Флойд Вандерліп був, треба гадати, дужа людина.

Флойд Вандерліп був, тре́ба гада́ти, ду́жа люди́на.


— Чи не треба вам грошей?

— Чи не тре́ба вам грошей?


— Далебі, пане, сьогодні я спатиму спокійно вперше за ці шістнадцять день.

— Далебі, па́не, сього́дні я спа́тиму спокі́йно впе́рше за ці шістна́дцять день.


— Годі бо вам! Ви казатимете ще, що не знаєте Араміса?

— Го́ді бо вам! Ви каза́тимете ще, що не зна́єте Араміса?


Це були нечувані для нього географічні інформації.

Це були́ нечу́вані для нього географі́чні інформа́ції.


— Пане Портосе! Я ж зовсім не розуміюся на цих справах.

— Па́не Портосе! Я ж зо́всім не розумі́юся на цих спра́вах.


Жаль було дочки, та всі ті почуття забивав ляк.

Жаль було́ дочки́, та всі ті почуття́ забива́в ляк.


Добрих коней завів, доброго й воза.

До́брих ко́ней заві́в, до́брого й во́за.


Він рванувся і ніж лишився в тілі.

Він рванувся і ніж лиши́вся в ті́лі.


І будьте спокійні! Якщо вино нам не сподобається, ми пошлемо по інше.

І бу́дьте спокі́йні! Якщо́ вино́ нам не сподо́бається, ми пошлемо́ по і́нше.


Небагато вам уже люльок доведеться викурити.

Небага́то вам уже́ лю́льок доведе́ться ви́курити.


— Так ви мене зовсім не знаєте?

— Так ви мене́ зо́всім не зна́єте?


А на дворі радісно та ясно сяло сонце.

А на дворі́ ра́дісно та я́сно сяло́ со́нце.


Але от показалося, немов би щастя ще раз хотіло всміхнутися старому Гершкові.

Але́ от показа́лося, немо́в би ща́стя ще раз хоті́ло всміхну́тися старо́му Гершко́ві.


Тому дуже нудилася тим життям, яке їй дісталося дома.

Тому́ ду́же ну́ди́лася тим життя́м, яке́ їй діста́лося до́ма.


Любив мене, мати, запорожець,.

Люби́в мене́, ма́ти, запоро́жець,.


Тілько ж за тими купами люду мало що можна було й розгледіти.

Ті́лько ж за ти́ми ку́пами лю́ду ма́ло що мо́жна було́ й розгле́діти.


— Ура! Чарівна дамо! — згукнув капітан.

— Ура́! Чарівна́ дамо́! — згукну́в капіта́н.


— Виключно для вас.

— Ви́ключно для вас.


— Ви — гемон, посланий на землю, — сказав Атос.

— Ви — гемон, по́сланий на зе́млю, — сказа́в Атос.


— Годі вже про се! Просимо до господи, дорогії гості.

— Го́ді вже про се! Про́симо до госпо́ди, дорогії го́сті.


Ґава слухав тих слів без тіні недовірливости.

Ґава слу́хав тих слів без ті́ні недовірливости.


Нехай плаче, нехай плаче, а вже не виплаче,.

Неха́й пла́че, неха́й пла́че, а вже не ви́плаче,.


Він був блідіший, ніж завжди, з щільно стиснутими губами.

Він був бліді́ший, ніж за́вжди́, з щі́льно сти́снутими губа́ми.


Гава відвернувся, щоб не бачити тих сліз.

Га́ва відверну́вся, щоб не ба́чити тих сліз.


— Що ти верзеш, дурний?

— Що ти верзе́ш, дурни́й?


— Як її прізвище?

— Як її прі́звище?


— Ну, що ти Ґаво, — шептав Вовкун, — чи справді дуже ранений?

— Ну, що ти Ґаво, — шепта́в Вовку́н, — чи спра́вді ду́же ра́нений?


Шкодую, що не попередив вас давніш.

Шкоду́ю, що не попере́див вас давніш.


На ту пору священик казав казання, і в церкві було повно люду.

На ту по́ру священик каза́в каза́ння, і в це́ркві було́ по́вно лю́ду.


— Я перепиню вас.

— Я перепиню́ вас.


— Скажеш, що панич Тоньо казав тобі прийти, то ніхто тебе не прожене.

— Ска́жеш, що панич Тоньо каза́в тобі́ прийти́, то ніхто́ тебе́ не прожене́.


Як ось — Василь Невольник з кіньми.

Як ось — Васи́ль Нево́льник з кі́ньми.


Спробуймо не жартувати, коли змога.

