ні, голу́бко моя́ неща́сна, я не мо́жу одда́ти тебе́ бусурманові на пота́лу.


Він ще гли́бше пірну́в у лабіри́нт зби́того ку́пами льо́ду, шатрі́в та поко́паних ям.


Не втруча́йтеся в мої́ спра́ви, не намага́йтеся допомага́ти мені́.


Але це її трошки присмирить.

Але́ це її тро́шки присми́рить.


— Ну, бгатику,— каже Черевань,— хоч убий, не второпаю.

— Ну, бга́тику,— ка́же Черева́нь,— хоч уби́й, не второ́паю.


— Ну, а ви, пане Портосе?

— Ну, а ви, па́не Портосе?


Тут, здава́лось, він зно́ву почу́тив неспо́кій, завага́вся й спини́вся втре́тє.


Так мину́в рік.

Так мину́в рік.


— Ні, монсеньєр.

— Ні, монсеньє́р.


— Чи ж чули ви, товариші? Індійці збираються принести в жертву Сіпсу.

— Чи ж чу́ли ви, това́риші? Інді́йці збира́ються принести́ в же́ртву Сіпсу.


— Ну, то кінчайте, про що почали.

— Ну, то кінча́йте, про що почали́.


— А, як ся маєш, Гаво?

— А, як ся ма́єш, Га́во?


— Подивиться на адресу.

— Поди́виться на адре́су.


— Що ж ти чув?

— Що ж ти чув?


Сподіва́юся, на насту́пному ти́жні.

Сподіва́юся, на насту́пному ти́жні.


— А, чорт! — вихопилося в Д'Артаньяна.

— А, чорт! — ви́хопилося в Д'Артаньяна.


Затули́ла рука́ми о́чі, а сльо́зи між пучки́ так і капотя́ть.


Жах обгорну́в мене́.

Жах обгорну́в мене́.


Д'Артаньян вмить огля́нув її всю.

Д'Артаньян вмить огля́нув її всю.


Цей мир вимага́тиме посере́дника, і за тако́го посере́дника бу́ду я.


— Е, що там, дасть Бог, то й ліпші будуть.

— Е, що там, дасть Бог, то й лі́пші бу́дуть.


— Але не заходьте далеко, щоб чути дзвоник.

— Але́ не захо́дьте дале́ко, щоб чу́ти дзво́ник.


— Ти славний козак і коли помреш, то я й про тебе пісню складу.

— Ти сла́вний коза́к і коли́ помре́ш, то я й про тебе́ пі́сню скла́ду.


А що запорожцеві вкрасти, що задумає, то мов із гамана тютюну дістати.

А що запоро́жцеві вкра́сти, що заду́має, то мов із гамана́ тютюну́ діста́ти.


— Я ладна жити, де хочете, аби тільки сховатися так, щоб не знали, де я.

— Я ла́дна жи́ти, де хо́чете, аби́ ті́льки схова́тися так, щоб не зна́ли, де я.


Він дві́чі намага́вся підвести́ся — і дві́чі па́дав.


Це невідхи́льна потре́ба їх приро́ди.

Це невідхи́льна потре́ба їх приро́ди.


Клень був кри́хітку за вели́кий для її паще́ки.


Якщо́ ма́ло, то дода́м ще у́нцій шість — сім зо́лота і за́йву рушни́цю з набо́ями.


Молоди́й офіце́р мовча́в.

Молоди́й офіце́р мовча́в.


Ду́маю, що на те мо́жете спокі́йно підписа́тися.


Таки́й вже мені́ ви́йнявся жеребо́к неща́сний.


Дверця́та зачини́ли на ключ, і оби́два опини́лися в пересувні́й тюрмі́.


— У нас було непорозуміння в питанні про туалет, — сказав юнак.

— У нас було́ непорозумі́ння в пита́нні про туале́т, — сказа́в юна́к.


— Оддали би ви листа, Арамісе? — спитав Д'Артаньян.

— Оддали би ви листа́, Арамісе? — спита́в Д'Артаньян.


— Я пропонував вам Тібурн, — сказав лорд Вінтер.

— Я пропонува́в вам Тібурн, — сказа́в лорд Вінтер.


Джекоб Кент цього́ дня був у прегарному на́строї.


Поки́нуті запря́жки стикну́лися з иншими, і ста́лася на льоду́ ці́ла метушня́.


— З одною я вчора не міг вас дождатися, — пояснив він.

— З одно́ю я вчо́ра не міг вас дожда́тися, — поясни́в він.


— Я, принаймні, мав би надію відшукати її.

— Я, прина́ймні, мав би наді́ю відшука́ти її.


— А все ж таки, — напосідав Фелтон, — я хочу знати.

— А все ж таки́, — напосіда́в Фелтон, — я хо́чу зна́ти.


— Себто вже ворожить, характерствує.

— Се́бто вже воро́жить, характе́рствує.


Ціє́ї люди́ни я не знайшо́в.

Ціє́ї люди́ни я не знайшо́в.


— Не варт я тебе! Одного пальчика твого не варт.

— Не варт я тебе́! Одного́ па́льчика твого́ не варт.


Ті́лько що доїжджа́є до ворі́т, аж со́тник виїжджа́є з дво́ру.


— Маю, — відповів Д'Артаньян, — від сьогодня починаючи.

