— Не питайте мене.

— Не пита́йте мене́.


А що ж, Астарочко, як до того ставиться хан? Не чула?

А що ж, Аста́рочко, як до того́ ста́виться хан? Не чу́ла?


— Ви — пан Д'Артаньян, — згукнув Грімо, — та не може бути!

— Ви — пан Д'Артаньян, — згукну́в Грі́мо, — та не мо́же бу́ти!


— Невеличке місто на річці Ліс.

— Невели́чке мі́сто на рі́чці Ліс.


— Батьку! — каже.

— Ба́тьку! — ка́же.


— Чекайте, — відповів Атос.

— Чека́йте, — відпові́в Атос.


— Що за чудесний вид! — мимоволі скрикнув молодший панич.

— Що за чуде́сний вид! — мимово́лі скри́кнув моло́дший пани́ч.


— Не можу, — сказав шляхтич.

— Не мо́жу, — сказа́в шля́хтич.


— Куди се ти мчишся, синку?

— Куди́ се ти мчи́шся, синку́?


Недалеко треба було й шукати.

Недале́ко тре́ба було́ й шука́ти.


І він вибіг з кімнати.

І він ви́біг з кімна́ти.


Він зниметься з якоря завтра вранці.

Він зни́меться з я́коря за́втра вра́нці.


Брався я до чимраз більших речей, бо мав до того охоту.

Бра́вся я до чимра́з бі́льших рече́й, бо мав до того́ охо́ту.


Тільки біда, що мало продаємо, то й на якого чорта їх і робити так много?

Ті́льки біда́, що ма́ло продаємо́, то й на яко́го чо́рта їх і роби́ти так мно́го?


Матір божа! Він відрядив мене з собаками в далеку путь, щоб мати можливість.

Ма́тір бо́жа! Він відряди́в мене́ з соба́ками в дале́ку путь, щоб ма́ти можли́вість.


А ти що за чоловік? — обернувсь до Петра.

А ти що за чолові́к? — обернувсь до Петра́.


Там сталася ганебна, зрадницька подія.

Там ста́лася гане́бна, зра́дницька поді́я.


— Араміс! Портос! — згукнув Атос і почав реготати.

— Араміс! Портос! — згукну́в Атос і поча́в регота́ти.


— І вперше приходите до цього будинку?

— І впе́рше прихо́дите до цього́ буди́нку?


— Якщо це дійсно так, то можна збожеволіти з щастя!

— Якщо́ це ді́йсно так, то мо́жна збожево́літи з ща́стя!


Череваниху назвав гетьман, вітаючись, рідною ненею.

Череваниху назва́в ге́тьман, віта́ючись, рі́дною ненею.


— Дак ти хочеш, побро, один на один битись?

— Дак ти хо́чеш, по́бро, оди́н на оди́н би́тись?


На те ви попи, на те ви мужі совіта, на те ви народні голови.

На те ви попи́, на те ви мужі́ сові́та, на те ви наро́дні го́лови.


Староміська дивилася на це все і з диву не могла отямитися.

Староміська диви́лася на це все і з ди́ву не могла́ отя́митися.


Так, їх було безліч.

Так, їх було́ бе́зліч.


А в ній кублилося тихе, відлюдне життя старого батька і молодої дівчини.

А в ній ку́блилося ти́хе, відлю́дне життя́ старо́го ба́тька і молодо́ї ді́вчи́ни.


Люблю її, живу споминами про неї, і досить мені.

Люблю́ її, живу́ спо́минами про не́ї, і до́сить мені́.


— Добре, сказав кардинал, — надішліть мені цю серветку, будь ласка.

— До́бре, сказа́в кардина́л, — надішлі́ть мені́ цю серве́тку, будь ла́ска.


— О, боже мій, звичайно, подарував, — відмовив Портос.

— О, бо́же мій, звича́йно, подарува́в, — відмо́вив Портос.


— Я спитав про вас і зараз же побрався по сходах.

— Я спита́в про вас і за́раз же побра́вся по схо́дах.


— Польща могутня.

— По́льща могу́тня.


— А ти, зраднице! — звернувся далі гнівний мурза до Астари.

— А ти, зра́днице! — зверну́вся да́лі гні́вний мурза́ до Астари́.


А може за місяць, за другий і на чіпці знов покуп буде.

А мо́же за мі́сяць, за дру́гий і на чіпці знов покуп бу́де.


Джекоб Кент цього дня був у прегарному настрої.

Джекоб Кент цього́ дня був у прегарному на́строї.


— А так, що це моя справа.

— А так, що це моя́ спра́ва.


Що мені дасте, як знайду?

Що мені́ дасте́, як знайду́?


На вулиці Генеґо він побачив, як з вулиці Дофіна вийшли дві особи.

На ву́лиці Генеґо він поба́чив, як з ву́лиці Дофіна ви́йшли дві осо́би.


Але скоро й собак не стало, і ми почали їсти упряж, мокасини й хутра.

Але́ ско́ро й соба́к не ста́ло, і ми почали́ ї́сти упря́ж, мокаси́ни й ху́тра.


Атос не вимагав більшого.

Атос не вимага́в бі́льшого.


— Зроблю все, що звелиш, — прошептав я.

— Зроблю́ все, що звели́ш, — прошепта́в я.


І вона, знесилена, впала на груди молодого офіцера.

І вона́, знеси́лена, впа́ла на гру́ди молодо́го офіце́ра.


Леся щебетала, як ластівочка.

Ле́ся щебетала, як ластівочка.


Виступайте проти мене, дурні ви такі.

Виступа́йте про́ти мене́, ду́рні ви такі́.


— Панно Маню, одягайтеся, в що маєте найкраще.

— Панно́́ Маню́, одяга́йтеся, в що ма́єте найкра́ще.


Віконниць не було, але вікно щільно закривала завіса.

Віко́нниць не було́, але́ вікно́ щі́льно закрива́ла заві́са.


Безсумнівно, Фелтон був переможений.

Безсумні́вно, Фелтон був перемо́жений.


— Це засідка, — сказав Д'Артаньян.

— Це за́сідка, — сказа́в Д'Артаньян.


— Чи ви хочете знати?

— Чи ви хо́чете зна́ти?


Та навіть не ворухнулась.

Та на́віть не ворухну́лась.


На сходах Д'Артаньян стрів стурбованого Плянше.

На схо́дах Д'Артаньян стрів стурбо́ваного Пля́нше.


— Думав і я гордо да несито, поки смерть не заглянула мені в вічі.

— Ду́мав і я го́рдо да неси́то, по́ки смерть не загля́нула мені́ в ві́чі.


Двері були заперті, але вчителя ми застали в альтані.

Две́рі були́ запе́рті, але́ вчи́теля ми заста́ли в альта́ні.


У Борзні заїхав Шрам одпочити до сотника Білозерця.

У Борзні́ заї́хав Шрам одпочи́ти до со́тника Білозе́рця.


По цих словах він зирнув на свого приятеля так пильно, що той замішався.

По цих слова́х він зирну́в на свого́ при́ятеля так пи́льно, що той заміша́вся.


Ні, те, що я вам говорю, навіть смішно.

Ні, те, що я вам говорю́, на́віть смі́шно.


Дорога то спускалась униз, то знов підіймалась угору.

Доро́га то спуска́лась уни́з, то знов підійма́лась уго́ру.


Мішок уже був порожній, але грузоємність ваги збільшилася до безмежности.

Мішо́к уже́ був поро́жній, але́ грузоє́мність ваги́ збі́льшилася до безмежности.


— Я? — запаленівшися, відказав Едмунд.

— Я? — запалені́вшися, відказа́в Едму́нд.


Рано снідали разом.

Ра́но сні́дали ра́зом.


Це прецінь чоловік підозрений, намаркований.

Це преці́нь чолові́к підо́зрений, намаркований.


Генрись тількищо пішов.

Генри́сь тількищо пішо́в.


Потім зв'язав їх до купи майже під прямим кутом.

По́тім зв'яза́в їх до ку́пи ма́йже під прями́м куто́м.


Тепер же починаймо.

Тепе́р же почина́ймо.


До Чорної Гори не близький світ.

До Чо́рної Го́ри не близьки́й світ.


Ті каліки й рішучий лист Богуна зробили вплив на Хмельницького.

Ті калі́ки й рішу́чий лист Богуна́ зроби́ли вплив на Хмельни́цького.


Грімо з кошом вів перед.

Грі́мо з кошо́м вів пе́ред.


— А тобі що до того? — відповіла вона різко, — Їдемо, куди я хочу.

— А тобі́ що до того́? — відповіла́ вона́ рі́зко, — Ї́демо, куди́ я хо́чу.


— Візьміть! — сказала міледі, оддаючи Фелтонові торбинку, повну люїдорів.

— Візьмі́ть! — сказа́ла міле́ді, оддаючи́ Фелтонові торби́нку, по́вну люї́дорів.


За це євнухові смерть.

За це є́внухові смерть.


— Так, пане капітане,.

— Так, па́не капіта́не,.


Тут вона мусить бути.

Тут вона́ му́сить бу́ти.


Коло п'ятої вечора прийшов лорд Вінтер.

Ко́ло п'я́тої ве́чора прийшо́в лорд Вінтер.


Вахтовий озвав баркас.

Вахтови́й озва́в барка́с.


— Сам він до мене приїхав і заїхав зо мною аж за милю од свого табору.

— Сам він до мене́ приї́хав і заї́хав зо мно́ю аж за ми́лю од свого́ та́бору.


— Ви розумієте, — промовив Портос.

— Ви розумі́єте, — промо́вив Портос.


— З вашою еміненцією? — бурмотів Бонасьє, поводячи навколо блудними очима.

— З ва́шою еміне́нцією? — бурмотів Бонасьє, пово́дячи навко́ло блу́дними очи́ма.


Очаровав усіх запорожець.

Очарова́в усі́х запоро́жець.


— Проложено! А з чогось же то її взято.

— Проло́жено! А з чого́сь же то її взя́то.


— Так він був, кажеш, улесливий.

— Так він був, ка́жеш, уле́сливий.


Приїдуть сюди до М.

Приї́дуть сюди́ до М.


Але йому не довго жити.

Але́ йому не до́вго жи́ти.


— І Сомко згодивсь?

— І Сомко́ згоди́всь?


— Веди нас, Грімо.

— Веди́ нас, Грі́мо.


Проте вони дійшли таки до нього й счепилися у смертельній січі.

Проте́ вони́ дійшли́ таки́ до нього й счепи́лися у смерте́льній сі́чі.


Одного разу він зробив дурницю, необережно нагадавши про себе кардиналові.

Одного́ ра́зу він зроби́в дурни́цю, необере́жно нагада́вши про себе́ кардина́лові.


— Звичайно! Будь ласка!

— Звича́йно! Будь ла́ска!


— Добре стоїш? — запитав я товариша.

— До́бре стої́ш? — запита́в я това́риша.


Залишалося ще три льє.

Залиша́лося ще три льє.


Присягаюсь, хазяїну, я один випив, принаймні, півтораста пляшок.

Присяга́юсь, хазя́їну, я оди́н ви́пив, прина́ймні, півтора́ста пляшо́к.


Фелтон взяв торбинку і кинув на землю.

Фелтон взяв торби́нку і ки́нув на зе́млю.


— Що саме погано? Що ти, дурний, хочеш сказати? — спитав Д'Артаньян.

— Що са́ме пога́но? Що ти, дурни́й, хо́чеш сказа́ти? — спита́в Д'Артаньян.


Льокаї їхали позад них.

Льокаї ї́хали поза́д них.


— Та йдіть ви з своїм пальцем! Завжди він заважає вам.

— Та йдіть ви з свої́м́́́ па́льцем! За́вжди́ він заважа́є вам.


Фелтон наблизився до неї.

Фелтон набли́зився до не́ї.


Бонасьє пополотнів, як смерть, і криво всміхнувся.

Бонасьє́ пополотнів, як смерть, і кри́во всміхну́вся.


Поки взуєтеся, то й сніданок поспіє.

По́ки взу́єтеся, то й сніда́нок поспі́є.


Нарешті й ця робота йому остогидла, і він сидів, схиливши голову на стіл.

Наре́шті й ця робо́та йому остоги́дла, і він сиді́в, схили́вши го́лову на стіл.


Я страшенно обурився, але все ж таки не міг стриматись від сміху.

Я страше́нно обу́рився, але́ все ж таки́ не міг стри́матись від смі́ху.


— А тепер знаєш?

— А тепе́р зна́єш?


Уже невідомими доріжками, непрохідними нетрями прибували віщуни заліза.

У́же невідо́мими дорі́жками, непрохідни́ми не́трями прибува́ли віщуни́ залі́за.


Вони пустили коней клуса.

Вони́ пусти́ли ко́ней клу́са.


— У Чорну Гору, бгатику, — каже Черевань.

— У Чо́рну Го́ру, бга́тику, — ка́же Черева́нь.


— Не може бути! Це ж наші спільники!

— Не мо́же бу́ти! Це ж на́ші спі́льники!


Є змога вчинити добре й святе діло і разом із тим придбати багато грошей.

Є змо́га вчини́ти до́бре й святе́ ді́ло і ра́зом із тим придба́ти бага́то грошей.


— Не знаю, чи можу я сказати вам те, що думаю.

— Не зна́ю, чи мо́жу я сказа́ти вам те, що ду́маю.


Він заарештував мене, привіз сюди й віддав під вашу охорону.

Він заарештува́в мене́, приві́з сюди́ й відда́в під ва́шу охоро́ну.


Цілує в очі,.

Цілу́є в о́чі,.


Це для пристава.

Це для при́става.


Король вийшов з кабінету перший.

Коро́ль ви́йшов з кабіне́ту пе́рший.


Я пастухом був.

Я пастухо́м був.


Де ж таки тобі поневірятись у наметі.

Де ж таки́ тобі́ поневіря́тись у наме́ті.


Непривітний із начальством, похмурий, у батька вдався, тільки стриманіший.

Непривітний із нача́льством, похму́рий, у ба́тька вда́вся, ті́льки стриманіший.


— Будьте обережні, Атосе, будьте обережні.

— Бу́дьте обере́жні, Атосе, бу́дьте обере́жні.


Був гарний осінний день, коли Гава знов навістив хату Староміського.

Був га́рний осі́нний день, коли́ Га́ва знов навісти́в ха́ту Староміського.


— Та я би хотів у вас купити.

— Та я би хоті́в у вас купи́ти.


Вони то й стануть у великій пригоді майбутньому переможцеві.

Вони́ то й ста́нуть у вели́кій приго́ді майбу́тньому перемо́жцеві.


— А нащо вам знати?

— А на́що вам зна́ти?


— Да як же зволите, добродію! Да й поціловались любенько.

— Да як же зво́лите, добро́дію! Да й поціловались любенько.


Із ким водишся, тому й потурати доводиться! — наче виправдувався пан Андрій.

Із ким во́дишся, тому́ й потура́ти дово́диться! — на́че випра́вдувався пан Андрі́й.


— О, ні, ваша ясновельможність! Це не чорт, — зневажливо промовив коршмар.

— О, ні, ва́ша ясновельмо́жність! Це не чорт, — знева́жливо промо́вив коршма́р.


Але він кинув цю думку.

Але́ він ки́нув цю ду́мку.


Вже восьма вибила.

Вже во́сьма ви́била.


Тоді відразу всі звели очі на мене, бо мали мене за досвідченого мандрівника.

Тоді́ відра́зу всі звели́ о́чі на мене́, бо ма́ли мене́ за досві́дченого мандрі́вника́.


Трацький тихо війшов до кабінету.

Трацький ти́хо війшо́в до кабіне́ту.


— Подивиться на адресу.

— Поди́виться на адре́су.


Плянше перший впізнав її.

Пля́нше пе́рший впізна́в її.


Двері по нім зараз же зачинилися.

Две́рі по нім за́раз же зачини́лися.


— От і добре — сказав Ласочка — то я і проведу вас, бо й мені на той край.

— От і до́бре — сказа́в Ласочка — то я і проведу́ вас, бо й мені́ на той край.


— Ой, синку! — каже Шрам.

— Ой, синку́! — ка́же Шрам.


— Я добрав способу.

— Я добра́в спо́собу.


О, да й провчу ж я своїх зрадників!

О, да й провчу́ ж я свої́х зра́дників!


— Тебе обнімають і цілують за вечерею, а ти умишляєш ізраду.

— Тебе́ обніма́ють і цілу́ють за вече́рею, а ти умишля́єш ізра́ду.


— Ні, прошу пана.

— Ні, про́шу́ па́на.


Міледі помітила це.

Міле́ді помі́тила це.


Не потребуєте по ярмарках волочитися.

Не потребу́єте по я́рмарках волочи́тися.