Спро́буймо не жартува́ти, коли́ змо́га.


Це з легким серцем могли би зробити оті бородаті, одчайдушні мандрівники.

Це з легки́м се́рцем могли́ би зроби́ти оті́ борода́ті, одчайду́шні мандрівники́.


Пані Бонасьє спробувала зрушити, зробила два кроки й впала навколішки.

Па́ні Бонасьє спро́бувала зру́шити, зроби́ла два кро́ки й впа́ла навко́лішки.


А ну, ще як інакше!

А ну, ще як іна́кше!


Чи витримає вона? Та вона ж збожеволіє.

Чи ви́тримає вона́? Та вона́ ж збожево́ліє.


— Вам треба мапу?

— Вам тре́ба ма́пу?


Ні слова ніхто не промовив.

Ні сло́ва ніхто́ не промо́вив.


— Хто побачить? Вони всі делікатне панство.

— Хто поба́чить? Вони́ всі деліка́тне па́нство.


Але один проти всіх, з проштрикнутим стегном, Бікара все ж не піддавався.

Але́ оди́н про́ти всіх, з проштри́кнутим стегно́м, Бікара все ж не піддава́вся.


Мабуть довго засідалися на нього.

Ма́бу́ть до́вго засіда́лися на нього.


Обличчя її набуло виразу страшенної загрози й виклику.

Обли́ччя її набу́ло́ ви́разу страше́нної загро́зи й ви́клику.


Він утихомирив їх, почастувавши добре пужалном.

Він утихоми́рив їх, почастува́вши до́бре пужалном.


— Без жодної гризоти, — сказав він.

— Без жо́дної гризо́ти, — сказа́в він.


І я вірив, мріяв, любив.

І я ві́рив, мрі́яв, люби́в.


Бонасьє підійшов до дверей кімнати Д'Артаньяна й постукав.

Бонасьє́ підійшо́в до двере́й кімна́ти Д'Артаньяна й посту́кав.


З баркасу майже неможливо було вгледіти берег, а баркаса з берегу і поготів.

З барка́су ма́йже неможли́во було́ вгле́діти бе́рег, а барка́са з бе́регу і поготі́в.


Ось він у мене в руках, той лист.

Ось він у мене́ в рука́х, той лист.


— Ох, голово ти моя мила! — каже Сомко.

— Ох, го́лово ти моя́ ми́ла! — ка́же Сомко.


Ходім спати, а то ще занедужаєш.

Ході́м спа́ти, а то ще занеду́жаєш.


Д'Артаньян й Атос взяли коні Плянше й Грімо.

Д'Артаньян й Атос взя́ли ко́ні Плянше й Грімо.


Проста звичка в цій країні.

Про́ста́ зви́чка в цій краї́ні.


— Я надумалась, не піду ще спати, а посиджу з вами.

— Я наду́малась, не піду́ ще спа́ти, а поси́джу з вами.


Тоді знову посідали на сані.

Тоді́ зно́ву посіда́ли на са́ні.


Не жахайтесь моїх слів.

Не жаха́йтесь мої́х слів.


І це завдання для такої талановитої жінки було зовсім легке.

І це завда́ння для тако́ї таланови́тої жі́нки було́ зо́всім легке́.


Гей Стокард похитав головою.

Гей Стокард похита́в голово́ю.


Кардинал і собі не попускав свого.

Кардина́л і собі́ не попуска́в свого́.


Вони ламали собі ноги в розколинах і, падаючи під вагою, викручували собі в'язи.

Вони́ лама́ли собі́ но́ги в розко́линах і, па́даючи під ваго́ю, викру́чували собі́ в'я́зи.


— Це правда, — перебив Луї Савой.

— Це пра́вда, — переби́в Луї́ Савой.


— Отже, у мене є діло, бо я дійсно щасливий.

— О́тже, у мене́ є ді́ло, бо я ді́йсно щасли́вий.


Як сядеш увечері їсти.

Як ся́деш уве́чері ї́сти.


Знов почав походжати мовчки.

Знов поча́в походжа́ти мо́вчки.


— Померла? — повторив кардинал, не понявши віри своїм вухам.

— Поме́рла? — повтори́в кардина́л, не поня́вши ві́ри своїм́́́ ву́хам.


Чарнецький лютував з цього, але не міг додивитись, звідкіля летять стріли.

Чарне́цький лютува́в з цього́, але́ не міг додиви́тись, звідкіля́ летя́ть стрі́ли.


— Вам добре відомо, пане, що суд не повертає того, що до нього потрапило.