— Ма́ю, — відпові́в Д'Артаньян, — від сього́дня почина́ючи.


Дасть Бог, поду́жаєте.

Дасть Бог, поду́жаєте.


Нечу́ваний гарми́дер зби́вся у по́льському ві́йську.


Я вже був у К.

Я вже був у К.


І обома́ рука́ми він прихили́в мою́ го́лову до свойо́го лиця́.


Найбі́льший на́товп збіра́вся бі́ля О́перного буди́нку.


— Раз, два, — сказав він, рахуючи арештантів, — а третій де?

— Раз, два, — сказа́в він, раху́ючи арешта́нтів, — а тре́тій де?


— Але ж він помер.

— Але́ ж він поме́р.


Це зме́ншить на́ші капіта́ли до п'яти́ ти́сяч лі́врів.


Їх було́ тро́є.

Їх було́ тро́є.


— Друг низької людини, здатний до всього, — вголос додала вона.

— Друг низько́ї люди́ни, зда́тний до всьо́го, — вго́лос додала́ вона́.


При́ятелі ве́село перезирну́лися.

При́ятелі ве́село перезирну́лися.


Я проки́нувся дру́гого дня аж десь над ве́чір з тріску́чим бо́лем голови́.


Я сам прийду́ сього́дні ввечорі, об одина́дцятій, перепроси́ти вас.


Д'Артаньян ступи́в у буди́нок слі́дом́ за кардина́лом.


Але ви не з'явилися.

Але́ ви не з'яви́лися.


Йоська закли́кали до протоко́лу.

Йоська закли́кали до протоко́лу.


З льо́ху доли́нуло ї́хнє ту́жне голосі́ння.


— Бо її відправлено.

— Бо її відпра́влено.


Чоловіки́ ки́нулись їх рятува́ти.

Чоловіки́ ки́нулись їх рятува́ти.


на Бі́лому Перева́лі, — о́тже й не даре́мно прозва́ли це мі́сце так.


Оби́два мушкете́ри почервоні́ли.

Оби́два мушкете́ри почервоні́ли.


— Е, ти, бачу, ще не позбувся сентиментальности.

— Е, ти, ба́чу, ще не позбу́вся сентиментальности.


Увійшли́ до ло́жі.

Увійшли́ до ло́жі.


— Ні, не бійся — відповів він.

— Ні, не бі́йся — відпові́в він.


А він, клятий, ні од праці не втомився, ні од горілки не впився.

А він, кля́тий, ні од пра́ці не втоми́вся, ні од горі́лки не впи́вся.


— І яким воно тобі здалося?

— І яки́м воно́ тобі́ здало́ся?


— А все таки, Іване, обміркуй — почала вона нерішуче.

— А все таки́, Іва́не, обмірку́й — почала́ вона́ нерішу́че.


Міле́ді простягла́ йому ру́ку.

Міле́ді простягла́ йому ру́ку.


Фреда! Він міг би заприсягну́тися, що то вона́.


По́тім висо́кий чолові́к же́стом запропонува́в мушкете́рові ввійти́.


Вона́ побо́ювалася на́віть, чи не дізна́лися про її коли́шні аванту́ри в А́нглії.


Тут я й спини́вся.

Тут я й спини́вся.


Ця зві́стка ду́же збенте́жила Богуна́, бо поді́лення Украї́ни погро́жувало її во́лі.


— На коней да до Ічні!

— На ко́ней да до І́чні!


— А чорт побирай! — бурмотів король.

— А чорт побира́й! — бурмо́тів коро́ль.


Обме́живши її ка́ру ви́силкою, її ма́йже поми́лувано.


Хтось пита́в про наказно́го ге́тьмана.

Хтось пита́в про наказно́го ге́тьмана.


— Е, що мені.

— Е, що мені́.


З вуст Д'Артаньяна ви́хопився ви́гук по́диву і обу́рення.


— Завжди жила тут!

— За́вжди́ жила́ тут!


Фелтон простя́г збро́ю міле́ді.

Фелтон простя́г збро́ю міле́ді.


Од щи́рого се́рця празниковали.

Од щи́рого се́рця празниковали.


Ми поляга́ли спа́ти.

Ми поляга́ли спа́ти.


Найсильні́ша пова́ба — це ра́сова, а ми ж з вами одніє́ї ра́си.


Вони́ ї́хали в оди́н ряд з похму́рим ви́дом і похню́пившись.


— А Іванець? А Васюта?

— А Іване́ць? А Васю́та?


Міле́ді про́сто збожево́ліла від коха́ння й не тя́милися з ра́дощів.


— Вбити чи звеліти вбити Б'юкенгема.

— Вби́ти чи звелі́ти вби́ти Б'юкенгема.


Да й ви́йшов із світли́ці.

Да й ви́йшов із світли́ці.


— Іди, дурний! — сказав з виразом погорди й огидливости Едмунд.

— І́ди, дурни́й! — сказа́в з ви́разом пого́рди й огидливости Едму́нд.


Але ця жінка ладна віддати віть за віть і не схибить.

Але́ ця жі́нка ла́дна відда́ти віть за віть і не схи́бить.


Цього́ ра́зу бі́ля двере́й стоя́в Принс.


Гей Стокард зупини́вся, намага́ючись ви́явити слова́ми суво́ру е́тику своє́ї души́.