— Ви знаєте цей перстень? — спитав Д'Артаньян.

— Ви зна́єте цей пе́рстень? — спита́в Д'Артаньян.


— Поцілуйте мене! — промовила вона тихо, прояснівши на лиці.

— Поцілу́йте мене́! — промо́вила вона́ ти́хо, проясні́вши на лиці́.


— Що ж вони вам, бгате?

— Що ж вони́ вам, бга́те?


Богун зблід на виду.

Богу́н зблід на виду́.


— Вас обвинувачують у державній зраді, — промовив поволі кардинал.

— Вас обвинува́чують у держа́вній зра́ді, — промо́вив пово́лі кардина́л.


— А, добрий день вам, кумасю! Ось де ми з вами здибалися!

— А, до́брий день вам, кума́сю! Ось де ми з вами зди́балися!


Тілько дарма вона лякалась.

Ті́лько дарма́ вона́ ляка́лась.


Цур їм із їх скоками! Поїдьмо боржій у Печорський, а то не застанем на службу.

Цур їм із їх ско́ками! Пої́дьмо боржі́й у Печорський, а то не заста́нем на слу́жбу.


Особливо страшно було Івасеві дивитися на це все.

Особли́во стра́шно було́ Іва́севі диви́тися на це все.


— Я вже націлився, — відповів Д'Артаньян.

— Я вже наці́лився, — відпові́в Д'Артаньян.


— Я хотів знати, чи були ви там сами та чи не заважав вам хто?

— Я хоті́в зна́ти, чи були́ ви там сами́ та чи не заважа́в вам хто?


— Як говорив ти з Костомарою, то в мене чогось наче мороз поза шкурою пішов.

— Як говори́в ти з Костома́рою, то в мене́ чого́сь на́че моро́з по́за шку́рою пішо́в.


Мій будинок для вас завжди відчинений.

Мій буди́нок для вас за́вжди́ відчи́нений.


— То, може, краще почати зараз?

— То, мо́же, кра́ще поча́ти за́раз?


— Що це таке? — спитав Араміс.

— Що це таке́? — спита́в Араміс.


О четвертій вони прибули до Лондонської рогатки.

О четве́ртій вони́ прибули́ до Ло́ндонської рога́тки.


На мущині був мушкетерський мундир.

На мущині був мушкете́рський мунди́р.


— Я їм нашпіковану телятину з карчохами й мозоком.

— Я їм нашпіко́вану теля́тину з карчо́хами й мо́зоком.


Ви були хорі, любий друже, а хороба знесилює мозок, отже, я вибачаю вам.

Ви були́ хо́рі, лю́бий дру́же, а хоро́ба знеси́лює мо́зок, о́тже, я вибача́ю вам.


Весь тижневий заробіток, по відрахованих харчів, не дав навіть і ринського.

Весь тижне́вий заробі́ток, по відрахо́ваних харчі́в, не дав на́віть і ри́нського.


Фелтоне, дайте мені ножа.

Фелтоне, да́йте мені́ ножа́.


По рокові був я вже таким майстром, що всі сільські хлопці в кут передо мною.

По ро́кові був я вже таки́м ма́йстром, що всі сільські́ хло́пці в кут пе́редо мно́ю.


Довго намагався пан Андрій заховувати у своїй хаті свої звичаї.

До́вго намага́вся пан Андрі́й захо́вувати у свої́й ха́ті свої́ зви́чаї.


— Це патруль, що робить обхід.

— Це патру́ль, що ро́бить обхі́д.


Він розпочав розмову про погоду.

Він розпоча́в розмо́ву про пого́ду.


Пощастило йому так добре стати, що через козацькі голови усе було видно.

Пощасти́ло йому так до́бре ста́ти, що че́рез коза́цькі го́лови усе́ було́ ви́дно.


Двері були заперті, але вчителя ми застали в альтані.

Две́рі були́ запе́рті, але́ вчи́теля ми заста́ли в альта́ні.


Я додому повернусь,.

Я додо́му поверну́сь,.


— З одним з моїх друзів, чи не однаково?

— З одни́м з мої́х дру́зів, чи не одна́ково?


Разом з усіма підійшов Дезесар, начальник ґвардійців.

Ра́зом з усіма́ підійшо́в Дезеса́р, нача́льник ґвардійців.


— Ні, ні, вам не пощастить утекти й сьогодні, — сказав лорд Вінтер виходячи.

— Ні, ні, вам не пощасти́ть утекти́ й сього́дні, — сказа́в лорд Вінтер вихо́дячи.


— Дайте йому милостині та хай помолиться за бідного грішника.

— Да́йте йому ми́лостині та хай помо́литься за бі́дного грі́шника.


Там вони тихі та смирні, як ягнята.

Там вони́ ти́хі та сми́рні, як ягня́та.


Сон мене ломить, і я засипаю.

Сон мене́ ломить, і я засипа́ю.


Нерозв'язана загадка цікавить, навіває жаль або тугу — все те приємні почуття.

Нерозв'я́зана за́гадка ціка́вить, навіва́є жаль або́ ту́гу — все те приє́мні почуття́.


Тимчасом крізь мохом шпакльовані щілини пробивався мороз і вихолодив хатину.

Тимча́сом крізь мо́хом шпакльо́вані щі́ли́ни пробива́вся моро́з і ви́холодив хати́ну.


Перед обідом ми вас розбудимо.

Пе́ред обі́дом ми вас розбу́димо.


Слухай і ти, Параско, бо це й до тебе річ.

Слу́хай і ти, Параско, бо це й до тебе́ річ.


Нам овес, а ти пес,.

Нам ове́с, а ти пес,.


Ну, та однаково, — замовчіть, я пишу.

Ну, та одна́ково, — замовчі́ть, я пишу́.


— Так, так — відповів Д'Артаньян.

— Так, так — відпові́в Д'Артаньян.


— Матиму за честь, пане!

— Ма́тиму за честь, па́не!


— І я теж! — сказав Д'Артаньян.

— І я теж! — сказа́в Д'Артаньян.


Ми повинні вжити якихось заходів.

Ми пови́нні вжи́ти яки́хось за́ходів.


Через кілька годин пришкутильгав і Джеф.

Че́рез кі́лька годи́н пришкутильгав і Джеф.


— Міледі, — помимрив Д'Артаньян і знову зомлів.

— Міле́ді, — поми́мрив Д'Артаньян і зно́ву зомлі́в.


Це — новий Клондайк, і ми це знаємо.

Це — нови́й Кло́нда́йк, і ми це зна́ємо.


Багато міст та сел по Винницькому полку траплялося поруйнованих та попалених.

Бага́то міст та сел по Ви́нницькому полку́ трапля́лося поруйно́ваних та попа́лених.


Увесь наступний день проминув у готуванні до від'їзду.

Уве́сь насту́пний день промину́в у готува́нні до від'ї́зду.


А не покажете нам, куди тут переїхати?

А не пока́жете нам, куди́ тут переї́хати?


І дві грубі сльози повисли на сивих рісницях Староміського.

І дві гру́бі сльо́зи пови́сли на си́вих рісни́цях Староміського.


Портос плакав, Араміс рукою указував на небо, Атос перехристився.

Портос пла́кав, Араміс руко́ю ука́зував на не́бо, Атос перехристи́вся.


Хлопець хоч до рани приложи.

Хло́пець хоч до ра́ни приложи́.


Отже, кардиналу, — а з ним, мабуть, і всій Франції, — загрожувала загибель.

О́тже, кардина́лу, — а з ним, ма́бу́ть, і всій Фра́нції, — загро́жувала заги́бель.


— Щось мої предки дуже чесні були! — завважав пав Іван, згадуючи свій рід.

— Щось мої́ пре́дки ду́же че́сні були́! — завважа́в пав Іва́н, зга́дуючи свій рід.


— Дві колодки на ніч дістанемо до дверей, то наші книдлі!

— Дві колодки́ на ніч діста́немо до двере́й, то на́ші кни́длі!


— А коли саме?

— А коли́ са́ме?


Дай лиш ми перетягнем її поясом.

Дай лиш ми перетя́гнем її по́ясом.


— Раз на рік.

— Раз на рік.


— Скільки це становить? — спитав Атос.

— Скі́льки це стано́вить? — спита́в Атос.


Лорд Вінтер вийшов, ридаючи.

Лорд Вінтер ви́йшов, рида́ючи.


— Хіба готель дуже далеко?

— Хіба́ готе́ль ду́же дале́ко?


Тоді одвернулась і пішла геть.

Тоді́ одверну́лась і пішла́ геть.


Ще такої чудасії зроду ніхто не чував.

Ще тако́ї чудасі́ї зро́ду ніхто́ не чува́в.


Минуло кілька хвилин.

Мину́ло кі́лька хвили́н.


— Що це таке? — спитав Араміс, уздрівши їх.

— Що це таке́? — спита́в Араміс, уздрі́вши їх.


Тебе ж євнухи вільно по табору пускають.

Тебе́ ж є́внухи ві́льно по та́бору пуска́ють.


Це просто королівська втіха їздити на таких тваринах.

Це про́сто королі́вська вті́ха ї́здити на таки́х твари́нах.


— Чом же не для кота? Хочеш, зараз поцілую!

— Чом же не для кота́? Хо́чеш, за́раз поцілу́ю!


— До докторової небоги.

— До до́кторової небо́ги.


Нехай королева залишається в цілковитій невідомості.

Неха́й короле́ва залиша́ється в цілкови́тій невідо́мості.


— Не сяду! — каже Пугач, стоя серед світлиці.

— Не ся́ду! — ка́же Пу́гач, стоя се́ред світли́ці.


— Б'ють на сполох!

— Б'ють на спо́лох!


Томмі, заваривши чай, відсунув чайник у бік, на випадок, що повернеться Моллі.

Томмі, завари́вши чай, відсу́нув ча́йник у бік, на ви́падок, що поверне́ться Моллі.


Володимир Семенович був чудовий чоловік.

Володи́мир Семе́нович був чудо́вий чолові́к.


— Я собі таки піймав із воза в таборі сало! Буде жінці та дітям до пилипівки!

— Я собі́ таки́ пійма́в із во́за в та́борі са́ло! Бу́де жі́нці та ді́тям до пили́півки!


І на університеті зразу йому йшло не ліпше.

І на університе́ті зра́зу йому йшло не лі́пше.


— Хто йде? — спитав він, здаля побачивши верхівців.

— Хто йде? — спита́в він, здаля́ поба́чивши верхі́вців.


— Тільки з поетами трапляються такі речі, — серйозно мовив Атос.

— Ті́льки з пое́тами трапля́ються такі́ ре́чі, — серйо́зно мо́вив Атос.


Матрос застогнав і крадькома глянув на дорогу.

Матро́с засто́гнав і крадькома́ гля́нув на доро́гу.


Ти вільний до сьомої вечора.

Ти ві́льний до сьо́мої ве́чора.


— Хто це вам сказав? — спитала міледі.

— Хто це вам сказа́в? — спита́ла міле́ді.


— Ой, пострілено! Пострілено! — ревів Ґава, немов з нього шкуру дерли.

— Ой, пострі́лено! Пострі́лено! — реві́в Ґава, немо́в з нього шку́ру де́рли.


— Але, слухайте, слухайте, ось він знову розприскався.

— Але́, слу́хайте, слу́хайте, ось він зно́ву розпри́скався.


— Я — Д'Артаньян.

— Я — Д'Артаньян.


— А тобі цього на що?

— А тобі́ цього́ на що?


У нього не здригнувся жоден мускул.

У нього не здригну́вся жо́ден му́скул.


— Як звуть її дівера?

— Як звуть її ді́вера?


Але Д'Артаньян не виклав ще нам свого пляну.

Але́ Д'Артаньян не ви́клав ще нам свого́ пля́ну.


— О, вона не боїться чоловіків! Та чи ж мало вона зазнала від них лиха.

— О, вона́ не бої́ться чоловікі́в! Та чи ж ма́ло вона́ зазна́ла від них ли́ха.


— До побачення — відказав Атос, жестом наказуючи Грімо відкоркувати нову пляшку.

— До поба́чення — відказа́в Атос, же́стом нака́зуючи Грі́мо відкоркува́ти нову́ пля́шку.


Гвинтовка тілько засміявсь.

Гвинтовка ті́лько засмія́всь.


Та не мавши змоги задушити її, міледі всміхнулася.

Та не ма́вши змо́ги задуши́ти її, міле́ді всміхну́лася.


Я ж і допитуватиму Грімо.

Я ж і допи́туватиму Грі́мо.


Далось і йому взнаки батиївське лихоліття.

Дало́сь і йому взнаки́ бати́ївське лихолі́ття.


— Ось маєте.

— Ось ма́єте.


Обнялись і обидва заплакали.

Обняли́сь і оби́два запла́кали.


Д'Артаньян стояв й розглядав цього чоловіка.

Д'Артаньян стоя́в й розгляда́в цього́ чолові́ка.


Вона не відповідала.

Вона́ не відповіда́ла.


Дрібний порох мабуть і не осідав уже з повітря, а змішувався з ним.

Дрібни́й по́рох ма́бу́ть і не осіда́в уже́ з пові́тря, а змі́шувався з ним.


— Залиште нас, Патріку, — наказав Б'юкенгем.

— Зали́ште нас, Патріку, — наказа́в Б'юкенгем.


— Дурниці! Це все дрібниці.

— Дурни́ці! Це все дрібни́ці.


Не втручайтеся в мої справи, не намагайтеся допомагати мені.

Не втруча́йтеся в мої́ спра́ви, не намага́йтеся допомага́ти мені́.


Знову наближалася рішуча хвилина.

Зно́ву наближа́лася рішу́ча хвили́на.


У кабінеті було тихо.

У кабіне́ті було́ ти́хо.


Ви — перший, будьте ж і останнім.

Ви — пе́рший, бу́дьте ж і оста́ннім.


Пан Андрій довго та пильно дивився на гостя.

Пан Андрі́й до́вго та пи́льно диви́вся на го́стя.


— Ще раз питаю вас, де той шляхтич? Що з ним сталося? Живий він чи помер?

— Ще раз пита́ю вас, де той шля́хтич? Що з ним ста́лося? Живи́й він чи поме́р?


— Хіба ви поранений? — спитав герцоґ.

— Хіба́ ви пора́нений? — спита́в герцоґ.


— Сьогодні ж увечорі.

— Сього́дні ж увечорі.


— Чудово! — відповів Бюзіньї.

— Чудо́во! — відпові́в Бюзіньї.


— Жінка такого низького стану! — обурився Портос і скривив зневажливу гримасу.

— Жі́нка тако́го низько́го ста́ну! — обу́рився Портос і скриви́в знева́жливу грима́су.


Як міг він довідатися про її приїзд та схопити її? І на що він її затримує?

Як міг він дові́датися про її приї́зд та схопи́ти її? І на що він її затри́мує?


— Ні у мене, — приєднався Атос.

— Ні у мене́, — приєдна́вся Атос.


— Що? — запитав Кардеджі, ледве промовляючи.

— Що? — запита́в Кардеджі, ле́две промовля́ючи.


Оба були жиди.

Оба́ були́ жиди́.


Так минала щодня добра година й аж тоді йшов пан Андрій снідати.

Так мина́ла щодня́ до́бра годи́на й аж тоді́ йшов пан Андрі́й сні́дати.


— Неправда! — з комічним обуренням відповідає Опанас.

— Непра́вда! — з комі́чним обу́ренням відповіда́є Опана́с.


Петро хотів би пробратись до панотця.

Петро́ хоті́в би пробра́тись до панотця́.


Він відчув ніби таємну радість, що назавжди спекався цієї непевної спільниці.

Він відчу́в ні́би тає́мну ра́дість, що наза́вжди́ спе́кався ціє́ї непе́вної спі́льниці.


— Та якого ж змісту ваша записка?

— Та яко́го ж змі́сту ва́ша запи́ска?


— Ви вже їдете? Почекайте трошки.

— Ви вже ї́дете? Почека́йте тро́шки.


Бідував Гершко кілька літ дуже.

Бідува́в Гершко кі́лька літ ду́же.


Молодий офіцер мовчав.

Молоди́й офіце́р мовча́в.


— Та від кого він вам прийшовся, Атосе?

— Та від кого він вам прийшо́вся, Атосе?


— Звідки ж про це можна знати?

— Зві́дки ж про це мо́жна зна́ти?


— Чи знаєте ви Атоса?

— Чи зна́єте ви Атоса?


— І добре робите, пане.

— І до́бре ро́бите, па́не.


— А що він сказав? — звідався Портос.

— А що він сказа́в? — зві́дався Портос.


— А я Богун Іван!

— А я Богу́н Іва́н!


То був здоровий гірський орел.

То був здоро́вий гі́рськи́й оре́л.