— Вам до́бре відо́мо, па́не, що суд не поверта́є того́, що до нього потра́пило.


Як же побачив, що Сомка немає, то й голову повісив.

Як же поба́чив, що Сомка нема́є, то й го́лову пові́сив.


Минув тиждень, — усе йшло якнайліпше.

Мину́в ти́ждень, — усе́ йшло якнайлі́пше.


— Королівська лілея! — відповів Атос.

— Королі́вська ліле́я! — відпові́в Атос.


— І так, і не так, — відказав Мускетон.

— І так, і не так, — відказа́в Мускето́н.


Ян раптом зворухнувся, й знову почався бойовий квартет.

Ян ра́птом зворухну́вся, й зно́ву поча́вся бойови́й кварте́т.


Він є у Лафсона.

Він є у Лафсона.


Тут, здавалось, він знову почутив неспокій, завагався й спинився втретє.

Тут, здава́лось, він зно́ву почу́тив неспо́кій, завага́вся й спини́вся втре́тє.


— Я бачу квітку лілеї! — вигукнув Фелтон.

— Я ба́чу кві́тку ліле́ї! — ви́гукнув Фелтон.


— Геть звідси, а то я покличу людей, і вас закують у кайдани.

— Геть зві́дси, а то я покли́чу люде́й, і вас закую́ть у кайда́ни.


— А ця пані? — спитав Портос.

— А ця па́ні? — спита́в Портос.


— Та хто ж приходив? Кажи мерщій.

— Та хто ж прихо́див? Кажи́ мерщі́й.


— Що вам переказав кардинал для мене?

— Що вам переказа́в кардина́л для мене́?


Їх було троє.

Їх було́ тро́є.


— Чудово! До побачення, пане Рошфоре!

— Чудо́во! До поба́чення, па́не Рошфоре!


— Пані? стара? молода?

— Па́ні? стара́? молода́?


Зовнішнє повітря тиснуло тепло до гори.

Зо́внішнє пові́тря ти́снуло тепло́ до гори́.


Звичайно робимо десять.

Звича́йно ро́бимо де́сять.


— Ваша добрість зворушує мене, монсеньєр, — відмовив Д'Артаньян.

— Ва́ша до́брість звору́шує мене́, монсеньє́р, — відмо́вив Д'Артаньян.


В разі потреби він мав визволити мене силоміць.

В ра́зі потре́би він мав ви́зволити мене́ силомі́ць.


Я знаю, що ваша робота добра, побачу, як піде розпродаж.

Я зна́ю, що ва́ша робо́та до́бра, поба́чу, як пі́де розпро́даж.


В сінечки йдеш — нагайки питаєш,.

В сі́нечки йдеш — нага́йки пита́єш,.


— Конче потрібно, щоб ці чотири юнаки стали моїми.

— Ко́нче потрі́бно, щоб ці чоти́ри юнаки́ ста́ли мої́ми.


Душа ж твоя лишилася чистішою за сльозину.

Душа́ ж твоя́ лиши́лася чисті́шою за сльози́ну.


Здавалося й сам він не знав, чи розсердиться, чи ні, та що скаже.

Здава́лося й сам він не знав, чи розсе́рдиться, чи ні, та що ска́же.


Підпису не було.

Пі́дпису не було́.


І він величним жестом кинув на стіл дві пістолі.

І він вели́чним же́стом ки́нув на стіл дві пісто́лі.


Кінець кінцем усе було готово, і Фортюнові не терпілося стояти на місці.

Кіне́ць кінце́м усе́ було́ гото́во, і Фортюнові не терпі́лося стоя́ти на мі́сці.


— Це маловажно! Ви кажете, той чоловік іде сюди?

— Це малова́жно! Ви ка́жете, той чолові́к іде́ сюди́?


Покликали Плянше і дали йому потрібні інструкції.

Покли́кали Пля́нше і дали́ йому потрі́бні інстру́кції.


Не сподівався я від вас цього, Яне.

Не сподіва́вся я від вас цього́, Я́не.


— Про кого б то?

— Про кого б то?


Зараз же хорого віднесли до сусідньої кімнати.

За́раз же хо́рого віднесли́ до сусі́дньої кімна́ти.


— Він і сам їх не має.

— Він і сам їх не ма́є.


— Звідки ж мені знати?

— Зві́дки ж мені́ зна́ти?


— Ну, що ж! Вечір настане.

— Ну, що ж! Ве́чір наста́не.


Кінчу цей лист.

Кінчу цей лист.


Він своє козакам провадив.

Він своє́ козака́м прова́див.