— Ти зробиш те, про що просить твоя маленька Газізя.

— Ти зро́биш те, про що про́сить твоя́ мале́нька Газізя.


Ба́тько мій був бі́лий, — бі́лий, як і ви.


— Я з радощів, Астарочко! — не признавалася дівчина.

— Я з ра́дощів, Аста́рочко! — не признава́лася ді́вчи́на.


— Хто ж це? — звідався кардинал.

— Хто ж це? — зві́дався кардина́л.


— Я чудово знаю звичаї країни.

— Я чудо́во зна́ю зви́чаї краї́ни.


— А тепер, коли він пішов, треба забиратись і нам, — зауважила пані Бонасьє.

— А тепе́р, коли́ він пішо́в, тре́ба забира́тись і нам, — заува́жила па́ні Бонасьє.


— От іще помана не поліно, зовсім подібне до щуки!

— От іще́ пома́на не полі́но, зо́всім поді́бне до щу́ки!


— Та бо й дійсно, що розтворений.

— Та бо й ді́йсно, що розтво́рений.


— Ідіть за мною, — сказав поліцай, що увійшов слідом за вартою.

— Іді́ть за мно́ю, — сказа́в поліца́й, що увійшо́в слі́дом́ за ва́ртою.


— У мене промайнула думка, — промовив Д'Артаньян.

— У мене́ промайну́ла ду́мка, — промо́вив Д'Артаньян.


Ляга́йте й засні́ть.

Ляга́йте й засні́ть.


Ра́птом ти́шу нічну́ розірва́в ча́стий ви́пал рушни́чний.


— Ну, а ти виступаєш на тім вічу з яким рефератом?

— Ну, а ти виступа́єш на тім ві́чу з яки́м рефера́том?


— На щастя вона коротка, не доходить до землі футів на шість.

— На ща́стя вона́ коро́тка, не дохо́дить до землі́ фу́тів на шість.


А втім треба було кінчати.

А втім тре́ба було́ кінча́ти.


Помі́ж во́зами зби́вся гарми́дер.

Помі́ж во́зами зби́вся гарми́дер.


Д'Артаньян не знав Ло́ндона, не розумі́в жо́дного англі́йського сло́ва.


— Як часом, Гаво.

— Як ча́сом, Га́во.


— Ну, ну, — кажу — будь тихо, не плач! Роздягнись та йди спати!

— Ну, ну, — кажу́ — будь ти́хо, не плач! Роздягни́сь та йди спа́ти!


Д'Артаньян хоті́в споча́тку придиви́тися до обли́ччя грубія́на, що глузува́в з нього.


— Що сьогодні з Домонтовичем на божий суд ставав?

— Що сього́дні з Домонто́вичем на бо́жий суд става́в?


Зо́внішнє пові́тря ти́снуло тепло́ до гори́.


У Фортюна поле́гчало на се́рці.

У Фортюна поле́гчало на се́рці.


Вони́ працюва́ли з ритми́чними ро́змахами.


— Каюся, що це мене дуже заспокоїло б.

— Ка́юся, що це мене́ ду́же заспоко́їло б.


— О, нещасна.

— О, неща́сна.


Мину́ла зима́, мину́в і ці́лий рік се́ред тако́ї робо́ти.


За ти́ми двери́ма ще две́рі.

За ти́ми двери́ма ще две́рі.


І це було́ цілко́м природнє.

І це було́ цілко́м природнє.


Жі́нка репетува́ла, крича́ла про́бі.

Жі́нка репетува́ла, крича́ла про́бі.


— Повернувшися, ми з вами порахуємося.

— Повернувшися, ми з вами пораху́ємося.


— Куди ми їдемо звідси?

— Куди́ ми ї́демо зві́дси?


Очеви́дно, за цим віко́нцем, так затищно осві́тленим, чека́ли на нього.


Проте́, ніч пройшла́ без приго́д.

Проте́, ніч пройшла́ без приго́д.


— Безсумнівно перший коханець та спільник красуні.

— Безсумні́вно пе́рший коха́нець та спі́льник красу́ні.


— Як називаєшся? — питає мене шандар.

— Як назива́єшся? — пита́є мене́ шанда́р.


— Оступись, Д'Артаньяне, одійди в бік! — скрикнув Атос, я стрілятиму.

— Оступи́сь, Д'Артаньяне, одійди́ в бік! — скри́кнув Атос, я стріля́тиму.


Лорд Вінтер поду́мав, що він сказа́в так, аби́ заспоко́їти Д'Артаньяна.


— Високий на зріст?

— Висо́кий на зріст?


Флойд Вандерліп був, тре́ба гада́ти, ду́жа люди́на.


До того́ ж вони́ мусіли ува́жно сте́жити й за свої́ми вла́сними осо́бами.


Я не ду́маю сиді́ти в тім проклятущім Льво́ві.


Ди́виться Шрам, аж у гаю́ зійшла́сь ку́па лю́ду чима́ла́.


— Я піду тільки разом з своєю служницею Астарою!

— Я піду́ ті́льки ра́зом з своє́ю служни́цею Астаро́ю!


Розумі́єте, ле́гше обману́ти жі́нку, ніж чолові́ка.


Наста́в, наре́шті, ве́чір.

Наста́в, наре́шті, ве́чір.


Ми заї́хали до готе́лю.