Отже, Д'Артаньян не мав часу баритися з коханням.

О́тже, Д'Артаньян не мав ча́су бари́тися з коха́нням.


Чути було тільки шум кроків, що повільно та розмірено наближалися.

Чу́ти було́ ті́льки шум кро́ків, що пові́льно та розмі́рено наближа́лися.


Поєднавшися після невдалого полювання на кулика, брати якийсь час ішли мовчки.

Поєднавшися пі́сля невда́лого полюва́ння на ку́лика, брати́ яки́йсь час ішли́ мо́вчки.


Наш ґасконець стежив за нею і бачив, куди вона подалася.

Наш ґасконець сте́жив за не́ю і ба́чив, куди́ вона́ подала́ся.


— Та враг їх бери з їх чорною радою, бгате!

— Та враг їх бери́ з їх чо́рною ра́дою, бга́те!


Правдивого чуття в тім нема, от що.

Правди́вого чуття́ в тім нема́, от що.


Відданих людей не густо, Тревій, і вірність треба нагороджувати.

Ві́дданих люде́й не гу́сто, Тревій, і ві́рність тре́ба нагоро́джувати.


Та заради вас я додам яєць.

Та зара́ди вас я дода́м яє́ць.


— Як то за мої чіпці?

— Як то за мої́ чіпці́?


Присягаємось вам, Томмі.

Присяга́ємось вам, Томмі.


А старий став мов осуджений.

А стари́й став мов осу́джений.


Д'Артаньян одвернувся, щоб приховати свій поганий настрій.

Д'Артаньян одверну́вся, щоб прихова́ти свій пога́ний на́стрій.


Богун мусив дати їй листа.

Богу́н му́сив да́ти їй листа́.


Вона сиділа випроставшись і мала неприступний вигляд.

Вона́ сиді́ла ви́проставшись і ма́ла непристу́пний ви́гляд.


Гуркотіли бойові барабани, і заглушливо лунали несамовиті дикунські пісні.

Гуркоті́ли бойові́ бараба́ни, і заглу́шливо луна́ли несамови́ті дику́нські пісні́.


— Натурально, — відповів Д'Артаньян.

— Натура́льно, — відпові́в Д'Артаньян.


І мушкетери, не вагаючись, вийшли наперед.

І мушкете́ри, не вага́ючись, ви́йшли напере́д.


А коли ви видужаєте, я матиму за найбільшу для себе шану стати знову проти вас.

А коли́ ви ви́дужаєте, я ма́тиму за найбі́льшу для себе́ ша́ну ста́ти зно́ву про́ти вас.


— Молися Богу, зрадливий перевертень, бо прийшов твій останній час!

— Молися Бо́гу, зрадли́вий пере́вертень, бо прийшо́в твій оста́нній час!


— Думаєш, що так?

— Ду́маєш, що так?


Дійшовши до двору, жінки зачули стукіт карети, що зупинилася коло воріт.

Дійшо́вши до дво́ру, жінки́ зачу́ли сту́кіт каре́ти, що зупини́лася ко́ло ворі́т.


Джекоб Кент, помітивши це, самовласно помістився й запанував у цій хатині.

Джекоб Кент, помі́тивши це, самовласно помісти́вся й запанува́в у цій хати́ні.


— Так, звичайно ж, не кардинал.

— Так, звича́йно ж, не кардина́л.


— Іродова душа! — крикне йому Петро.

— Іродова душа́! — кри́кне йому Петро́.


— Мілорде! Лист з Франції!

— Мілорде! Лист з Фра́нції!


— Ну, як же? — промовила Фреда, м'яко й боязко.

— Ну, як же? — промо́вила Фреда, м'я́ко й бо́язко.


Король, підбурений кардиналом, спалахнув великим гнівом.

Коро́ль, підбу́рений кардина́лом, спалахну́в вели́ким гні́вом.


— Візьміть, любий Атосе, — сказав Д'Артаньян, — вона належить вам з права.

— Візьмі́ть, лю́бий Атосе, — сказа́в Д'Артаньян, — вона́ нале́жить вам з пра́ва.


То поверталися її тюремники.

То поверта́лися її тюре́мники.


Тільки другого дня могли ми добре оглянути новака.

Ті́льки дру́гого дня могли́ ми до́бре огля́нути новака́.


Ні, помиляємось, він знайшов покупця на діямант.

Ні, помиля́ємось, він знайшо́в покупця́ на діяма́нт.


— А таки вона! — привітно відказала Олександра Платонівна.

— А таки́ вона́! — приві́тно відказа́ла Олекса́ндра Плато́нівна.


Щоправда, досі такого випадку не було.

Щопра́вда, до́сі тако́го ви́падку не було́.


— Сорок штук.

— Соро́к штук.


І ось, обіцяла й приїхала.

І ось, обіця́ла й приї́хала.


За якої чверть години, чую — зітхає, рухається.

За яко́ї чверть годи́ни, чу́ю — зітха́є, ру́хається.


— Що ж ти, сину, думаєш чинити? — спитав Шрам.

— Що ж ти, си́ну, ду́маєш чини́ти? — спита́в Шрам.


— Отже, готуй наші пакунки та їдьмо.

— О́тже, готу́й на́ші паку́нки та ї́дьмо.


— Чорт побирай! — сказав Атос.

— Чорт побира́й! — сказа́в Атос.


— Але через що саме?

— Але́ че́рез що са́ме?


Закипів же й Шрам, почувши такі речі.

Закипі́в же й Шрам, почу́вши такі́ ре́чі.


Карета запізнилася на двадцять хвилин.

Каре́та запізни́лася на два́дцять хвили́н.


— Як то на що? На продаж.

— Як то на що? На про́даж.


— Христос грає! — каже дід.

— Христо́с гра́є! — ка́же дід.


Незабаром инші люди, сила силенна людей, поспішать, щоб захопити ту копальню.

Незаба́ром инші лю́ди, си́ла силе́нна люде́й, поспіша́ть, щоб захопи́ти ту копа́льню.


Вони увійшли до залі й посідали до столу.

Вони́ увійшли́ до за́лі й посіда́ли до сто́лу.


Хай ще буде одна славна різня, і тоді покладу кінець цій паскудній справі.

Хай ще бу́де одна́ сла́вна різня́, і тоді́ покладу́ кіне́ць цій паску́дній спра́ві.


Це просто королівська втіха їздити на таких тваринах.

Це про́сто королі́вська вті́ха ї́здити на таки́х твари́нах.


Міледі перетворилась у нетерпляче чекання.

Міле́ді перетвори́лась у нетерпля́че чека́ння.


За це не турбуйся.

За це не турбу́йся.


— Як неможна більш, пане.

— Як немо́жна більш, па́не.


— Що зо мною? — прошептав він, важко переводячи дух.

— Що зо мно́ю? — прошепта́в він, ва́жко перево́дячи дух.


Назавтра Д'Артаньян побіг до Атоса.

Наза́втра Д'Артаньян побі́г до Атоса.


Двері зараз же відчинено й зачинено, — хтось потрапив у пастку.

Две́рі за́раз же відчи́нено й зачи́нено, — хтось потра́пив у па́стку.


— Пане господарю! — каже.

— Па́не госпо́дарю! — ка́же.


Ледве зачинилися по нім двері, королева непритомна впала на руки своїх дам.

Ле́две зачини́лися по нім две́рі, короле́ва неприто́мна впа́ла на ру́ки свої́х дам.


Проте, гордощі, як і вперше, взяли гору, і від другого вдару двері розсілися.

Проте́, го́рдощі, як і впе́рше, взя́ли го́ру, і від дру́гого вда́ру две́рі розсі́лися.


Втікаймо лучче заздалегідь!

Втіка́ймо лучче заздалегі́дь!


— А, повернувшися, вона принесла цей коробочок назад?

— А, повернувшися, вона́ принесла́ цей коро́бочок наза́д?


— Щодо мене, то я поснідав погано.

— Що́до мене́, то я посні́дав пога́но.


, Ґустав нарешті скінчив гімназію, потративши на неї цілих чотирнадцять літ.

, Ґустав наре́шті скінчи́в гімна́зію, потра́тивши на не́ї ці́лих чотирна́дцять літ.


Женуть, щодуху, з різних боків.

Жену́ть, щоду́ху, з рі́зних бокі́в.


— За що ти прийняла такі муки?

— За що ти прийняла́ такі́ му́ки?


— Може ще скажеш Бог?

— Мо́же ще ска́жеш Бог?


Я не такий егоїст, як ви.

Я не таки́й егої́ст, як ви.


Тут мені не місце.

Тут мені́ не мі́сце.


Тої ж хвилини якийсь чоловік, що лежав у рівчаку, звівся на рівні ноги.

То́ї ж хвили́ни яки́йсь чолові́к, що лежа́в у рівчаку́, зві́вся на рі́вні но́ги.


Ви маєте вигляд чесної людини.

Ви ма́єте ви́гляд че́сної люди́ни.


— Е, паничеську! — каже Череваниха.

— Е, паниче́ську! — ка́же Череваниха.


Вона вас зустріне, і не знатиме, хто ви.

Вона́ вас зустрі́не, і не зна́тиме, хто ви.


— Чи не маєте ви приятеля, у якого є годинник, що спізнюється ?

— Чи не ма́єте ви при́ятеля, у яко́го є годи́нник, що спі́знюється ?


Не з тих, що приваблюють жінок.

Не з тих, що прива́блюють жіно́к.


— Він думав, що то королева, — висловив гадку Д'Артаньян.

— Він ду́мав, що то короле́ва, — ви́словив га́дку Д'Артаньян.


— Не варт я тебе! Одного пальчика твого не варт.

— Не варт я тебе́! Одного́ па́льчика твого́ не варт.


— Їдьмо додому.

— Ї́дьмо додо́му.


— Чи від своєї пані, — перебив Д'Артаньян.

— Чи від своє́ї па́ні, — переби́в Д'Артаньян.


Офіцер узяв крамаря під руки й привів до передпокою, де знайшов двох тюремників.

Офіце́р узя́в кра́маря під ру́ки й приві́в до передпоко́ю, де знайшо́в двох тюре́мників.


Пасук теж поїде зі мною.

Пасу́к теж пої́де зі мно́ю.


Д'Артаньян не ворухнувся.

Д'Артаньян не ворухну́вся.


Щоправда, кардинал був дуже похмурий.

Щопра́вда, кардина́л був ду́же похму́рий.


— Ну, що? — питав при вечері батько.

— Ну, що? — пита́в при вече́рі ба́тько.


— Ми не бачили її, монсеньєр.

— Ми не ба́чили її, монсеньє́р.


Ось побачиш, коли він од царя не перейде до турка!

Ось поба́чиш, коли́ він од царя́ не пере́йде до ту́рка!


— А може добра кладка?

— А мо́же до́бра кла́дка?


— На все Божа воля.

— На все Бо́жа во́ля.


— Нарешті! — згукнув Д'Артаньян.

— Наре́шті! — згукну́в Д'Артаньян.


Він задрожав від холоду, та не прискорюючи кроків, ішов просто стежкою до гори.

Він задрожа́в від хо́лоду, та не приско́рюючи кро́ків, ішо́в про́сто сте́жкою до гори́.


— Ні! — відповів Стокард.

— Ні! — відпові́в Стокард.


А ви, ви чоловіки й сидите отут, склавши руки, боячись вітру й дощу.

А ви, ви чоловіки́ й сидите́ оту́т, скла́вши ру́ки, боячи́сь ві́тру й дощу́.


У мене вже й коні стоять напоготові.

У мене́ вже й ко́ні стоя́ть напогото́ві.


Тоді я зо злости заплакала.

Тоді́ я зо злости запла́кала.


Такий брав усякий розказ до слова.

Таки́й брав уся́кий ро́зказ до сло́ва.


Нехай же не дурно буде мене за неї рубито киями!

Неха́й же не ду́рно бу́де мене́ за не́ї руби́то кия́ми!


— Це інша річ, як наказуєш.

— Це і́нша річ, як нака́зуєш.


Другого дня гомоніли по цілому М.

Дру́гого дня гомоні́ли по ці́лому М.


Тяжко зажурилися Богунові товариші, бачучи навкруг себе руїну.

Тя́жко зажури́лися Богунові това́риші, бачучи навкру́г себе́ руї́ну.


Хитрюща жінка збагнула, що шкодить собі, виявляючи свій настрій.

Хитрюща жі́нка збагну́ла, що шко́дить собі́, виявля́ючи свій на́стрій.


Три приятелі й собі набили рушниці.

Три при́ятелі й собі́ наби́ли рушни́ці.


Герцоґ ішов так швидко, що Д'Артаньян ледве вспішався за ним.

Герцоґ ішо́в так шви́дко, що Д'Артаньян ле́две вспіша́вся за ним.


Тоньо не міг дивитися на це братове знущання над бідною рибою.

Тоньо не міг диви́тися на це бра́тове знуща́ння над бі́дною ри́бою.


— З Демівки.

— З Демі́вки.


Д'Артаньян сидів, мов приголомшений страхітньою сповіддю Атоса.

Д'Артаньян сиді́в, мов приголо́мшений страхі́тньою спо́віддю Атоса.


Почитаю ще трохи далі.

Почита́ю ще тро́хи да́лі.


— Джоне, друже мій, я поклався на тебе.

— Джо́не, дру́же мій, я покла́вся на тебе́.


— Атос такий холоднокровний, такий одважний і так чудово орудує шпадою.

— Атос таки́й холоднокро́вний, таки́й одва́жний і так чудо́во ору́дує шпа́дою.


— Будьте відважніші.

— Бу́дьте відважніші.


Але крижані гори меншали, дорога кращала.

Але́ крижані́ го́ри ме́ншали, доро́га кра́щала.


Приїжджають до тебе з Січі задля узяття тілько подарунків.

Приїжджа́ють до тебе́ з Сі́чі за́для узяття́ ті́лько подару́нків.


Міледі наче в нападі розпуки почала ламати руки.

Міле́ді на́че в на́паді розпу́ки почала́ лама́ти ру́ки.


Одного разу ми догнали Джефа, що ранком поїхав уперед, а тепер тут спочивав.

Одного́ ра́зу ми догна́ли Джефа, що ра́нком пої́хав упере́д, а тепе́р тут спочива́в.


— Як! — вигукнув він, ще більше здивований.

— Як! — ви́гукнув він, ще бі́льше здиво́ваний.


Зигмунд, урвавши спів, закляв і шпурнув головешкою в собак.

Зи́гмунд, урва́вши спів, закля́в і шпурну́в голове́шкою в соба́к.


У Фортюна полегчало на серці.

У Фортюна поле́гчало на се́рці.


Вона приїжджає до чужої країни і не знайде тут ні одного приятеля.

Вона́ приїжджа́є до чужо́ї краї́ни і не зна́йде тут ні одного́ при́ятеля.


Я лягла спати.

Я лягла́ спа́ти.


— Я думав, що як я вмру, то найбільшого дурня на світі не стане.

— Я ду́мав, що як я вмру, то найбі́льшого ду́рня на сві́ті не ста́не.


Він кинувся в воду і поплив на середину виру.

Він ки́нувся в воду́ і попли́в на сере́дину ви́ру.


Чи не наготовив він за для мене, замісць помочі, довічну неволю або й смерть!

Чи не нагото́вив він за для мене́, замісць по́мочі, дові́чну нево́лю або́ й смерть!


— Будь мені за рідну сестру.

— Будь мені́ за рі́дну сестру́.


Друге ясне вражіння.

Дру́ге я́сне́ вражі́ння.


То було друге їхнє побачення.

То було́ дру́ге ї́хнє поба́чення.


Кардинал і собі не попускав свого.

Кардина́л і собі́ не попуска́в свого́.


— Все гаразд, П'єре, — мовила, — не турбуйтесь.

— Все гара́зд, П'єре, — мо́вила, — не турбу́йтесь.


— Глибоко там.

— Гли́бо́ко там.


Що з собою робити? Куди податися? Я не знала.

Що з собо́ю роби́ти? Куди́ пода́тися? Я не зна́ла.


Чотири приятелі сіли на землю, схристивши ноги, як турчини або кравці.

Чоти́ри при́ятелі сі́ли на зе́млю, схристи́вши но́ги, як турчи́ни або́ кравці́.


Тоді йому спали на думку салдати та вчорашні вбивці.

Тоді́ йому спа́ли на ду́мку салда́ти та вчора́шні вби́вці.


— Як! Отсе у Січ би то?

— Як! Отсе́ у Січ би то?


Ще, може, не зовсім лихо.

Ще, мо́же, не зо́всім ли́хо.


Міледі ставала дедалі говіркішою й спитала, чи єсть у Д'Артаньяна коханка.

Міле́ді става́ла деда́лі говіркі́шою й спита́ла, чи єсть у Д'Артаньяна коха́нка.