Ми заї́хали до готе́лю.


— А, — промовив Атос, — ця спритна особа — ваша кузина.

— А, — промо́вив Атос, — ця спри́тна осо́ба — ва́ша кузи́на.


Пома́лу стук ути́х.

Пома́лу стук ути́х.


Ду́мали вони́ мене́ спокуси́ти.

Ду́мали вони́ мене́ спокуси́ти.


— Ваше здоров'я, пане Д'Артаньяне!

— Ва́ше здоро́в'я, па́не Д'Артаньяне!


Чу́єте, кажу́ вам, що мо́жуть зо́всім зіпсува́тись.


— Але може б тато були ласкаві показати мені книжки, рахунки?

— Але́ мо́же б та́то були́ ласка́ві показа́ти мені́ книжки́, раху́нки?


Боротьба́ точи́лася недо́вго.

Боротьба́ точи́лася недо́вго.


— Вам, Гічкок, не вдасться довести мене до такого безумства.

— Вам, Гічкок, не вда́сться довести́ мене́ до тако́го безу́мства.


Несподі́вано зарипі́ли две́рі, приму́сивши мене́ здрігну́тися.


Бури́лося в мені́ від таки́х слів.

Бури́лося в мені́ від таки́х слів.


— Ну ж бо, ну! Годі вам, Тревій! — сказав король.

— Ну ж бо, ну! Го́ді вам, Тревій! — сказа́в коро́ль.


У Ло́ндоні, сподіва́юся, є устано́ви, куди́ він міг би ув'язни́ти свою́ неві́стку.


Герінгтон не зверну́в на нього нія́кої ува́ги, бо давно́ до нього звик.


— Кари на горло!

— Ка́ри на го́рло!


— Сподіваюсь, що на вашому обіді немає дам, — зауважив Араміс.

— Сподіва́юсь, що на ва́шому обі́ді нема́є дам, — заува́жив Араміс.


— Я такий самий, як і ваш Генрись.

— Я таки́й са́ми́й, як і ваш Генри́сь.


Чоти́ри мушкете́ри ста́ли до робо́ти.

Чоти́ри мушкете́ри ста́ли до робо́ти.


Грі́мо ру́хом голови́ підтве́рдив цю га́дку.


От якби ця справа обмежилася вдаром шпади, то — будь ласка!

От якби́ ця спра́ва обме́жилася вда́ром шпа́ди, то — будь ла́ска!


Ска́зано надзвича́йно вві́чливо і найспокі́йнішим то́ном.


Підходить? Згода? Згоджуєтесь?

Підхо́дить? Зго́да? Зго́джуєтесь?


— От добрі люде! — каже Кирило Тур.

— От до́брі люде́! — ка́же Кири́ло Тур.


Підійшо́в бли́жче — аж спра́вді тут нена́че я́рмарок.


Дру́гого дня, коли́ увійшли́ до її кімна́ти, вона́ лежа́ла в лі́жку.


— Випийте! Це вино підживить вас, випийте!

— Ви́пийте! Це вино́ піджи́вить вас, ви́пийте!


Та Га́ва рад був і тому́.

Та Га́ва рад був і тому́.


— І я теж! — сказав Д'Артаньян.

— І я теж! — сказа́в Д'Артаньян.


— Так, але я гадав, що ви жартуєте.

— Так, але́ я гада́в, що ви жарту́єте.


— Але в мене нема коня, — сказав Д'Артаньян.

— Але́ в мене́ нема́ коня́, — сказа́в Д'Артаньян.


Вона́ закі́нчи́ла поба́чення же́стом, яки́й не залиша́в су́мніву що́до хара́ктеру розмо́ви.


Попро́буємо обійти́ся без не́ї.

Попро́буємо обійти́ся без не́ї.


— Яким робом?

— Яки́м ро́бом?


— Знаєш що, батьку! — каже йому Петро.

— Зна́єш що, ба́тьку! — ка́же йому Петро́.


Не сподіва́вся я від вас цього́, Я́не.

Не сподіва́вся я від вас цього́, Я́не.


— А що, пане гетьмане? — каже Шрам.

— А що, па́не ге́тьмане? — ка́же Шрам.


Так ти мені́ допомо́жеш? Ти зна́єш вся́кі зі́лля, то пе́вно зна́єш і отру́тні.


Упо́равшись ко́ло запоро́жця, ки́нувсь і сюди́.


Ля́хи тоді́ вро́зтіч! А я за коня́.

Ля́хи тоді́ вро́зтіч! А я за коня́.


Він ки́нувся на нього й одра́зу засну́в.


— Еге! — закричав отаман.

— Еге́! — закрича́в ота́ман.


Веранда гу́сто обросла́ ди́ким виногра́дом.


— Ну, то що ж нам робити?

— Ну, то що ж нам роби́ти?


— О, видиш, як за ним обстає! — жартував Староміський.

— О, ви́диш, як за ним обстає́! — жартува́в Староміський.


Тоді́ він бу́де до ва́ших по́слуг.

Тоді́ він бу́де до ва́ших по́слуг.


Коміса́р сиді́в на стільці́ й писа́в щось за столо́м.


Та скоріше поспішайте, ви чортова швабро, а то я вам покажу!

Та скорі́ше поспіша́йте, ви чо́ртова шва́бро, а то я вам покажу́!


— Так, так, — відказав Б'юкенгем.

— Так, так, — відказа́в Б'юкенгем.


А військовий писар, хоть і чув, да не озиравсь.

А військо́ви́й пи́сар, хоть і чув, да не озира́всь.


— Чого ж се мене такий страх ошиб? Хто се такий, мій братику?

— Чого́ ж се мене́ таки́й страх ошиб? Хто се таки́й, мій бра́тику?


— А як же тебе звати?

— А як же тебе́ зва́ти?


Усі́ ці су́мніви ви́кликали в ньому вели́ке бажа́ння дійти́ пра́вди.


— Хочеш, Мариночко, я збудую тут хатку і будемо на те літо тут жити?

— Хо́чеш, Мари́ночко, я збуду́ю тут ха́тку і бу́демо на те лі́то тут жи́ти?


Д'Артаньян покла́в спро́бувати пройти́ до Лювра.


— Слухайте, — сказала вона йому.

— Слу́хайте, — сказа́ла вона́ йому.


— Мають очі — вигукнула міледі, — і не бачать, мають вуха і не чують.

— Ма́ють о́чі — ви́гукнула міле́ді, — і не ба́чать, ма́ють ву́ха і не чу́ють.


Але я знаю, що ви благородні й хоробрі дворяни, і що на вас можна звіритись.

Але́ я зна́ю, що ви благоро́дні й хоро́брі дворя́ни, і що на вас мо́жна зві́ритись.


Ва́ша ма́ти долу́чить до них реце́пт бальза́му, що вона́ оде́ржала від одно́ї цига́нки.


— Боже мій! — каже.

— Бо́же мій! — ка́же.


— Пустити мене першим.

— Пусти́ти мене́ пе́ршим.


— А, він в порядку, — сказав начальник, — та з чудовою рекомендацією.

— А, він в поря́дку, — сказа́в нача́льник, — та з чудо́вою рекоменда́цією.


За це люблю́ тебе́.

За це люблю́ тебе́.


— Я найкраща її приятелька.

— Я найкра́ща її при́ятелька.


— Робіть з цією грамотою, що хочте.

— Робі́ть з ціє́ю гра́мотою, що хочте.


— Я родом з Червоної Ріки.

— Я ро́дом з Черво́ної Ріки́.


Але що ж вони хотять зробити з нею, сердешною? Чи побачу я її коли?

Але́ що ж вони́ хо́тять зроби́ти з не́ю, серде́шною? Чи поба́чу я її коли́?


Роздивля́ючись на свої́х това́ришів, він спітка́в надзвича́йно вира́зний по́гляд Атоса.


— А її брат? — несміливо запитав Д'Артаньян.

— А її брат? — несмі́ли́во запита́в Д'Артаньян.


— Бо дурні були, — обізвався хтось підупалим голосом.

— Бо ду́рні були́, — обізва́вся хтось підупа́лим го́лосом.


Пого́ня зміни́лась лю́тістю на невда́ле й безці́льне шука́ння.


— Даю вам слово дворянина.

— Даю́ вам сло́во дворяни́на.


— Зі Смерекова.

— Зі Смерекова.


Д'Артаньян розказа́в про приго́ду з па́ні Бонасьє.


Та мені́ про це було́ ба́йду́же.

Та мені́ про це було́ ба́йду́же.


Весь ти́ждень робо́та йшла як на маши́ні.


Ну, приї́хали за мно́ю козаки́, та й го́ді.


Верну́в дале́ко веселі́ший і спокійні́ший, ніж пішо́в.


— А, ще чим будуть журитися, та хлопцем, — відповів другий.

— А, ще чим бу́дуть жури́тися, та хло́пцем, — відпові́в дру́гий.


На тре́тій день, об одина́дцятій, два діяма́нтові наві́ски були́ гото́ві.


— Ось тепер тільки висковзнулася правда з твоїх уст.

— Ось тепе́р ті́льки ви́сковзнулася пра́вда з твої́х уст.


Атос не мав сумніву, що то був кардинал з своєю вартою.

Атос не мав су́мніву, що то був кардина́л з своє́ю ва́ртою.


— Не зви мене, Астарочка, Газізею.

— Не зви мене́, Аста́рочка, Газізе́ю.


Здає́ться, я вам ще не каза́в, що був на урядо́вій поса́ді.


Дейв Верц, ски́нувши з себе́ ведме́жу ко́вдру, підві́вся й позіхну́в.


— Вони мені невідомі.

— Вони́ мені́ невідо́мі.


До таки́х люде́й нале́жав і Кід із Монта́ни.


— Так що ж? — спитала міледі.

— Так що ж? — спита́ла міле́ді.


— Заплати, лайдаче! — крикнув мандрівець свойєму льокаєві.

— Запла́ти, лайда́че! — кри́кнув мандріве́ць свойєму льокаєві.


Лоско́чуть, пе́стять її і вона́ немо́в засипля́є на́ново.


Д'Артаньян поду́мав, що прийшо́в час втру́титися.


— Мій друг Араміс, що оце стоїть перед вами, здобув легкого вдара шпадою в руку.

— Мій друг Араміс, що оце́ стої́ть пе́ред вами, здобу́в легко́го вда́ра шпадо́ю в ру́ку.


Одна́к, я тут розчарува́вся.