Сідайте отут, пане Д'Артаньяне, проти мене.

Сіда́йте оту́т, па́не Д'Артаньяне, про́ти мене́.


Сковорода перевернулась і покотилась на долівку в Кириловоі сестри.

Сковорода́ переверну́лась і покоти́лась на долі́вку в Кириловоі сестри́.


— Пане отамане! — кажуть.

— Па́не ота́мане! — ка́жуть.


Хай будуть певні, я вип'ю з великою охотою їхнє здоров'я та тільки не сам.

Хай бу́дуть пе́вні, я ви́п'ю з вели́кою охо́тою ї́хнє здоро́в'я та ті́льки не сам.


Так, правду кажу вам, сер, що без видатків.

Так, пра́вду кажу́ вам, сер, що без вида́тків.


Пан керкермайстер знов звільна повеселів.

Пан керкермайстер знов зві́льна повеселі́в.


— Її взивають міледі, та вона, мабуть, французка.

— Її взива́ють міле́ді, та вона́, ма́бу́ть, францу́зка.


Вона посатаніла з люті.

Вона́ посатаніла з лю́ті.


— А вже ж привезе.

— А вже ж привезе́.


Привик я до них, і пізніше став я їх виручати в пильнуванню гусей.

Привик я до них, і пізні́ше став я їх вируча́ти в пильнува́нню гусе́й.


— Да ще, слава богу, в нас руки не в кайданах! — озвалось уже двоє чи троє.

— Да ще, сла́ва бо́гу, в нас ру́ки не в кайда́нах! — озва́лось уже́ дво́є чи тро́є.


— Слухайте, Джой.

— Слу́хайте, Джой.


Цього разу шляхтич заплющив очі й знепритомнів.

Цього́ ра́зу шля́хтич заплю́щив о́чі й знеприто́мнів.


— Ваша еміненція бажаєте, щоб я дав наказа арештувати обох.

— Ва́ша еміне́нція бажа́єте, щоб я дав нака́за арештува́ти обо́х.


Цікаві висмокчуть вашу кров, як мухи кров раненої лані.

Ціка́ві ви́смокчуть ва́шу кров, як му́хи кров ра́неної ла́ні.


Офіцер сів у човен разом з нею.

Офіце́р сів у чо́вен ра́зом з не́ю.


— Я кажу, сір, що гине моє здоров'я в цій безупинній боротьбі та вічній праці.

— Я кажу́, сір, що ги́не моє́ здоро́в'я в цій безупи́нній боротьбі́ та ві́чній пра́ці.


Натовп глядачів оточував їх.

На́товп глядачі́в ото́чував їх.


— Манюсю — говорю я — ти дуже весела сьогодні.

— Маню́сю — говорю́ я — ти ду́же весе́ла сього́дні.


Це — найменше, що ми маємо для неї зробити.

Це — найме́нше, що ми ма́ємо для не́ї зроби́ти.


— А колядники не хочуть уступитися.

— А коля́дники не хо́чуть уступи́тися.


— Вождь Джордж, — відповів шаман, низенько вклонившись йому.

— Вождь Джордж, — відпові́в шама́н, низе́нько вклони́вшись йому.


— Сомко, коли хочеш знати, такий же дурень, як і ми з тобою.

— Сомко́, коли́ хо́чеш зна́ти, таки́й же ду́рень, як і ми з тобо́ю.


За п'ять хвилин вони помітили екіпаж, що спинився на звороті.

За п'ять хвили́н вони́ помі́тили екіпа́ж, що спини́вся на зворо́ті.


Марина зблідла на виду і встала з подушки.

Мари́на зблі́дла на виду́ і вста́ла з поду́шки.


— Візьме вона верх і без нас, брате Кирило.

— Ві́зьме вона́ верх і без нас, бра́те Кири́ло.


— Я чув усе, — казав далі Хмельницький, — бо стежив за тобою.

— Я чув усе́, — каза́в да́лі Хмельни́цький, — бо сте́жив за тобо́ю.


, які знали, хто де живе, та водили товаришів по заможніших дворах.

, які́ зна́ли, хто де живе́, та води́ли това́ришів по замо́жніших двора́х.


Спирайся на мою руку та ходім до табору.

Спира́йся на мою́ ру́ку та ході́м до та́бору.


— Тепер я розумію! — із захопленням вигукнув Портос.

— Тепе́р я розумі́ю! — із захо́пленням ви́гукнув Портос.


Я кохаю її, мілорде, і ревную.

Я коха́ю її, мілорде, і ревну́ю.


— А! Так ви дозволяєте собі говорити таким тоном.

— А! Так ви дозволя́єте собі́ говори́ти таки́м то́ном.


Д'Артаньян попрощався з міледі й пішов з вітальні найщасливішим з людей.

Д'Артаньян попроща́вся з міле́ді й пішо́в з віта́льні найщасли́ві́шим з люде́й.


— Го, го, пане Мошку, — відповів війт, — то так не йде.

— Го, го, па́не Мо́шку, — відпові́в війт, — то так не йде.


— Атос, — відповів мушкетер.

— Атос, — відпові́в мушкете́р.


До мене підходила графиня Вінтер, з якою я посварився.

До мене́ підхо́дила графи́ня Вінтер, з яко́ю я посвари́вся.


— Не віддавай же за дурницю свого дорогого життя!

— Не віддава́й же за дурни́цю свого́ дорого́го життя́!


— У мене промайнула думка, — промовив Д'Артаньян.

— У мене́ промайну́ла ду́мка, — промо́вив Д'Артаньян.


— Я зовсім не розуміюся на таких справах, — промовила нарешті ігуменя.

— Я зо́всім не розумі́юся на таки́х спра́вах, — промо́вила наре́шті ігу́меня.


— Присягаюся, ви примусили мене забути про все, люба Констанціє.

— Присяга́юся, ви приму́сили мене́ забу́ти про все, люба́ Констанціє.


— Так, священик.

— Так, священик.


— Вибачте, вибачте мені! — вигукнув він.

— Ви́бачте, ви́бачте мені́! — ви́гукнув він.


— Із божка! — каже Шрам.

— Із божка́! — ка́же Шрам.


— А як же йде розпродаж?

— А як же йде розпро́даж?


Здається так, що пан Гречка Андрій Іванович? — спитала вона своєю чергою.

Здає́ться так, що пан Гре́чка Андрі́й Іва́нович? — спита́ла вона́ своє́ю че́рго́ю.


За кого ви мене маєте? Що я вам сейф, чи що? Яке мені до того діло!

За кого ви мене́ ма́єте? Що я вам сейф, чи що? Яке́ мені́ до того́ ді́ло!


— І цю карету приготовано для нас? — спитала міледі.

— І цю каре́ту пригото́вано для нас? — спита́ла міле́ді.


— Але в мене нема коня, — сказав Д'Артаньян.

— Але́ в мене́ нема́ коня́, — сказа́в Д'Артаньян.


— Оце ж й є підлота, — відповіла міледі.

— Оце́ ж й є підло́та, — відповіла́ міле́ді.


Це взяло небагато часу.

Це взя́ло небага́то ча́су.


— Глядиш на неї збоку, пропаща.

— Гля́диш на не́ї збо́ку, пропа́ща.


— Візьміть, пане, — промовив кардинал.

— Візьмі́ть, па́не, — промо́вив кардина́л.


Вам треба повернутися на вулицю Могильників.

Вам тре́ба поверну́тися на ву́лицю Моги́льників.


Міледі схопилася з ліжка й відчинила вікно.

Міле́ді схопи́лася з лі́жка й відчини́ла вікно́.


Стільки смирности, делікатности та вирозумілости я ще не стрічала в мужчини.

Сті́льки смирности, делікатности та вирозумілости я ще не стріча́ла в мужчи́ни.


Портос підвівся, попрощався із своїми приятелями і пішов за Мускетоном.

Портос підві́вся, попроща́вся із свої́ми при́ятелями і пішо́в за Мускетоном.


Новорічна година наближається.

Новорі́чна годи́на наближа́ється.


— А тому, що нема на це причин.

— А тому́, що нема́ на це причи́н.


— А вже ж не жидівська, — каже запорожець.

— А вже ж не жиді́вська, — ка́же запоро́жець.


А козакові поле не поле, море не море, щоб ізнайти долю.

А козако́ві по́ле не по́ле, мо́ре не мо́ре, щоб ізнайти́ до́лю.


Думаю, що вам і доведеться спати вкупі зі мною.

Ду́маю, що вам і доведе́ться спа́ти вку́пі зі мно́ю.


Оля замовкла і знов сумно похилила голову.

Оля замо́вкла і знов су́мно похили́ла го́лову.


Я певний цього.

Я пе́вний цього́.


Чорти б мене взяли і тебе заразом, коли оце зараз не будемо промивати.

Чорти́ б мене́ взя́ли і тебе́ заразо́м, коли́ оце́ за́раз не бу́демо промива́ти.


Біль пристосував петлю так, щоб гудз як раз прийшовся під ліве вішалникове вухо.

Біль пристосува́в петлю́ так, щоб гудз як раз прийшо́вся під лі́ве вішалникове ву́хо.


І він подав мені дві телеграми.

І він пода́в мені́ дві телегра́ми.


— І коштовна попона на ньому теж моя?

— І кошто́вна попо́на на ньому теж моя́?


— Навпаки, — сказав Д'Артаньян, — ми будемо чути ще більше.

— Навпаки́, — сказа́в Д'Артаньян, — ми бу́демо чу́ти ще бі́льше.


Д'Артаньян побіг слідом за нею й невдовзі наздогнав її.

Д'Артаньян побі́г слі́дом́ за не́ю й невдо́взі наздогна́в її.


— Сила небесная! — закричав, ухопившись за голову, Шрам.

— Си́ла небесная! — закрича́в, ухопи́вшись за го́лову, Шрам.


З ляхами в козаків вовіки вічні ладу не буде.

З ля́хами в козакі́в вові́ки ві́чні ла́ду не бу́де.


— Ні, приведіть мені всіх чотирьох.

— Ні, приведі́ть мені́ всіх чотирьо́х.


Петро почав козацький грець.

Петро́ поча́в коза́цький грець.


Повечеряє, як прокинеться.

Повече́ряє, як проки́неться.


Як ось чує Петро — тупотять коні.

Як ось чу́є Петро́ — тупотя́ть ко́ні.


Бо у мене грошей ніт,.

Бо у мене́ грошей ніт,.


Мене взяв капітан.

Ме́не взяв капіта́н.


І розмахнувши рибою, кинув нею мов поліном по воді.

І розмахну́вши ри́бою, ки́нув не́ю мов полі́ном по воді́.


Пан Андрій усе наганяв їхати швидше.

Пан Андрі́й усе́ наганя́в ї́хати шви́дше.


Той провів до дожидальні й подався у внутрішні покої палацу.

Той прові́в до дожидальні й пода́вся у вну́трішні поко́ї пала́цу.


— Що вона пише? Прочитай її листа.

— Що вона́ пи́ше? Прочита́й її листа́.


Як зоря зійшла.

Як зоря́ зійшла́.


— Хто вам казав, що я плакала?

— Хто вам каза́в, що я пла́кала?


— Так, так, — сказала міледі, — лист цілком ясний.

— Так, так, — сказа́ла міле́ді, — лист цілко́м я́сни́й.


Підійшов ближче — аж справді тут неначе ярмарок.

Підійшо́в бли́жче — аж спра́вді тут нена́че я́рмарок.


Для Фелтона цього було вже занадто.

Для Фелтона цього́ було́ вже зана́дто.


— Я бачила, що до Бахчисараю пригнали багато бранців з України.

— Я ба́чила, що до Бахчисара́ю пригна́ли бага́то бра́нців з Украї́ни.


Честь висвітлити цю подію припала на долю Сітки Чарлі.

Честь ви́світлити цю поді́ю припа́ла на до́лю Сі́тки Ча́рлі.


Пароксизм був сильний.

Парокси́зм був си́льний.


Якісь вороги, якісь скажені собаки, якісь дикі звірі.

Які́сь вороги́, які́сь скаже́ні соба́ки, які́сь ди́кі зві́рі.


Він усміхнувся якимось силуваним сміхом.

Він усміхну́вся яки́мось силуваним смі́хом.


— О, смерть, смерть, — ледве чутно сказала вона, заплющуючи очі.

— О, смерть, смерть, — ле́две чу́тно сказа́ла вона́, заплю́щуючи о́чі.


— І я теж, — відповів Д'Артаньян, — хоч я й не певний, що балакаю з Арамісом.

— І я теж, — відпові́в Д'Артаньян, — хоч я й не пе́вний, що балака́ю з Арамісом.


— Та бреше він, жидівська личина! — з насмішкою сказав Едмунд, наблизившися.

— Та бре́ше він, жиді́вська личи́на! — з насмі́шкою сказа́в Едму́нд, наблизившися.


— Умерла! Ви кажете — умерла?

— Уме́рла! Ви ка́жете — уме́рла?


Я з жахом обняв її, немов хтось силкувався вирвати її у мене.

Я з жа́хом обня́в її, немо́в хтось силкува́вся ви́рвати її у мене́.


— Вам в мені тільки це й до вподоби?

— Вам в мені́ ті́льки це й до вподо́би?


Карети проїжджали то в тому, то в іншому напрямку.

Каре́ти проїжджа́ли то в то́му, то в і́ншому на́прямку.


Ти мій бригадир — мушу тебе слухатися.

Ти мій бригади́р — му́шу тебе́ слу́хатися.


Я вже давно з гір.

Я вже давно́ з гір.


— Та опам'ятайся, брате! — промовив Дональд, — ти зовсім з глузду з'їхав!

— Та опам'ята́йся, бра́те! — промо́вив Дональд, — ти зо́всім з глу́зду з'ї́хав!


— Тоді, пане — відповів Плянше, — купіть мені годинника.

— Тоді́, па́не — відпові́в Пля́нше, — купі́ть мені́ годи́нника.


— То колядники збиточники.

— То коля́дники збиточники.


— Чи впізнали б ви ті двері?

— Чи впізна́ли б ви ті две́рі?


— Ви вщерть сповняєте мене радістю.

— Ви вщерть сповня́єте мене́ ра́дістю.


Герцоґ, наблизившися до вівтаря, упав навколішки, і одчинив скриньку.

Герцоґ, наблизившися до ві́втаря́, упа́в навко́лішки, і одчини́в скри́ньку.


Пошта тут надзвичайно кепська.

По́шта тут надзвича́йно ке́пська.


— Перевелись? — каже.

— Перевели́сь? — ка́же.


Дала йому корону.

Дала́ йому коро́ну.


Ледве до їди міг на хвилю від книжки відірватися.

Ле́две до їди́ міг на хви́лю від кни́жки відірва́тися.


Вона побоювалася навіть, чи не дізналися про її колишні авантури в Англії.

Вона́ побо́ювалася на́віть, чи не дізна́лися про її коли́шні аванту́ри в А́нглії.


— Вони лежать у ямі зверху і можуть зовсім зіпсуватись.

— Вони́ лежа́ть у я́мі зве́рху і мо́жуть зо́всім зіпсува́тись.


Візьмемо шлюб у Маріяцькім костелі і по кількох днях гайда на село.

Ві́зьмемо шлюб у Маріяцькім косте́лі і по кілько́х днях га́йда на село́.


Це обличчя мало на собі невиразні сліди старовинної монгольської крови.

Це обли́ччя ма́ло на собі́ невира́зні сліди́ старови́нної монго́льської кро́ви.


Він знов кашляє, та в перестанках щось бубонить.

Він знов ка́шляє, та в переста́нках щось бубони́ть.


— І ви закохані?

— І ви зако́хані?


В суворих рисах не було ані лагідности, ані юмора.

В суво́рих ри́сах не було́ ані́ лагідности, ані́ юмора.


— Невжеж ви не знаєте її ім'я?

— Невже́ж ви не зна́єте її ім'я́?


А вночі зорі наче наближались, ставали якимись великими, маячили, танцювали.

А вночі́ зо́рі на́че наближа́лись, става́ли яки́мись вели́кими, маячи́ли, танцюва́ли.


І мучить нас.

І му́чить нас.


— Саме це я й сказав би, якби ваша еміненція дозволили мені закінчити фразу.

— Са́ме це я й сказа́в би, якби́ ва́ша еміне́нція дозво́лили мені́ закі́нчи́ти фра́зу.


Юнак втік, а міледі все ще загрожувала йому безсилим жестом.

Юна́к втік, а міле́ді все ще загро́жувала йому безси́лим же́стом.


— Я чекав на нього сьогодні рано.

— Я чека́в на нього сього́дні ра́но.


— Ні, — каже Шрам, — Барабанив тепер повна Україна.