Одна́к, я тут розчарува́вся.


— Дуже прошу, — відповів Д'Артаньян.

— Ду́же про́шу́, — відпові́в Д'Артаньян.


— Саламандра? — скрикнула з комічним острахом панночка.

— Салама́ндра? — скри́кнула з комі́чним о́страхом па́нночка.


Зверну́в з дорі́жки за кущ, щоб ні з ким не зустрі́тись.


Чи знали ви про це?

Чи зна́ли ви про це?


Щоб дові́датись про це, тре́ба було́ перевести́ розві́дини.


— Плетеш небилиці, Ґаво, — скрикнув Вовкун.

— Плетеш небили́ці, Ґаво, — скри́кнув Вовку́н.


А слів я тоді не жалів.

А слів я тоді́ не жалі́в.


Він з кількома́ ти́сячами ве́ршників вда́рив гадяча́нам у бік.


Якщо́ ви не вжива́тимете застере́жних за́ходів, ви пропа́ли.


— Д'Артаньяне, Д'Артаньяне! Пригадай, як я кохала тебе! — вереснула вона.

— Д'Артаньяне, Д'Артаньяне! Пригада́й, як я коха́ла тебе́! — вересну́ла вона́.


— Від нині за тиждень їду геть зі Львова.

— Від ни́ні за ти́ждень ї́ду геть зі Льво́ва.


— Ви будете батько товариша Максима Гречки?

— Ви бу́дете ба́тько това́риша Макси́ма Гре́чки?


Нам ове́с, а ти пес,.

Нам ове́с, а ти пес,.


— Скажеш, що панич Тоньо казав тобі прийти, то ніхто тебе не прожене.

— Ска́жеш, що панич Тоньо каза́в тобі́ прийти́, то ніхто́ тебе́ не прожене́.


— Я залишу вас з цим незнайомим, але скоро він вийде, я повернуся до вас.

— Я зали́шу́ вас з цим незнайо́мим, але́ ско́ро він ви́йде, я поверну́ся до вас.


— Невже ти любиш мене?

— Невже́ ти лю́биш мене́?


Ну, зди́бались ми в Стри́ю на то́рзі́, познайо́милися, розбала́кались.


Але я не знаю жодної жінки вартої того, щоб її шукали, коли вона зникла.

Але́ я не зна́ю жо́дної жі́нки ва́ртої того́, щоб її шука́ли, коли́ вона́ зни́кла.


— Ну, тепер прощай!

— Ну, тепе́р проща́й!


— Ні, зараз кажи, чому твою батьківщину прозвали Каганцем?

— Ні, за́раз кажи́, чому́ твою́ ба́тьківщи́ну прозва́ли Каганце́м?


— Не турбуйтеся, пане, — відказав Плянше.

— Не турбу́йтеся, па́не, — відказа́в Пля́нше.


Він у себе?

Він у себе́?


— Ви щось кажете? — запитав він.

— Ви щось ка́жете? — запита́в він.


— Я вам, паночку, по полтиннику за всяке зерно дам.

— Я вам, пано́чку, по полтиннику за вся́ке зе́рно́ дам.


Соба́ки були́ знеси́лені, а він, одстаючи, по́тай диви́вся на са́ні.


Ті́лько ж і за дру́гим ра́зом ніхто́ ані́ з мі́сця.


— Я зрозумів це з язика, дуже неповоротного та з пульса, дуже частого.

— Я зрозумі́в це з язика́, ду́же неповоро́тного та з пу́льса, ду́же ча́стого.


— Та хто ж приходив? Кажи мерщій.

— Та хто ж прихо́див? Кажи́ мерщі́й.


Ко́ні мча́ли, як ві́тер, і по кілько́х хвили́нах були́ біля воріт Ло́ндону.


— Він зробив мені честь спинитися в нас.

— Він зроби́в мені́ честь спини́тися в нас.


— Ну, то як жеж? — здивувався пан Андрій.

— Ну, то як жеж? — здивува́вся пан Андрі́й.


— Ну, і що ж ти зробив потім? — запитав я.

— Ну, і що ж ти зроби́в по́тім? — запита́в я.


Часо́писи йому дава́ли, а що не міг сам чита́ти, то чита́ли йому.


Бо ж Давсон зустрі́в був мі́сис Сейзер ду́же гости́нно.


Що ж він роби́в із ти́ми грішми? Викупля́в нево́льників із нево́лі.


— Хмельницький? Чула про нього.

— Хмельни́цький? Чу́ла про нього.


— Чорт побирай, — промовив Атос.

— Чорт побира́й, — промо́вив Атос.


— Сір! Мушу сказати, що в їхніх горах ще не знайдено копалень золота.

— Сір! Му́шу сказа́ти, що в ї́хніх го́рах ще не зна́йдено копа́лень зо́лота.


Аж раз один із них попався.

Аж раз оди́н із них попа́вся.


Робо́та закипі́ла на́ново.

Робо́та закипі́ла на́ново.


Д'Артаньян, наре́шті, зда́вся.

Д'Артаньян, наре́шті, зда́вся.


— Що зо мною було? Як мені погано, — шептав Едмунд слабим голосом.

— Що зо мно́ю було́? Як мені́ пога́но, — шепта́в Едму́нд слаби́м го́лосом.


— Чудово! Так ви, здається, багатир, любий пане Бонасьє?