— Ні, — ка́же Шрам, — Барабанив тепе́р по́вна Украї́на.


— Я тебе розумію.

— Я тебе́ розумі́ю.


Ми не змінились обоє!

Ми не зміни́лись обо́є!


Поранений став навколішки та поцілував ноги свого спасителя.

Пора́нений став навко́лішки та поцілува́в но́ги свого́ спаси́теля.


— Еге, пане Д'Артаньяне! Здається, це я вас бачу.

— Еге́, па́не Д'Артаньяне! Здає́ться, це я вас ба́чу.


Вона підбігла до шкатулки, де були сховані її коштовності.

Вона́ підбі́гла до шкату́лки, де були́ схо́вані її кошто́вності.


— І ваша ясновельможність підпишете цього наказа без гризот сумління?

— І ва́ша ясновельмо́жність підпи́шете цього́ нака́за без гризо́т сумлі́ння?


Тільки по третьому разі почулися кроки.

Ті́льки по тре́тьому ра́зі почу́лися кро́ки.


— Я також б'юся з ним, — промовив, наближаючись, Араміс.

— Я та́ко́ж б'ю́ся з ним, — промо́вив, наближа́ючись, Араміс.


А що я щасливий, я бажав би, щоб і всі були щасливі.

А що я щасли́вий, я бажа́в би, щоб і всі були́ щасли́ві.


На ці останні слова Тоньо вже не діждався відповіді.

На ці оста́нні слова́ Тоньо вже не діжда́вся ві́дповіді.


— Ну, то може пригадаєш.

— Ну, то мо́же пригада́єш.


Атос жестом наказав Портосу й Арамісу не рухатись і під'їхав до нього сам.

Атос же́стом наказа́в Портосу й Арамісу не ру́хатись і під'ї́хав до нього сам.


— Та нас ніби залишили без вина.

— Та нас ні́би зали́ши́ли без вина́.


Тимчасом юнаки та бідний льокай зійшли наниз.

Тимча́сом юнаки́ та бі́дний льока́й зійшли́ нани́з.


— Яким чином? — спитали разом Портос і Араміс.

— Яки́м чи́ном? — спита́ли ра́зом Портос і Араміс.


— Повернувшися, ми з вами порахуємося.

— Повернувшися, ми з вами пораху́ємося.


Щука ширше рознімає рот, побачивши їх.

Щу́ка ши́рше розніма́є рот, поба́чивши їх.


Пораненого, як ми казали, в тяжкому стані знесено туди ще раніш.

Пора́неного, як ми каза́ли, в тяжко́му ста́ні зне́сено туди́ ще рані́ш.


Витріщився Йосько на пана.

Ви́тріщився Йосько на па́на.


Але ж і холод був лютий.

Але́ ж і хо́лод був лю́тий.


— Я взяв у вас один відвертий лист, а повертаю вам другий.

— Я взяв у вас оди́н відве́ртий лист, а поверта́ю вам дру́гий.


І вже інший і забув, із чиїм батьком разом до війська у сіром'язці йшов.

І вже і́нший і забу́в, із чиї́м ба́тьком ра́зом до ві́йська у сіром'я́зці йшов.


Ми разом з вами щось поміркуємо.

Ми ра́зом з вами щось помірку́ємо.


Тут вони саме прибули до братства, що на Подолі.

Тут вони́ са́ме прибули́ до бра́тства, що на Подо́лі.


— Дуко — почервонівши, вимовила королева, — не згадуйте мені про той вечір!

— Дуко́ — почервоні́вши, ви́мовила короле́ва, — не зга́дуйте мені́ про той ве́чір!


З першого погляду ніщо не виявляло в ньому кардинала.

З пе́ршого по́гляду ніщо́ не виявля́ло в ньому кардина́ла.


Вона впала на руки Портоса і Араміса.

Вона́ впа́ла на ру́ки Портоса і Араміса.


Поєднавшися після невдалого полювання на кулика, брати якийсь час ішли мовчки.

Поєднавшися пі́сля невда́лого полюва́ння на ку́лика, брати́ яки́йсь час ішли́ мо́вчки.


Сумний й суворий своєю вдачею, він пеклувався юнаком, як батько.

Сумни́й й суво́рий своє́ю вда́чею, він пеклува́вся юнако́м, як ба́тько.


— Боже мій милий! — крикнула Череваниха, сплеснувши руками.

— Бо́же мій ми́лий! — кри́кнула Череваниха, спле́снувши рука́ми.


Звеліла їхати швидше, щоб наздогнати своїх.

Звелі́ла ї́хати шви́дше, щоб наздогна́ти свої́х.


— Чи не переказував він чого особисто для мене?

— Чи не перека́зував він чого́ особи́сто для мене́?


Ті, що стояли осторонь, називали ці гуртки Офіційною клікою.

Ті, що стоя́ли о́сторонь, назива́ли ці гуртки́ Офіці́йною клі́кою.


— Цілком, до свого коня включно, пане.

— Цілко́м, до свого́ коня́ вклю́чно, па́не.


На смерть зляканий, Бонасьє цілу ніч не стулював повік.

На смерть зля́каний, Бонасьє́ ці́лу ніч не сту́лював пові́к.


Її розбудив тихий голос коло ліжка.

Її розбуди́в ти́хий го́лос ко́ло лі́жка.


Ай, як це сумно! Але що ж, вона цьому не винна.

Ай, як це су́мно! Але́ що ж, вона́ цьому́ не ви́нна.


І я верну до тебе.

І я ве́рну до тебе́.


— А чого ж мені боятися?

— А чого́ ж мені́ боя́тися?


Але вона мені здається не дуже небезпечною.

Але́ вона́ мені́ здає́ться не ду́же небезпе́чною.


Не мовивши ані слова, він підняв хусточку й поклав її в кешеню пані Бонасьє.

Не мо́вивши ані́ сло́ва, він підня́в ху́сточку й покла́в її в кешеню па́ні Бонасьє.


— А чи ти певний цього?

— А чи ти пе́вний цього́?


Так, скерував і буде першим.

Так, скерува́в і бу́де пе́ршим.


Зараз у надвірніх дверей стоїть козак із ратищем.

За́раз у надві́рніх двере́й стої́ть коза́к із ра́тищем.


Та скоріше поспішайте, ви чортова швабро, а то я вам покажу!

Та скорі́ше поспіша́йте, ви чо́ртова шва́бро, а то я вам покажу́!


Вона, не звернувши уваги на цей докір, промовляла далі.

Вона́, не зверну́вши ува́ги на цей до́кі́р, промовля́ла да́лі.


Вовкун тільки головою хитав.

Вовку́н ті́льки голово́ю хита́в.


— Тоді швидко підете до свого бога, лихого бога білих людей.

— Тоді́ шви́дко пі́дете до свого́ бо́га, лихо́го бо́га бі́лих люде́й.


— Я думаю, — сказав Атос.

— Я ду́маю, — сказа́в Атос.


Не вспіла Марина вскочити у намет, як почувся поклик євнуха, що хан іде.

Не вспі́ла Мари́на вско́чити у наме́т, як почу́вся по́клик євну́ха, що хан іде́.


І дійсно, за кілька хвилин пройшов нічний сторож.

І ді́йсно, за кі́лька хвили́н пройшо́в нічни́й сто́рож.


— Д'Артаньян і я, чи, додержуючи хронології, я і Д'Артаньян, — відповів Атос.

— Д'Артаньян і я, чи, доде́ржуючи хроноло́гії, я і Д'Артаньян, — відпові́в Атос.


— Так, але недовга річ вистрілити з карети, що мчить учвал.

— Так, але́ недо́вга річ ви́стрілити з каре́ти, що мчить учва́л.


— Це мене не обходить.

— Це мене́ не обхо́дить.


— Ха, ха, ха.

— Ха, ха, ха.


Тиллі вислизнула, і я слідом за нею.

Ти́ллі ви́слизнула, і я слі́дом́ за не́ю.


— Сусідів було кілька, — відповів він.

— Сусі́дів було́ кі́лька, — відпові́в він.


Для вас усе невідомо.

Для вас усе́ невідо́мо.


— Хай буде так, — відповів Червоний Баптист.

— Хай бу́де так, — відпові́в Черво́ний Бапти́ст.


— Місяць ін скоро зайде,— каже запорожець,— побачиш, не повилазять.

— Мі́сяць ін ско́ро за́йде,— ка́же запоро́жець,— поба́чиш, не повила́зять.


А що ж сталося у вас по моєму відході?

А що ж ста́лося у вас по моє́му відхо́ді?


— То були чудові дні.

— То були́ чудо́ві дні.


— Підемо, Дейвіде, підемо! У мене вистарчить на двох усього.

— Пі́демо, Дейвіде, пі́демо! У мене́ ви́старчить на двох усьо́го.


— Невжеж ми отак їхатимемо через цілу ніч? — спитав Плянше.

— Невже́ж ми ота́к ї́хатимемо че́рез ці́лу ніч? — спита́в Пля́нше.


— І пироги люблю.

— І пироги́ люблю́.


Я поїхав далі навмання, розпитував у всіх, як несподівано побачив вас.

Я пої́хав да́лі навмання́, розпи́тував у всіх, як несподі́вано поба́чив вас.


Ґустав не відразу покинув, але попереду звів якусь чималу суму.

Ґустав не відра́зу поки́нув, але́ попе́реду звів яку́сь чима́лу́ су́му́.


А я, молоденька,.

А я, молоде́нька,.


Не будем марно крові проливати.

Не бу́дем ма́рно кро́ві пролива́ти.


Товариші під'їхали до Д'Артаньяна.

Това́риші під'ї́хали до Д'Артаньяна.


— Нехай! — вихопилося нарешті в нього.

— Неха́й! — ви́хопилося наре́шті в нього.


Хто ще знає, що з ним сталося.

Хто ще зна́є, що з ним ста́лося.


— І добре так.

— І до́бре так.


— Що ж тоді цікаво? Мій арешт?

— Що ж тоді́ ціка́во? Мій аре́шт?


— Залиште мене, Фелтоне.

— Зали́ште мене́, Фелтоне.


Верхівець кинув своїй сестрі кілька англійських слів.

Верхіве́ць ки́нув свої́й сестрі́ кі́лька англі́йських слів.


— За єдине таке образливе питання хан зарубав би мене власноручно!

— За єди́не таке́ обра́зливе пита́ння хан заруба́в би мене́ власнору́чно!


Її губи стулялися для розказу, і вона звикла просто йти до мети.

Її гу́би стуля́лися для ро́зказу, і вона́ зви́кла про́сто йти до мети́.


— Я йду, йду.

— Я йду, йду.


Погаслий погляд Атоса раптом спалахнув полум'ям.

Пога́слий по́гляд Атоса ра́птом спалахну́в по́лум'ям.


— А, ви збираєтесь їхати з Парижу?

— А, ви збира́єтесь ї́хати з Пари́жу?


— Тепер запізно.

— Тепе́р запі́зно.


— А хіба ж тебе шандар бив? — спитав пан Журковський.

— А хіба́ ж тебе́ шанда́р бив? — спита́в пан Журковський.


Треба ще ниток на нові чіпці купити.

Тре́ба ще нито́к на нові́ чіпці́ купи́ти.


— Ви бачили кардинала?

— Ви ба́чили кардина́ла?


Прибувши туди, вони побачили і причину заворушення.

Прибу́вши туди́, вони́ поба́чили і причи́ну завору́шення.


До схід сонця, мабуть, не добіжиш.

До схід со́нця, ма́бу́ть, не добіжи́ш.


— А що ж бачите ви дивного в моїх словах? — усміхнувшись, спитала міледі.

— А що ж ба́чите ви ди́вного в мої́х слова́х? — усміхну́вшись, спита́ла міле́ді.


— А може до якого ґазди?

— А мо́же до яко́го ґа́зди?


— Подивіться, що вона пише, Атосе.

— Подиві́ться, що вона́ пи́ше, Атосе.


Дійшовши до двору, жінки зачули стукіт карети, що зупинилася коло воріт.

Дійшо́вши до дво́ру, жінки́ зачу́ли сту́кіт каре́ти, що зупини́лася ко́ло ворі́т.


Грімо зробив негативний жест.

Грі́мо зроби́в негати́вний жест.


— Ні, розказуйте собі далі.

— Ні, розка́зуйте собі́ да́лі.


Я встала і обернулася лицем до них.

Я вста́ла і оберну́лася лице́м до них.


Візьмімо з них кожен по сімдесят п'ять.

Візьмі́мо з них ко́жен по сімдеся́т п'ять.


Я побачуся з цією людиною і буду з нею боротися.

Я поба́чуся з ціє́ю люди́ною і бу́ду з не́ю боро́тися.


На той час Портос біля воріт розмовляв з якимось ґвардійцем.

На той час Портос бі́ля ворі́т розмовля́в з яки́мось ґварді́йцем.


А що вже воювати з бусурменами, так хоч щодня.

А що вже воюва́ти з бусурменами, так хоч щодня́.


Нарешті вона опам'яталася.

Наре́шті вона́ опам'ята́лася.


Замісць одмови Богун велів палити у ворожий табір із гармат.

Замісць одмо́ви Богу́н велі́в пали́ти у воро́жий та́бір із гарма́т.


Відразу щось немов би шепнуло мені, що то смерть моя.

Відра́зу щось немо́в би шепну́ло мені́, що то смерть моя́.


— Щоб нашим ворогам було тяжко, як добре мовляє мій сват! — каже Шрам.

— Щоб на́шим ворога́м було́ тя́жко, як до́бре мовля́є мій сват! — ка́же Шрам.


І, дійсно, ловецьке вбрання напрочуд пасувало до неї.

І, ді́йсно, лове́цьке вбра́ння́ напро́чуд пасува́ло до не́ї.


— Як, мій брат! Так це ви?!

— Як, мій брат! Так це ви?!


Хлопець, радий, що йому так пощастило, повернувся до двору коршми.

Хло́пець, ра́дий, що йому так пощасти́ло, поверну́вся до дво́ру коршми́.


— Скільки патронів?

— Скі́льки патро́нів?


Гомін голосів щодалі, то все наближався, і їй здавалось, що вимовляють її ім'я.

Гомін голосі́в щода́лі, то все наближа́вся, і їй здава́лось, що вимовля́ють її ім'я́.


— Говоріть, говоріть! — озвався я.

— Говорі́ть, говорі́ть! — озва́вся я.


На всій постаті козацького ватажка відбивалася глибока дума й рішучість.

На всій по́статі коза́цького ватажка́ відбива́лася глибо́ка ду́ма й рішу́чість.


Давайте лиш млинців гарячих, а я ось пошаную гостей перчаківкою.

Дава́йте лиш млинці́в гаря́чих, а я ось пошаную го́сте́й перчаківкою.


— Аджеж вона живе в нього!

— Аджеж вона́ живе́ в нього!


Давали мені хліба, сиру, допускали мене до своїх забав.

Дава́ли мені́ хлі́ба, си́ру, допуска́ли мене́ до свої́х заба́в.


Проте, які дорогі були ті руїни для Марини!

Проте́, які́ дорогі́ були́ ті руї́ни для Мари́ни!


— А ви не здогадуєтесь?

— А ви не здога́дуєтесь?


Опинившися на розі Вірменської, я зирнув угору на її вікна.

Опинившися на ро́зі Вірме́нської, я зирну́в уго́ру на її ві́кна.


Я спакувала свої речі вже за дня і потайно передала йому.

Я спакува́ла свої́ ре́чі вже за дня і потайно передала́ йому.


Але зовсім инша справа з Фредою.

Але́ зо́всім инша спра́ва з Фредою.


— У мене стільки ж.

— У мене́ сті́льки ж.


Бувають години, що тривають довго, як рік.

Бува́ють годи́ни, що трива́ють до́вго, як рік.


— Дозвольте висловити вам щонайпалкішу подяку.

— Дозво́льте ви́словити вам щонайпалкі́шу подя́ку.


Увесь берег невеликої річки Жовті Води і степ позад неї вкрилися вершниками.

Уве́сь бе́рег невели́кої рі́чки Жо́вті Во́ди і степ поза́д не́ї вкри́лися ве́ршниками.


Залитий сонячним світлом сніг зовсім потемнів.

Зали́тий со́нячним сві́тлом сніг зо́всім потемні́в.


Міледі показала розпорядження кардинала.

Міле́ді показа́ла розпоря́дження кардина́ла.


— Ви мене ще не знаєте.

— Ви мене́ ще не зна́єте.


Тепер це вже скінчилося.

Тепе́р це вже скінчи́лося.


Він після сповіді засне.

Він пі́сля спо́віді засне́.


— Ні! Сподіваюся, в присутності дами ви не насмілитеся втекти.

— Ні! Сподіва́юся, в прису́тності да́ми ви не насмі́литеся втекти́.