— Чудо́во! Так ви, здає́ться, багати́р, лю́бий па́не Бонасьє?


— Я лише вчора приїхала.

— Я лише́ вчо́ра приї́хала.


Так до цього́ й господа́рство пристосува́в, щоб що мо́жна, таки́ пе́ред очами було́.


Надійшо́в ве́чір і припини́в те крива́ве бойови́ще.


— В моїм, — із якоюсь дрожжю в голосі відповів Опанас.

— В мої́м, — із яко́юсь дро́жжю в го́лосі відпові́в Опана́с.


Незнайо́мий почека́в, до́ки вона́ тро́хи втихоми́рилась.


Ґава слу́хав тих слів без ті́ні недовірливости.


Рід па́на Іва́на Гре́чки в му́жеському колі́ні урва́вся.


— Дайте поміркувати хвилину.

— Да́йте поміркува́ти хвили́ну.


А ви, хлопці, відійдіть у бік.

А ви, хло́пці, відійді́ть у бік.


— Братику, мені не знать що показалось.

— Бра́тику, мені́ не знать що показа́лось.


Лю́ди стоя́ли, затаї́вши дух.

Лю́ди стоя́ли, затаї́вши дух.


Боже мій милий, я загинула!

Бо́же мій ми́лий, я заги́нула!


А Джек Дальтон? Загинув від вибуху на Морському Левові вкупі з усією командою.

А Джек Дальтон? Заги́нув від ви́буху на Морсько́му Ле́вові вку́пі з усіє́ю кома́ндою.


До мене́ підхо́дила графи́ня Вінтер, з яко́ю я посвари́вся.


Ко́жний ваш по́гляд, ко́жний до́тик ва́шої руки́, ко́жне ва́ше сло́во було́ обіця́нкою.


Он ко́ні по́дані, йди вмо́щуйся та гляди́ мені́, щоб чим Пара́ски не оби́дила.


Так мину́ло у шлю́бному житті́ Богуні́в ві́сім ро́кі́в.


— З сьогоднішнього дня не кажіть про неможливість.

— З сього́днішнього дня не кажі́ть про неможли́вість.


— Як неможна більш, пане.

— Як немо́жна більш, па́не.


Ке лиш сюди́ но́ги.

Ке лиш сюди́ но́ги.


Вона́ в мене́ до́сі.

Вона́ в мене́ до́сі.


У глибині́ садку́ стоя́ла вбо́га халу́па.


— Як маєш доказати? Хіба ж я знаю?

— Як ма́єш доказа́ти? Хіба́ ж я зна́ю?


— Мабуть, не по нутру тобі такі ярки!

— Ма́бу́ть, не по нутру́ тобі́ такі́ ярки́!


— Нехай так.

— Неха́й так.


— Хвилинку, Массіно.

— Хвилинку, Массіно.


— Чого бажаєте ви, пане канцлере, і чому ви сюди з'явилися?

— Чого́ бажа́єте ви, па́не ка́нцлере, і чому́ ви сюди́ з'яви́лися?


За́втра нови́й рік і заразо́м сороко́ві рокови́ни мої́х уроди́н.


Атос, Араміс і Д'Артаньян оточи́ли Бікара й вимага́ли, щоб він зда́вся.


Ми пови́нні вжи́ти яки́хось за́ходів.

Ми пови́нні вжи́ти яки́хось за́ходів.


— Бережи мою перинку.

— Бережи́ мою́ пери́нку.


— З скількох осіб?

— З скілько́х осі́б?


Він був у чудо́вому ловецькому вбра́нні́.


— Листа передадуть особисто йому.

— Листа́ передаду́ть особи́сто йому.


— Ой, бідна жінка, бідна жінка! Що вони з нею зробили?

— Ой, бі́дна жі́нка, бі́дна жі́нка! Що вони́ з не́ю зроби́ли?


І мушкете́р, як за́вжди́ байду́жно, пішо́в кінча́ти сніда́нок.


— Маєте рацію, мілорде, — зауважив Атос, — це вимислені імена.

— Ма́єте ра́цію, мілорде, — заува́жив Атос, — це ви́мислені імена́.


А не покажете нам, куди тут переїхати?

А не пока́жете нам, куди́ тут переї́хати?


З пе́ршого ж по́гляду він поба́чив, що жі́нка молода́ й вродли́ва.


Ченці́ їх проводжа́ли.

Ченці́ їх проводжа́ли.


— Так се із Низу такий вітер віє!

— Так се із Ни́зу таки́й ві́тер ві́є!


Йосько замо́вк на хви́лю.

Йосько замо́вк на хви́лю.


— Не грубіяньте! — промовила вона нарешті.

— Не грубія́ньте! — промо́вила вона́ наре́шті.


— Куди отеє ми заїхали? Що отеє з нами буде?

— Куди́ оте́є ми заї́хали? Що оте́є з нами бу́де?


І́нші дво́є, пові́рте мені́, не гі́рші.

І́нші дво́є, пові́рте мені́, не гі́рші.


— Влаштуйте баль.

— Влашту́йте баль.


Шатро́ наближа́лося до них, хита́ючись, нена́че п'я́ний.


Але йому не довго жити.

Але́ йому не до́вго жи́ти.


Староміська диви́лася на це все і з ди́ву не могла́ отя́митися.