— Ет, тобі бо не догодиш! — напівповажно, а напівжартом сказав молодший.

— Ет, тобі́ бо не дого́диш! — напівповажно, а напівжартом сказа́в моло́дший.


Її треба повезти до Франції цілу та неушкоджену.

Її тре́ба повезти́ до Фра́нції ці́лу та неушко́джену.


Бажалося б мені подивитись, як ти б'єшся.

Бажа́лося б мені́ подиви́тись, як ти б'єшся.


— Ви у призначеній для вас кімнаті, мадам.

— Ви у призна́ченій для вас кімна́ті, мада́м.


— Їх не встигли ще пограбувати.

— Їх не всти́гли ще пограбува́ти.


Б'юкенгем, залишившися на самоті, підійшов до свічада.

Б'юкенгем, залишившися на самоті́, підійшо́в до свіча́да.


Раптом він почув, як відсувають засув і пройнятий жахом, схопився з ліжка.

Ра́птом він почу́в, як відсува́ють за́сув і про́йнятий жа́хом, схопи́вся з лі́жка.


Враг мене візьме, коли я не догадуюсь, який заряд імчить так швидко сю кулю!

Враг мене́ ві́зьме, коли́ я не дога́дуюсь, яки́й заря́д імчи́ть так шви́дко сю ку́лю!


Біла, Дик, наскрізь біла.

Бі́ла, Дик, на́скрізь бі́ла.


Він випив за їх здоров'я.

Він ви́пив за їх здоро́в'я.


Грубка розжарилась, аж стала червона.

Гру́бка розжа́рилась, аж ста́ла черво́на.


І це ще збільшувало чари і привабність пісні.

І це ще збі́льшувало ча́ри і прива́бність пі́сні.


Але зі мною сталася жахлива пригода.

Але́ зі мно́ю ста́лася жахли́ва приго́да.


Ось до якого часу блукаю не обідавши.

Ось до яко́го ча́су блука́ю не обі́давши.


Араміс, дарма що поранений, вхопив за гриву коня і понісся слідом за іншими.

Араміс, дарма́ що пора́нений, вхопи́в за гри́ву коня́ і поні́сся слі́дом́ за і́ншими.


Як часто я плакала! Якби ви знали, скільки я вистраждала!

Як ча́сто я пла́кала! Якби́ ви зна́ли, скі́льки я ви́страждала!


— Якщо ваша величність задоволені, то й ми теж!

— Якщо́ ва́ша вели́чність задово́лені, то й ми теж!


Він перший зілляв мене холодною водою.

Він пе́рший зілля́в мене́ холо́дною водо́ю.


Але на цей раз справа серйозна — ви скомпрометували даму.

Але́ на цей раз спра́ва серйо́зна — ви скомпрометува́ли да́му.


Служить вам добре фортуна, пане гетьмане.

Слу́жить вам до́бре форту́на, па́не ге́тьмане.


— От тобі і що.

— От тобі́ і що.


Ми полягали спати.

Ми поляга́ли спа́ти.


Але я не знаю жодної жінки вартої того, щоб її шукали, коли вона зникла.

Але́ я не зна́ю жо́дної жі́нки ва́ртої того́, щоб її шука́ли, коли́ вона́ зни́кла.


Розумієте, легше обманути жінку, ніж чоловіка.

Розумі́єте, ле́гше обману́ти жі́нку, ніж чолові́ка.


Себто вже наш брат їм не куппанія,— от воно що!

Се́бто вже наш брат їм не куппанія,— от воно́ що!


— Що ж, виробляй собі, як хочеш!

— Що ж, виробля́й собі́, як хо́чеш!


Виступив лорд Вінтер.

Ви́ступив лорд Вінтер.


Урі на знак згоди кивнув головою.

Урі на знак зго́ди кивну́в голово́ю.


І Портос повернув папір Д'Артаньянові.

І Портос поверну́в папі́р Д'Артаньянові.


— У Бориславі ані ти не винен, ані я не винен.

— У Борисла́ві ані́ ти не ви́нен, ані́ я не ви́нен.


Богун зібрав свій полк і пішов у поход.

Богу́н зібра́в свій полк і пішо́в у похо́д.


Пострах пішов по всій околиці.

По́страх пішо́в по всій око́лиці.


— Це можливо.

— Це можли́во.


— Але ти й стільки не заробив, живучи в горах! — їдко замітив Гава.

— Але́ ти й сті́льки не зароби́в, живучи́ в го́рах! — їдко замі́тив Га́ва.


— Так, але я гадав, що ви жартуєте.

— Так, але́ я гада́в, що ви жарту́єте.


Двері важко повернулися на завісах.

Две́рі ва́жко поверну́лися на заві́сах.


— Бо дурень був, Ґаво, дурень був! Не знав, до чого взятися!

— Бо ду́рень був, Ґаво, ду́рень був! Не знав, до чого́ взя́тися!


— Га, коли вже так хочеш, то нехай і так буде.

— Га, коли́ вже так хо́чеш, то неха́й і так бу́де.


Я знала, чого регочуся, але не знала, що це останній мій регіт.

Я зна́ла, чого́ регочу́ся, але́ не зна́ла, що це оста́нній мій ре́гіт.


Я сиджу при лямпі за якоюсь роботою і жду на Володю.

Я сиджу́ при ля́мпі за яко́юсь робо́тою і жду на Воло́дю.


— Не знаю, бо вони додержували глибокої таємниці.

— Не зна́ю, бо вони́ доде́ржували глибо́кої таємни́ці.


— Її викрадено! — повторив комісар.

— Її ви́крадено! — повтори́в коміса́р.


Пішов і годинник.

Пішо́в і годи́нник.


— Ну де б там? І хто проти своєї користи йшов би?

— Ну де б там? І хто про́ти своє́ї кори́сти йшов би?


Було пів до першої.

Було́ пів до пе́ршої.


Невже вас світ не цікавить більше? Чи знаєте ви, що чоловік мій помер?

Невже́ вас світ не ціка́вить бі́льше? Чи зна́єте ви, що чолові́к мій поме́р?


Любив пан Андрій і випити і в карти гуляти й не шкодував на це грошей.

Люби́в пан Андрі́й і ви́пити і в ка́рти гуля́ти й не шкодува́в на це грошей.


— Я розумію вас, дуко, — сказав король.

— Я розумі́ю вас, ду́ко, — сказа́в коро́ль.


Він ішов між Атосом і Портосом, ніжно притискаючи їх до себе.

Він ішо́в між Атосом і Порто́сом, ні́жно притиска́ючи їх до себе́.


Ви не можете позбутися попередніх ваших поколіннів.

Ви не мо́жете позбу́тися попере́дніх ва́ших поколі́ннів.


От тобі й рада!

От тобі́ й ра́да!


Але я буду битися лівицею, як і завжди роблю в таких випадках.

Але́ я бу́ду би́тися ліви́цею, як і за́вжди́ роблю́ в таки́х ви́падках.


Він тричі плеснув у долоні, звичайний сигнал закоханих.

Він три́чі плесну́в у доло́ні, звича́йний сигна́л зако́ханих.


— Та недалеко.

— Та недале́ко.


— О, який жах, який безодній жах! — прошепотів фелтон.

— О, яки́й жах, яки́й безо́дній жах! — прошепоті́в фелтон.


Це скидалося на дуель, і Д'Артаньян потроху приходив до пам'яті.

Це скида́лося на дуе́ль, і Д'Артаньян потро́ху прихо́див до па́м'яті.


— А ваші товариші?

— А ва́ші това́риші?


Араміс трохи почервонів.

Араміс тро́хи почервоні́в.


— Так, звичайно треба, — ствердила королева.

— Так, звича́йно тре́ба, — стве́рдила короле́ва.


— Тоді, пані, вам треба було звернутися до мене, бо я розуміюся на цих справах.

— Тоді́, па́ні, вам тре́ба було́ зверну́тися до мене́, бо я розумі́юся на цих спра́вах.


Тож зібравши всю свою відвагу, йду до хати.

Тож зібра́вши всю свою́ відва́гу, йду до ха́ти.


— Так! Правда!

— Так! Пра́вда!


я побачився з ним на вічу галицьких і буковинських учителів.

я поба́чився з ним на ві́чу га́лицьких і букови́нських учителі́в.


— Постукати у двері.

— Посту́кати у две́рі.


Д'Артаньян стиснув її з шанобливою вдячністю.

Д'Артаньян сти́снув її з шанобли́вою вдя́чністю.


— Про стан наших інтересів? — сказав він.

— Про стан на́ших інтере́сів? — сказа́в він.


— Я не від того, щоб побачити знайоме обличчя.

— Я не від того́, щоб поба́чити знайо́ме обли́ччя.


Було справді недалеко.

Було́ спра́вді недале́ко.


Після такої бані не довго покріпишся.

Пі́сля тако́ї ба́ні не до́вго покрі́пишся.


Одночасно й гуркіт ущух.

Одноча́сно й гу́ркіт ущу́х.


— Не побивайся, гетьмане! — кажуть полковники.

— Не побива́йся, ге́тьмане! — ка́жуть полко́вники.


— Боже мій, боже мій! — бурмотів бідолашний крамар.

— Бо́же мій, бо́же мій! — бурмотів бідола́шний кра́мар.


Що то буде далі?

Що то бу́де да́лі?


— Мов якийсь демон глузує з людської віри, з людського сподівання.

— Мов яки́йсь де́мон глузу́є з лю́дсько́ї ві́ри, з лю́дсько́го сподіва́ння.


— Ми вдержемо німців!

— Ми вде́ржемо ні́мців!


Хто ж той гонець? Сам переяславський сотник, Іван Юско.

Хто ж той гоне́ць? Сам перея́славський со́тник, Іва́н Юско.


Люди, заточуючись, несли все приладдя до човна.

Лю́ди, зато́чуючись, несли́ все прила́ддя до човна́.


— Хай живе король! Хай живе кардинал!

— Хай живе́ коро́ль! Хай живе́ кардина́л!


На другий день принесли панові буквар і він став учити Йоська читати.

На дру́гий день принесли́ па́нові буква́р і він став учи́ти Йоська чита́ти.


Борис довго стояв і глибоко вдихав той любий запах.

Бори́с до́вго стоя́в і гли́бо́ко вдиха́в той лю́бий за́пах.


— Не про гаремні новини я питаю — менї вадить їх слухати.

— Не про гаре́мні нови́ни я пита́ю — менї ва́дить їх слу́хати.


— Ви, Атосе?

— Ви, Атосе?


— Не маєш що робити? — здивувався Фавель.

— Не ма́єш що роби́ти? — здивува́вся Фавель.


— Чого ж у Січ? Хіба тілько й світу, що в вікні?

— Чого́ ж у Січ? Хіба́ ті́лько й сві́ту, що в вікні́?


З ним Богун і жив в одній хаті і радився у справах.

З ним Богу́н і жив в одні́й ха́ті і ра́дився у спра́вах.


Пустіть мене, будь ласка, пустіть! У мене дуже пекучі справи.

Пусті́ть мене́, будь ла́ска, пусті́ть! У мене́ ду́же пеку́чі спра́ви.


Се батько Пугач, старець, або дід кошовий.

Се ба́тько Пу́гач, ста́рець, або́ дід кошови́й.


Маєте передати мені щось?

Ма́єте переда́ти мені́ щось?


Пан Зиґмунт вистарає нам пашпорти, і завтра повітаємо наших у Варшаві.

Пан Зиґмунт вистара́є нам пашпорти, і за́втра повіта́ємо на́ших у Варша́ві.


— Над ким же ми пануватимем, — питає другий, — коли всяка душа буде рівна?

— Над ким же ми панува́тимем, — пита́є дру́гий, — коли́ вся́ка душа́ бу́де рі́вна?


А військовий писар, хоть і чув, да не озиравсь.

А військо́ви́й пи́сар, хоть і чув, да не озира́всь.


Туди і рветься наша душа, коли хочеш знати.

Туди́ і рве́ться на́ша душа́, коли́ хо́чеш зна́ти.


Хай боронить мене небо.

Хай боро́нить мене́ не́бо.


— Не боїтесь, що відберуть.

— Не боїте́сь, що відберу́ть.


Але той видячи, що хлопець не відповідає, обернувся до стола і глянув на папір.

Але́ той ви́дячи, що хло́пець не відповіда́є, оберну́вся до стола́ і гля́нув на папі́р.


— Я чув, що в таборі вашому страшенно голодують.

— Я чув, що в та́борі ва́шому страше́нно голоду́ють.


— Чи чуєш? — каже тоді Шрамові гетьман.

— Чи чу́єш? — ка́же тоді́ Шра́мові ге́тьман.


— Даремно, — сказав Атос, — даремно.

— Даре́мно, — сказа́в Атос, — даре́мно.


— Віддайте мені жерця того, і вам повернуться човни.

— Відда́йте мені́ жерця́ того́, і вам поверну́ться човни́.


— Ну, і тому правда, що Іванця в Січі огласили гетьманом?

— Ну, і тому́ пра́вда, що Іванця́ в Сі́чі огласили ге́тьманом?


Сонце за свічку,.

Со́нце за сві́чку,.


Він так і пішов голодний.

Він так і пішо́в голо́дний.


Дивлячись на порожні полички, ще більше відчували ми порожнечу у шлунках.

Ди́влячись на поро́жні поли́чки, ще бі́льше відчува́ли ми порожне́чу у шлу́нках.


Не їдьмо на ту оперу!

Не ї́дьмо на ту о́перу!


Раз у рік колядники.

Раз у рік коля́дники.


— А ось і другий.

— А ось і дру́гий.


Знаємо, кажуть, що ви все шість відсотків берете, ми вам вісім дамо.

Зна́ємо, ка́жуть, що ви все шість відсо́тків берете́, ми вам ві́сім дамо́.


Тут чекав перший підгін.

Тут чека́в пе́рший підгі́н.


— Ну, то добре.

— Ну, то до́бре.


Не спалося тієї ночі панові Андрієві.

Не спа́лося тіє́ї но́чі па́нові Андрі́єві.


Бог знає, чи трапиться вдруге так гарно вкластись спати.

Бог зна́є, чи тра́питься вдру́ге так га́рно вкла́стись спа́ти.


— Де я? — спитала вона.

— Де я? — спита́ла вона́.


Зирнув і застиг на місці.

Зирну́в і засти́г на мі́сці.


Але Д'Артаньян не прийшов.

Але́ Д'Артаньян не прийшо́в.


— О, між ними єсть добрі лицарі! — каже Сомко.

— О, між ними єсть до́брі ли́царі! — ка́же Сомко.


— Будьте спокійні, — пробурмотила міледі — я помщуся за вас, і жорстоко.

— Бу́дьте спокі́йні, — пробурмоти́ла міле́ді — я помщу́ся за вас, і жорсто́ко.


— Чи маєш ти бога?

— Чи ма́єш ти бо́га?


— Це я, Іване! Я тільки вбрата циганкою, щоб мене не пізнали!

— Це я, Іва́не! Я ті́льки вбра́та цига́нкою, щоб мене́ не пізна́ли!


Від трьох тижнів ані одного чіпця не продав.

Від трьох ти́жнів ані́ одного́ чіпця́ не прода́в.


— Та ось як.

— Та ось як.


— Бережіться, пані, — холоднокровно зауважив юнак, — ви розіб'єтесь.

— Бережі́ться, па́ні, — холоднокро́вно заува́жив юна́к, — ви розіб'єте́сь.


Та Д'Артаньян одним словом запобіг усьому цьому.

Та Д'Артаньян одни́м сло́вом запобі́г усьо́му цьому́.


Дивись, скільки возів коло хати! Ніхто не одцуравсь моїх хліба солі.

Диви́сь, скі́льки возі́в ко́ло ха́ти! Ніхто́ не одцуравсь мої́х хлі́ба со́лі.


— І це правда?

— І це пра́вда?


— А, це ви! — перебив Араміс.

— А, це ви! — переби́в Араміс.


І зробивши такий лад, пан Андрій поїхав на хутір.

І зроби́вши таки́й лад, пан Андрі́й пої́хав на ху́тір.


Так от я задумав видавати місячник літературний.

Так от я заду́мав видава́ти мі́сячник літерату́рний.


— І будете неправий, дорогий Вінтер, — відказав герцоґ, подаючи йому руку.

— І бу́дете непра́вий, дороги́й Вінтер, — відказа́в герцоґ, подаючи́ йому ру́ку.


— Ви дали слово?

— Ви дали́ сло́во?


Гарматний постріл сповістив, що сталося щось нове й несподіване.

Гарма́тний по́стріл сповісти́в, що ста́лося щось нове́ й несподі́ване.


Обняв Іванець Петра Сердюка за сі слова.

Обня́в Іване́ць Петра́ Сердюка́ за сі слова́.


— Де він має пройти?

— Де він ма́є пройти́?


— Тепер це мало цікаво, — відповіла пані Бонасьє.

— Тепе́р це ма́ло ціка́во, — відповіла́ па́ні Бонасьє.


За хвилину обоє вони були вже на помості.

За хвили́ну обо́є вони́ були́ вже на помо́сті.


Мандрівники вперто відмовлялися.

Мандрівники́ впе́рто відмовля́лися.


— Ви повертаєте мені життя, Д'Артаньяне! — вигукнув Араміс.

— Ви поверта́єте мені́ життя́, Д'Артаньяне! — ви́гукнув Араміс.


— Куди ж тоді?

— Куди́ ж тоді́?


Хо, хо, хо! Не думаю, щоб це йому вдалось.

Хо, хо, хо! Не ду́маю, щоб це йому вдало́сь.


І вона кинулася з кімнати.

І вона́ ки́нулася з кімна́ти.


Атос же не повернув навіть голови.

Атос же не поверну́в на́віть голови́.


— Хіба в пана Портоса нема грошей?

— Хіба́ в па́на Портоса нема́ грошей?


Вони саме кінчали набивати рушниці, коли Грімо дав знак, що сніданок готовий.

Вони́ са́ме кінча́ли набива́ти рушни́ці, коли́ Грі́мо дав знак, що сніда́нок гото́вий.


Пан Андрій похиливсь та замовк.

Пан Андрі́й похили́всь та замо́вк.


— Але чого ж ви від мене вимагаєте? Скажіть.

— Але́ чого́ ж ви від мене́ вимага́єте? Скажі́ть.


Це зменшить наші капітали до п'яти тисяч ліврів.

Це зме́ншить на́ші капіта́ли до п'яти́ ти́сяч лі́врів.


Як і передбачав Атос, кардинал не забарився зійти вниз.

Як і передбача́в Атос, кардина́л не забари́вся зійти́ вниз.


— Помітить євнух — буде погано.

— Помі́тить є́внух — бу́де пога́но.


— Друзі мої, ви зробили точнісінько так, як і я.

— Дру́зі мої́, ви зроби́ли точні́сінько так, як і я.


— Ідіть собі геть! Рятуйте свою шкуру! Ми на це згоджуємося.

— Іді́ть собі́ геть! Ряту́йте свою́ шку́ру! Ми на це зго́джуємося.


Тим рухомим табором кермував військовий осавул з Київа, Гурський.

Тим рухо́мим та́бором кермува́в військо́ви́й осавул з Київа, Гу́рський.


Пожила у мене ще вісім місяців.

Пожила́ у мене́ ще ві́сім місяці́в.


— Так, так! Де лист? — кричав Д'Артаньян.

— Так, так! Де лист? — крича́в Д'Артаньян.


— Позвольте вам представитися, — сказав я, знов наближаючися до нього.

— Позво́льте вам предста́витися, — сказа́в я, знов наближа́ючися до нього.


Бідолаха зовсім знемігся.

Бідола́ха зо́всім знемі́гся.


Взяли ми свої рушниці й постріляли всіх коней.

Взя́ли ми свої́ рушни́ці й постріля́ли всіх ко́ней.


Кожний пролазив у середину, щоб при нагоді розпитати про своїх товаришів.

Ко́жний прола́зив у сере́дину, щоб при наго́ді розпита́ти про свої́х това́ришів.


Буде багато плям на вашому лиці.

Бу́де бага́то плям на ва́шому лиці́.


Та мене щось мов за руку тримало.

Та мене́ щось мов за ру́ку трима́ло.


Гей Стокард, стиха порозмовлявши з жінкою, обернувся до місіонера.

Гей Стокард, стиха порозмовля́вши з жі́нкою, оберну́вся до місіоне́ра.


— Да що по тому пірначеві! — каже Костомара.

— Да що по то́му́ пірначе́ві! — ка́же Костома́ра.


— До моєї хатини, на край табора.

— До моє́ї хати́ни, на край та́бора.


Вдень мене сонце.

Вдень мене́ со́нце.


— Ну, — каже, — бгате, тепер розказуй, а ми слухаємо.

— Ну, — ка́же, — бгате, тепе́р розка́зуй, а ми слу́хаємо.


— Робіть те, що я звелів, — згукнув комісар.

— Робі́ть те, що я звелі́в, — згукну́в коміса́р.


— Їх п'ятеро, — пошепки сказав Атос, — нас тільки троє.

— Їх п'я́теро, — по́шепки сказа́в Атос, — нас ті́льки тро́є.


Дик набив люльку.

Дик наби́в лю́льку.


— О, боже, — промовила пані Бонасьє, — що це за шум?

— О, бо́же, — промо́вила па́ні Бонасьє, — що це за шум?


І пана Андрія обхопив цим разом дійсно тяжкий та великий жаль за батьком.

І па́на А́ндрі́я обхопи́в цим ра́зом ді́йсно тяжки́й та вели́кий жаль за ба́тьком.


Ковдри були згорнені.

Ко́вдри були́ зго́рнені.


— Ну, а далі!

— Ну, а да́лі!


Джекоб Кент виніс стільця й сів, щоб зручніше було слухати.

Джекоб Кент ви́ніс стільця́ й сів, щоб зручні́ше було́ слу́хати.


— Я вже й сам не раз про це мізковав.

— Я вже й сам не раз про це мізковав.


По їхніх серцях протікав струмок якогось божевілля.

По ї́хніх серця́х протіка́в струмо́к яко́гось божеві́лля.


— Ну, ну, не бійся, в нас нема того звичаю, — сказав Тоньо.

— Ну, ну, не бі́йся, в нас нема́ того́ зви́чаю, — сказа́в Тоньо.


І я відмовила йому, не давши й шматка хліба.

І я відмо́вила йому, не да́вши й шматка́ хлі́ба.


При цих словах Фортюнові серце радісно застукало.

При цих слова́х Фортюнові се́рце ра́дісно засту́кало.


— Робите помилку.

— Ро́бите по́ми́лку.


— Де се ви, батьки, блукали, що й не обідали вкупі? — питає Іванець.

— Де се ви, батьки́, блука́ли, що й не обі́дали вку́пі? — пита́є Іване́ць.


— Цікаво тільки, о якій годині був він у вас?

— Ціка́во ті́льки, о які́й годи́ні був він у вас?


Мир — могила і ніщо інше.

Мир — моги́ла і ніщо́ і́нше.


— Ну, що там твої гори? — запитав я Опанаса.

— Ну, що там твої́ го́ри? — запита́в я Опана́са.


Цей мир вимагатиме посередника, і за такого посередника буду я.

Цей мир вимага́тиме посере́дника, і за тако́го посере́дника бу́ду я.


Одступати було вже запізно.

Одступати було́ вже запі́зно.


Тої ж хвилини обличчя пані Бонасьє посиніло.

То́ї ж хвили́ни обли́ччя па́ні Бонасьє поси́ні́ло.


Непомітно думки переходили й на інше.

Непомі́тно думки́ переходи́ли й на і́нше.


— Нарешті, на добрий час! — вигукнув Д'Артаньян.

— Наре́шті, на до́брий час! — ви́гукнув Д'Артаньян.


— Доведеться вам, за браком шампані та шамбертена, задовольнитись цим.

— Доведе́ться вам, за бра́ком шампа́ні та шамберте́на, задовольни́тись цим.


— О, я добре знаю цю місцевість.

— О, я до́бре зна́ю цю місце́вість.


— А чується біль?

— А чу́ється біль?


— Так, лорд Вінтер, — відповіла міледі.

— Так, лорд Вінтер, — відповіла́ міле́ді.


Це — їхня релігія, і нам до цього ніякісінького діла.

Це — ї́хня релі́гія, і нам до цього́ ніякі́сінького ді́ла.


— А я наперед даю вам розгрішення.

— А я напере́д даю́ вам розгрі́шення.


На вашому місці я поставив би вашу збрую проти вашого коня.

На ва́шому мі́сці я поста́вив би ва́шу збру́ю про́ти ва́шого коня́.


Стій! Це нехибний знак, що лист має якийсь фатальний зміст.

Стій! Це нехи́бний знак, що лист ма́є яки́йсь фата́льний зміст.


Могло статися, що він зайшов у якийсь будинок.

Могло́ ста́тися, що він зайшо́в у яки́йсь буди́нок.


Проте, він робив такі розрахунки, не спитавши свого пожильця.

Проте́, він роби́в такі́ розраху́нки, не спита́вши свого́ пожильця́.


Вже далі забув, як там виглядає на вольнім світі.

Вже да́лі забу́в, як там вигляда́є на во́льнім сві́ті.


Ян, втрутивши матроса, пустився сам навтікача.

Ян, втру́тивши матро́са, пусти́вся сам навтікача́.


— А що ми там робитимемо?

— А що ми там роби́тимемо?


— У вас хіба є навчитель?

— У вас хіба́ є навчи́тель?


— Простити треба.

— Прости́ти тре́ба.


Вид був чудовий, якого і в горах рідко можна запопасти.

Вид був чудо́вий, яко́го і в го́рах рі́дко мо́жна запопа́сти.


— Чесно й одверто? — повторила міледі з невимовно хитрим виразом.

— Че́сно й одве́рто? — повтори́ла міле́ді з невимо́вно хи́трим ви́разом.


Досить лише переїхати через річку, і я віншій державі.

До́сить лише́ переї́хати че́рез рі́чку, і я віншій де́ржа́ві.


Чи не так, пане Бонасьє?

Чи не так, па́не Бонасьє?


— От як, — каже.

— От як, — ка́же.


— Скажи, що пропав козак ні за цапову душу, от і все.

— Скажи́, що пропа́в коза́к ні за ца́пову ду́шу, от і все.


— Здається, він схаменувся, — подумав Д'Артаньян, — це не погано.

— Здає́ться, він схамену́вся, — поду́мав Д'Артаньян, — це не пога́но.


— А її брат? — несміливо запитав Д'Артаньян.

— А її брат? — несмі́ли́во запита́в Д'Артаньян.


Як не домагався Д'Артаньян, та ні про що більше йому не пощастило довідатись.

Як не домага́вся Д'Артаньян, та ні про що бі́льше йому не пощасти́ло дові́датись.


Після цього він уже не ставав і не видужав.

Пі́сля цього́ він уже́ не става́в і не ви́дужав.


— Та в Чорну ж Гору.

— Та в Чо́рну ж Го́ру.


Все ж таки на декілька ворогів буде менше.

Все ж таки́ на де́кілька ворогі́в бу́де ме́нше.


То була чесна людина.

То була́ че́сна люди́на.


А ми тимчасом вийдемо та позастромлюємо коли в шатро, щоб трошки підміцнити.

А ми тимча́сом ви́йдемо та позастро́млюємо коли́ в шатро́, щоб тро́шки підміцни́ти.


Всі поскидали шапки.

Всі поскида́ли шапки́.


— Вона так кохала мене.

— Вона́ так коха́ла мене́.


— А перечекати, аж вода впаде.

— А перечека́ти, аж вода́ впаде́.


Не рація йти проти народніх звичаїв, коли не чуєшся на силі.

Не ра́ція йти про́ти наро́дніх зви́чаїв, коли́ не чу́єшся на си́лі.


— А я, — сказав Портос, витріщивши свої великі очі, — живцем оббілую тебе.

— А я, — сказа́в Портос, ви́тріщивши свої́ вели́кі о́чі, — живце́м оббі́лую тебе́.


Я звелю вигаптувати на ній три золоті лілеї й подарую її вашій роті, як прапор.

Я зве́лю вига́птувати на ній три золоті́ ліле́ї й подару́ю її ва́шій ро́ті, як пра́пор.


— Богун — це найбільший запеклий наш ворог! — скаржився король під час наради.

— Богу́н — це найбі́льший запе́клий наш во́рог! — ска́ржився коро́ль під час нара́ди.


— Грімо, ще мушкетів! — наказав з пробоїни Атос.

— Грі́мо, ще мушке́тів! — наказа́в з пробо́їни Атос.


— З Туру? — верескнув Араміс.

— З Ту́ру? — верескну́в Араміс.


— Дуже просимо вашої милости, — говорив до мене, всміхаючися, рудий велетень.

— Ду́же про́симо ва́шої ми́лости, — говори́в до мене́, всміхаючися, руди́й ве́летень.


— Боже милий, Атосе, це ж вбивство! — вихопилося в Д'Артаньяна.

— Бо́же ми́лий, Атосе, це ж вби́вство! — ви́хопилося в Д'Артаньяна.


— А чи багато ще залишилося від тіни до риси?

— А чи бага́то ще зали́ши́лося від тіни́ до ри́си?


Лише тубільці гучніше знімали галас.

Лише́ тубі́льці гучні́ше зніма́ли га́лас.


— Як упізнав? Хіба ти вже бачила колись цього чоловіка?

— Як упізна́в? Хіба́ ти вже ба́чила коли́сь цього́ чолові́ка?


Завтра новий рік і заразом сорокові роковини моїх уродин.

За́втра нови́й рік і заразо́м сороко́ві рокови́ни мої́х уроди́н.


— Я теж так думаю.

— Я теж так ду́маю.


чув він у відповідь.

чув він у ві́дповідь.


— А втім це єдине, що ми можемо вам сказати.

— А втім це єди́не, що ми мо́жемо вам сказа́ти.


До речи мовити, я ще тоді був молодий, мало знався на жінках.

До речи́ мо́вити, я ще тоді́ був молоди́й, ма́ло зна́вся на жінка́х.


Хоч заради грошей дужче заплачеш.

Хоч зара́ди грошей ду́жче запла́чеш.


— І ворог смертельний.

— І во́рог смерте́льний.


Гершко притих, подався, помарнів.

Гершко прити́х, пода́вся, пома́рнів.


— Кого ж, — каже, — мені треба?

— Кого ж, — ка́же, — мені́ тре́ба?


, був зовсім своєрідна і немаловажна фігура в тій шляхетській родині.

, був зо́всім своєрі́дна і немаловажна фігу́ра в тій шляхе́тській роди́ні.


— Що ж мав чоловік робити? — відповів Староміський, немов би звиняючись.

— Що ж мав чолові́к роби́ти? — відпові́в Староміський, немо́в би звиня́ючись.


— Чи знаєте ви, що я робила?

— Чи зна́єте ви, що я роби́ла?


— Се Василь Невольник,— каже тоді піп.

— Се Васи́ль Нево́льник,— ка́же тоді́ піп.


— О, якби це я була чоловіком.

— О, якби́ це я бу́ла́ чолові́ком.


Проте, час минав, а лярошельці не здавалися.

Проте́, час мина́в, а ляроше́льці не здава́лися.


Роби, як знаєш.

Роби́, як зна́єш.


Троє мушкетерів теж дуже полюбили свого молодого приятеля.

Тро́є мушкете́рів теж ду́же полюби́ли свого́ молодо́го при́ятеля.


Зробивши ледве чи десять кроків, він повернувся.

Зроби́вши ле́две чи де́сять кро́ків, він поверну́вся.


Я так гадав.

Я так гада́в.


— Гаразд, шановний пане.

— Гара́зд, шано́вний па́не.


Але й пан Андрій намігся.

Але́ й пан Андрі́й намі́гся.


— Тоді, біжіть до дверей сами й відчиняйте їх.

— Тоді́, біжі́ть до двере́й сами́ й відчиня́йте їх.


Тілько ж і за другим разом ніхто ані з місця.

Ті́лько ж і за дру́гим ра́зом ніхто́ ані́ з мі́сця.


— Еге, є сало, та не для кота! — озветься другий через дорогу.

— Еге́, є са́ло, та не для кота́! — озве́ться дру́гий че́рез доро́гу.


— Побільше шкір та ковдр! Сто чортів вам!

— Побі́льше шкір та ковдр! Сто чорті́в вам!


Існує ще одна дуже багата копальня на річці Ельдорадо.

Існу́є ще одна́ ду́же бага́та копа́льня на рі́чці Ельдора́до.


— До Труа в Шампані, — відповів я.

— До Труа́ в Шампа́ні, — відпові́в я.


— Що, ніяково?

— Що, ні́я́ково?


— Чи є у вас дозвіл за кардиналовим підписом? — спитав начальник порту.

— Чи є у вас до́звіл за кардина́ловим пі́дписом? — спита́в нача́льник по́рту.


— Будинок ґвардії, рота Дезесара.

— Буди́нок ґва́рдії, ро́та Дезеса́ра.


Два рази ви за малим не загинули від руки вашої найближчої родички.

Два рази́ ви за мали́м не заги́нули від руки́ ва́шої найбли́жчої ро́дички.


— Мовчіть та беріть, — сказав Д'Артаньян.

— Мовчі́ть та бері́ть, — сказа́в Д'Артаньян.