— І я теж, — відповів Портос, — якщо Д'Артаньян згодний.

— І я теж, — відпові́в Портос, — якщо́ Д'Артаньян зго́дний.


— Спасибі, пане Бонасьє, — подякував Д'Артаньян, вихиливши склянку.

— Спаси́бі, па́не Бонасьє, — подя́кував Д'Артаньян, ви́хиливши скля́нку.


Але слова їхні потонули в страшному гуркоті.

Але́ слова́ ї́хні потону́ли в страшно́му гу́ркоті.


— Вперед, Д'Артаньяне! Вперед, вперед! — І він вистрелив з обох пістолетів.

— Впере́д, Д'Артаньяне! Впере́д, впере́д! — І він ви́стрелив з обо́х пістоле́тів.


Не пови́нен! Ва́ші пре́дки на це не дозво́лять.


На́віть стари́й риба́к Сарабри́н па́ру разі́в спійма́вся на цю хи́трість.


— Записка, що її ви знайдете в себе, усе вам розкаже.

— Запи́ска, що її ви зна́йдете в себе́, усе́ вам розка́же.


— Хай так! — приєднався швайцарець.

— Хай так! — приєдна́вся швайца́рець.


Процви́ндрить ба́тькове добро́, а ба́тько хазя́їн був, — мірку́є пан Андрі́й.


— А хіба ж тебе шандар бив? — спитав пан Журковський.

— А хіба́ ж тебе́ шанда́р бив? — спита́в пан Журковський.


Проте́ було́ до́сить хо́лодно.

Проте́ було́ до́сить хо́лодно.


— О, ні, боронь боже, — відказав Бонасьє.

— О, ні, боро́нь бо́же, — відказа́в Бонасьє.


— Ані трохи, — спокійно відказав Атос.

— А́ні тро́хи, — спокі́йно відказа́в Атос.


— Так, трохи подряпав, — пояснив Д'Артаньян.

— Так, тро́хи подря́пав, — поясни́в Д'Артаньян.


Дід зно́ву зака́шлявся.

Дід зно́ву зака́шлявся.


— Каміння несе.

— Камі́ння несе́.


А багато вам треба на коня?

А бага́то вам тре́ба на коня́?


Каре́та мча́ла да́лі, а офіце́р, здава́лось, оберну́вся в ста́тую.


Ра́птом две́рі під портьє́рою відчини́лись, і в кімна́ту ступи́ла жі́нка.


Була́ годи́на двана́дцята.

Була́ годи́на двана́дцята.


На поли́чках стоя́ть мої́ улю́блені кни́ги в га́рних опра́вах.


Розлі́гся страше́нний крик, хма́ра пи́лу шугну́ла до не́ба, і всьо́му був край.


Ми ще молоді́, нас кли́че життя́, що таке́ хоро́ше.


Черева́нь, ди́влячись, аж іздрига́ється.


— Ну що, сину? — спитав батько.

— Ну що, си́ну? — спита́в ба́тько.


— Кулик, кулик, он там між камінням шниряє!

— Кули́к, ку́лик, он там між камі́нням шниря́є!


Він відчу́в ні́би тає́мну ра́дість, що наза́вжди́ спе́кався ціє́ї непе́вної спі́льниці.


Богу́н сів до сто́лу, змага́ючись з свої́м́́́ почуття́м.


— Як так, то ви мені ще дешево дісталися.

— Як так, то ви мені́ ще де́шево діста́лися.


— Яке само? — спитав Портос.

— Яке́ са́мо? — спита́в Портос.


Приє́мно колиса́тися в такі́й наді́ї, мов у гамаці́.


Тоді́ Пасу́к взя́ла ху́тро, я взяв го́рщик і соки́ру, і ми ду́мали вже йти.


За це є́внухові смерть.

За це є́внухові смерть.


Тимча́сом надійшо́в і Араміс, і Д'Артаньян заста́в у себе́ все товари́ство.


— А що злодію, жидику, дісталось тобі на горіхи?

— А що зло́дію, жидику, діста́лось тобі́ на горі́хи?


— Тьфу та пек на тебе! — бурчав Сарабрин.

— Тьфу та пек на тебе́! — бурча́в Сарабри́н.


Вода́ в пле́сі була́ чим да́лі гли́бша.

Вода́ в пле́сі була́ чим да́лі гли́бша.


Жо́дного ла́ду між козака́ми.

Жо́дного ла́ду між козака́ми.


— До Кале, — сказав Д'Артаньян.

— До Кале́, — сказа́в Д'Артаньян.


Я відповіда́ю за нього.

Я відповіда́ю за нього.


З пе́ршого по́гляду Д'Артаньянові ста́ло зрозумі́ло, що коро́ль люту́є.


Д'Артаньян хоч і не був мушкете́р, вико́нував ї́хню слу́жбу із звору́шливою то́чністю.


Скрізь вона́ ото́чена ворога́ми.

Скрізь вона́ ото́чена ворога́ми.


— Я розумію шпинат.

— Я розумі́ю шпина́т.


Мошко́ ви́тріщив о́чі і ви́дивився на мене́, немо́в би мене́ впе́рше в життю́ ба́чив.


Мізку́є так собі́ Петро́, аж ось ізнов закопоті́ли ко́ні.


Немо́жна боя́тись того́, хто вас коха́є.