Ми просимо, щоб ви нас залишили.

Ми про́симо, щоб ви нас зали́ши́ли.


Плянше удав з себе слугу, що шукає посади.

Пля́нше уда́в з себе́ слугу́, що шука́є поса́ди.


То був чоловік з хлопчиком, обидва білі.

То був чолові́к з хло́пчиком, оби́два бі́лі.


На столі світилася одна невеличка лямпа під абажуром, а по хаті слалася сутінь.

На столі́ світи́лася одна́ невели́чка ля́мпа під абажу́ром, а по ха́ті сла́лася су́тінь.


Але на кожен гріх є й помилування.

Але́ на ко́жен гріх є й поми́лування.


— Ну, а що ж, хіба то не може бути?

— Ну, а що ж, хіба́ то не мо́же бу́ти?


Гляне Черевань, аж їде Кирило Тур, за ним з десяток товариства верхи.

Гля́не Черева́нь, аж ї́де Кири́ло Тур, за ним з деся́ток товари́ства ве́рхи́.


Дні й ночі минали мені, як у найтяжчій каторзі.

Дні й но́чі мина́ли мені́, як у найтя́жчій ка́торзі.


Раптом герцоґ випустив жахливий крик.

Ра́птом герцоґ ви́пустив жахли́вий крик.


Ледве до їди міг на хвилю від книжки відірватися.

Ле́две до їди́ міг на хви́лю від кни́жки відірва́тися.


Має укінчену лісову школу.

Ма́є укі́нчену лісову́ шко́лу.


І помчавсь од них необзир.

І помча́всь од них необзи́р.


— А куди ви заподіли ваших попів? — спитав Д'Артаньян.

— А куди́ ви заподі́ли ва́ших попі́в? — спита́в Д'Артаньян.


Біль, замінивши сокиру на рушницю, став націлятись.

Біль, заміни́вши соки́ру на рушни́цю, став націля́тись.


— Чого ж ми гаємось? Утікаймо!

— Чого́ ж ми га́ємось? Утіка́ймо!


— А хтож нечесний?

— А хтож нече́сний?


Проте було досить холодно.

Проте́ було́ до́сить хо́лодно.


Темні фігури яскраво вирізнялися на червонуватому обрії.

Те́мні фігу́ри яскра́во вирізня́лися на червонува́тому о́брії.


— Боже мій, як ви стурбовані.

— Бо́же мій, як ви стурбо́вані.


Навіть Моллі на цей раз переконало те, що вона побачила.

На́віть Моллі на цей раз перекона́ло те, що вона́ поба́чила.


Четвертий кінь стояв вже на місці.

Четве́ртий кінь стоя́в вже на мі́сці.


Був там намальований і Нечай, і Морозенко.

Був там намальо́ваний і Неча́й, і Морозе́нко.


— Так, моє діточко.

— Так, моє́ ді́точко.


Потім схопились ліворуч та розчали знов грець, лютий, страшніший первого.

По́тім схопи́лись ліво́руч та розчали́ знов грець, лю́тий, страшні́ший пе́рвого.


А день все ж таки яснів, і ріполови співали.

А день все ж таки́ ясні́в, і ріполови співа́ли.


Се молоде Шраменя.

Се молоде́ Шраменя.


Проте, коли добре там умирати, це не значить, що добре й жити.

Проте́, коли́ до́бре там умира́ти, це не зна́чи́ть, що до́бре й жи́ти.


— Ну що ж, у кожного свій смак.

— Ну що ж, у ко́жного свій смак.


— Чи ти сказився, дурний! — крикнув я.

— Чи ти скази́вся, дурни́й! — кри́кнув я.


Дід Гарасим сконав, не сказавши ані слова більше.

Дід Гара́сим скона́в, не сказа́вши ані́ сло́ва бі́льше.


— Ще й сагайдак із стрілкою на печаті вирізано.

— Ще й сагайда́к із стрі́лкою на печа́ті ви́різано.


— Ні, поясніть, будь ласка.

— Ні, поясні́ть, будь ла́ска.


Та, якої найменше можна було сподіватися.

Та, яко́ї найме́нше мо́жна було́ сподіва́тися.


— А куди ж ви примістите мене на цей час?

— А куди́ ж ви примі́стите мене́ на цей час?


— Од кого ж цей лист?

— Од кого ж цей лист?


Весь Давсон захвилювався.

Весь Давсон захвилюва́вся.


— Тепер, — сказав Фелтон, — ми врятовані!

— Тепе́р, — сказа́в Фелтон, — ми врято́вані!


Цей доказ переважив.

Цей до́каз перева́жив.


— Так, так, так, це вірно, — сказав хазяїн.

— Так, так, так, це ві́рно, — сказа́в хазя́їн.


Але ж був уже занадто властолюбний.

Але́ ж був уже́ зана́дто властолю́бний.


Гм! Сказано — не вір жінці, як чужому собаці!

Гм! Ска́зано — не вір жі́нці, як чужо́му соба́ці!


— Га, га, га! — засміявся ти.

— Га, га, га! — засмія́вся ти.


— Хорий, і дуже хорий, кажете ви? А що то за хороба?

— Хо́рий, і ду́же хо́рий, ка́жете ви? А що то за хороба?


— Та це Мускетон іноді ходить на полювання.

— Та це Мускетон і́ноді хо́дить на полюва́ння.


Одного вечора, рано повесні, хан прийшов до неї сумний і знервований.

Одного́ ве́чора, ра́но повесні́, хан прийшо́в до не́ї сумни́й і знерво́ваний.


Вона належить вам.

Вона́ нале́жить вам.


І тоді відчував, як голова йде йому обертом.

І тоді́ відчува́в, як голова́ йде йому о́бертом.


— Тоді Луї Савой не буде батьком моїх дітей.

— Тоді́ Луї́ Савой не бу́де ба́тьком мої́х діте́й.


— Ідіть туди, аби він міг засвідчити, що ви були в нього до пів на десяту.

— Іді́ть туди́, аби́ він міг засві́дчити, що ви були́ в нього до пів на деся́ту.


Кожен інший тільки попсує справу.

Ко́жен і́нший ті́льки попсує́ спра́ву.


— І я так само, — сказав Араміс.

— І я так са́мо, — сказа́в Араміс.


Я ж там п'ю та бенкетую, а вони в мене в господі лихо коять.

Я ж там п'ю та бенкету́ю, а вони́ в мене́ в госпо́ді ли́хо ко́ять.


— Добра спілка! — почулося з натовпу чоловіків.

— До́бра спі́лка! — почу́лося з на́товпу чоловікі́в.


— Генрись арештований.

— Генри́сь арешто́ваний.


В мене того не можна.

В мене́ того́ не мо́жна.


— Навіщо такі застережні заходи?

— Наві́що такі́ застере́жні за́ходи?


І розмахнувши рибою, кинув нею мов поліном по воді.

І розмахну́вши ри́бою, ки́нув не́ю мов полі́ном по воді́.


Атос упізнав у ньому Грімо.

Атос упізна́в у ньому Грімо.


Повірте, я не звертаю уваги на такі передчування.

Пові́рте, я не зверта́ю ува́ги на такі́ передчува́ння.


— Цю жахливу штуку утнув чоловік нашої герцоґині.

— Цю жахли́ву шту́ку утну́в чолові́к на́шої герцоґині.


Он тут за корчмою.

Он тут за ко́рчмо́ю.


Потім запалив цигарку і почав ліниво, крізь запашний дим, стежити за Фредою.

По́тім запали́в цига́рку і поча́в ліни́во, крізь запашни́й дим, сте́жити за Фредою.


— У чому річ? — спитав Портос.

— У чому́ річ? — спита́в Портос.


Нехай мені ніхто не доказує, що я не справивсь із запорожцем Туром!

Неха́й мені́ ніхто́ не дока́зує, що я не спра́вивсь із запоро́жцем Ту́ром!


Червоний Баптист все ж таки чекав остаточного вирішення.

Черво́ний Бапти́ст все ж таки́ чека́в остато́чного ви́рішення.


Кидав напасників як снопи, ломав їм ноги копняками своїх здоровенних чобіт.

Ки́дав напа́сників як снопи́, лома́в їм но́ги копняками свої́х здорове́нних чобі́т.


Розпочав суд над Кирилом Туром батько Пугач.

Розпоча́в суд над Кири́лом Ту́ром ба́тько Пу́гач.


— Ну, що ж! Потішмось! — сказав Араміс, з кротким і байдужим видом.

— Ну, що ж! Поті́шмось! — сказа́в Араміс, з кро́тким і байду́жим ви́дом.


— Так воно й є — відповів Рошефор.

— Так воно́ й є — відпові́в Рошефор.


Тихо й на просторому дворищі в пана Івана Гречки.

Ти́хо й на просто́рому дво́рищі в па́на Іва́на Гре́чки.


Гнав мене сьогодні від рана, майже голого й босого, морозом.

Гнав мене́ сього́дні від ра́на, ма́йже го́лого й бо́сого, моро́зом.


А я вам хіба дам.

А я вам хіба́ дам.


Бідолаха, мабуть, все програв.

Бідола́ха, ма́бу́ть, все програ́в.


— То нехай увійде, — жваво відказав Рішельє.

— То неха́й уві́йде, — жва́во відказа́в Рішельє́.


— То й поготів, — сказав Атос.

— То й поготі́в, — сказа́в Атос.


А тепер, по троьх роках розлуки, що скажеш?

А тепе́р, по троьх ро́ка́х розлу́ки, що ска́жеш?


— Подбаю, монсеньєр, — відповів ґасконець з благородною упевненістю.

— Подба́ю, монсеньє́р, — відпові́в ґасконець з благоро́дною упе́вненістю.


— І скажіть по щирості, не маєте ніякої особистої причини ненавидити мене?

— І скажі́ть по щи́рості, не ма́єте нія́кої особи́стої причи́ни нена́видити мене́?


Англієць подивився — йому забило дух.

Англі́єць подиви́вся — йому заби́ло дух.


— Візьми ти оцей перстень.

— Візьми́ ти оце́й пе́рстень.


З цілої купи хутрів серед човна підвелась місис Сейзер в усій своїй красі.

З ці́лої ку́пи ху́трів се́ред човна́ підвела́сь мі́сис Сейзер в усі́й свої́й красі́.


Радий король звідався, чи не в Люврі кардинал.

Ра́дий коро́ль зві́дався, чи не в Лю́врі кардина́л.


— От божевільне жіноцтво! — каже Черевань,— Куди він, туди й я!

— От божеві́льне жіно́цтво! — ка́же Черева́нь,— Куди́ він, туди́ й я!


Чоловіка цього вже покарано, і я цілком задоволений.

Чолові́ка цього́ вже пока́рано, і я цілко́м задово́лений.


— Тепер складімо пляна кампанії, — сказав Портос.

— Тепе́р складі́мо пля́на кампа́нії, — сказа́в Портос.


Отже, і тебе не мине щастя, якщо ти залишишся зо мною.

О́тже, і тебе́ не мине́ ща́стя, якщо́ ти зали́ши́шся зо мно́ю.


— Гарна каблучка, — каже Кирило Тур.

— Га́рна каблу́чка, — ка́же Кири́ло Тур.


— Та вже чи сподобалася, чи ні, а треба.

— Та вже чи сподо́балася, чи ні, а тре́ба.


Ян попрацював протягом п'яти холодних років.

Ян попрацюва́в про́тягом п'яти́ холо́дних ро́кі́в.


На вулицях і в порту били барабани.

На ву́лицях і в порту́ би́ли бараба́ни.


На докладне оповідання не стало б мені ані паперу, ані часу, ані сили.

На докла́дне оповіда́ння не ста́ло б мені́ ані́ папе́ру, ані́ ча́су, ані́ си́ли.


Нема нащо нам брататися з одвічними ворогами нашими бусурманами.

Нема́ на́що нам брата́тися з одві́чними ворога́ми на́шими бусурма́нами.


Цілую ваші карі очі.

Цілу́ю ва́ші ка́рі о́чі.


— То тебе певне шандар привів?

— То тебе́ пе́вне шанда́р приві́в?


Один тільки я розуміюсь на ловах.

Оди́н ті́льки я розумі́юсь на ло́вах.


— Скажіть мені, у цього дворянина не було на щоці майже непомітного шраму?

— Скажі́ть мені́, у цього́ дворяни́на не було́ на щоці́ ма́йже непомі́тного шра́му?


Ми заїхали до Городка на одинадцяту.

Ми заї́хали до Городка́ на одина́дцяту.


Я жахнувся, немов би ось тут коло мене вдарив грім.

Я жахну́вся, немо́в би ось тут ко́ло мене́ вда́рив грім.


— Він не може подарувати їй цю історію з Сарабандою.

— Він не мо́же подарува́ти їй цю істо́рію з Сараба́ндою.


Це зрештою і не придалось би ні на що.

Це зре́штою і не придало́сь би ні на що.


Зробив я їм великі збитки.

Зроби́в я їм вели́кі зби́тки.


— З наказу короля! — сказав шляхтич.

— З нака́зу короля́! — сказа́в шля́хтич.


— А ваша пораза?

— А ва́ша пора́за?


Ви врятували мене від усіх небезпек, на які я могла наразитися.

Ви врятува́ли мене́ від усі́х небезпе́к, на які́ я могла́ нарази́тися.


Згодом Бонасьє перелякався ще два рази.

Зго́дом Бонасьє переляка́вся ще два рази́.


Грімо з своїм мушкетом піде з вами.

Грі́мо з свої́м́́́ мушке́том пі́де з вами.


— Против того, що тепер, під сю заверюху, того й гляди, що спіткнешся.

— Про́тив того́, що тепе́р, під сю заверю́ху, того́ й гляди́, що спіткне́шся.


Атос постукав тричі, але спершу ніхто не відповідав.

Атос посту́кав три́чі, але́ спе́ршу ніхто́ не відповіда́в.


Об'їжджали ж ви навколо рогу Горн.

Об'їжджа́ли ж ви навко́ло ро́гу Горн.


Він навіть не помітив, що сам ледве тримається на краю згір'я.

Він на́віть не помі́тив, що сам ле́две трима́ється на краю́ згі́р'я.


Такої втіхи ви завдали мені, і дозвольте мені цілком скористатися нею.

Тако́ї вті́хи ви завдали́ мені́, і дозво́льте мені́ цілко́м скориста́тися не́ю.


То все брехня!

То все брехня́!


Хто кого переможе, того й буде Манастирище.

Хто кого перемо́же, того́ й бу́де Манастири́ще.


— Ви обіцяли мені уїхати, — нагадала королева.

— Ви обіця́ли мені́ уї́хати, — нагада́ла короле́ва.


Д'Артаньян пішов з будинку міледі.

Д'Артаньян пішо́в з буди́нку міле́ді.


— У тебе душа щира, козацька.

— У тебе́ душа́ щи́ра, коза́цька.


Бо ж Давсон зустрів був місис Сейзер дуже гостинно.

Бо ж Давсон зустрі́в був мі́сис Сейзер ду́же гости́нно.


Так ваша думка?

Так ва́ша ду́мка?


Повертатися не було вже ніякої рації, треба було йти далі.

Поверта́тися не було́ вже нія́кої ра́ції, тре́ба було́ йти да́лі.


Чи він вам заважає, чи що? Чи, може, вам дуже сподобався? Скажіть, будь ласка.

Чи він вам заважа́є, чи що? Чи, мо́же, вам ду́же сподо́бався? Скажі́ть, будь ла́ска.


На весну ми злетіли до Одеси.

На весну́ ми злеті́ли до Оде́си.


Мускетон і Грімо вели міледі до річки.

Мускето́н і Грі́мо вели́ міле́ді до рі́чки.


Тоді Урі Брем підтягнув колоду до вогню і сів на неї.

Тоді́ Урі Брем підтягну́в коло́ду до вогню́ і сів на не́ї.


Знаєте що, може вип'єте ще склянку пива?

Зна́єте що, мо́же ви́п'єте ще скля́нку пи́ва?


Ось вона передала тобі на спомин про себе своє волосся.

Ось вона́ передала́ тобі́ на спо́мин про себе́ своє́ воло́сся.


І вони пішли далі.

І вони́ пішли́ да́лі.


— Мундири ґвардійців пана кардинала.

— Мунди́ри ґварді́йців па́на кардина́ла.


Мабуть, то помста міледі? Це було ймовірніш.

Ма́бу́ть, то по́мста міле́ді? Це було́ ймові́рніш.


Лежала вона зовсім мов недужа, а про неї ніхто й не спогадав.

Лежа́ла вона́ зо́всім мов неду́жа, а про не́ї ніхто́ й не спогада́в.


У війта сіни були темні, обширні.

У ві́йта сі́ни були́ те́мні, обши́рні.