Ви думаєте, наказа показують вам тільки, щоб настращати вас.

Ви ду́маєте, нака́за пока́зують вам ті́льки, щоб настраща́ти вас.


— Та правда.

— Та пра́вда.


Д'Артаньян повернувся до будинку.

Д'Артаньян поверну́вся до буди́нку.


— А чому так, Плянше? — спитав юнак.

— А чому́ так, Пля́нше? — спита́в юна́к.


Напередодні кинув свою парафію.

Напередо́дні ки́нув свою́ пара́фію.


Дивуюсь навіть і вам.

Диву́юсь на́віть і вам.


Араміс почервонів до білка очей, засунув листа у кешеню й застьобнув камізельку.

Араміс почервоні́в до білка́ оче́й, засу́нув листа́ у кешеню й застьобну́в камізельку.


— Та й мені Бастилія подобається не більше за вашого.

— Та й мені́ Басти́лія подо́бається не бі́льше за ва́шого.


Прихильна до Вас.

Прихи́льна до Вас.


Увезіть мене з Парижу, увезіть мене з Франції.

Увезі́ть мене́ з Пари́жу, увезі́ть мене́ з Фра́нції.


— Так, я, — відповіла та, намагаючись зберегти байдужність.

— Так, я, — відповіла́ та, намага́ючись зберегти́ байду́жність.


Він упав навколішки, схопив цю руку й шанобливо доторкнувся до неї губами.

Він упа́в навко́лішки, схопи́в цю ру́ку й шанобли́во доторкну́вся до не́ї губа́ми.


Не от так собі ходив Гава в неблизьку дорогу з Дрогобича до Старого Міста.

Не от так собі́ ходи́в Га́ва в неблизьку́ доро́гу з Дрого́бича до Старо́го Мі́ста.


— А за дочку мою чули?

— А за дочку́ мою́ чу́ли?


Д'Артаньян побіг, випередив їх і зупинився.

Д'Артаньян побі́г, ви́передив їх і зупини́вся.


А я послав козака навперейми.

А я посла́в козака́ навпере́йми.


— Це все, що треба! — сказав Атос.

— Це все, що тре́ба! — сказа́в Атос.


Собаки в таборі зняли страшенний галас.

Соба́ки в та́борі зняли́ страше́нний га́лас.


Здається мені, що це летить до тебе половина моєї душі.

Здає́ться мені́, що це лети́ть до тебе́ полови́на моє́ї душі́.


— Се ви, пане гетьмане, — каже Петро Сердюк, — на радах так уходились.

— Се ви, па́не ге́тьмане, — ка́же Петро́ Сердю́к, — на ра́дах так ухо́дились.


— А он козацтво Сомків табор рабує.

— А он коза́цтво Сомкі́в та́бор ра́бує.


— Куди ж ми їдемо? — запитав я.

— Куди́ ж ми ї́демо? — запита́в я.


— Слухайте! Я хотів дещо з'ясувати.

— Слу́хайте! Я хоті́в де́що з'ясува́ти.


— Я добре знаю ваше кодло, — відповів перший.

— Я до́бре зна́ю ва́ше ко́дло, — відпові́в пе́рший.


У руках у неї була нова записка міледі.

У рука́х у не́ї була́ нова́ запи́ска міле́ді.


По закінченні облоги я вступаю до манастиря лазаристів.

По закі́нченні обло́ги я вступа́ю до манастиря́ лазари́стів.


Чимало було серед них і цинготних.

Чима́ло було́ се́ред них і цинго́тних.


— Пан війт мене знають.

— Пан війт мене́ зна́ють.


Тоді лише промовив, питаючи їх, в чим річ, що сталося.

Тоді́ лише́ промо́вив, пита́ючи їх, в чим річ, що ста́лося.


Д'Артаньян був один із постійних одвідувачів капітана мушкетерів.

Д'Артаньян був оди́н із пості́йних одві́дувачів капіта́на мушкете́рів.


— Годі тобі, ми лише зганяли згагу.

— Го́ді тобі́, ми лише́ зганя́ли зга́гу.


Засідланий кінь стояв прив'язаний до віконниці.

Засі́дланий кінь стоя́в прив'я́заний до віко́нниці.


— Так, про який сон? — спитав і швайцарець.

— Так, про яки́й сон? — спита́в і швайца́рець.


Савой не відставав.

Савой не відстава́в.


— Щасти Бог вам, пане Староміський! — сказав він, кланяючись.

— Щасти́ Бог вам, па́не Староміський! — сказа́в він, кла́няючись.


Він стиха застогнав, що можна було взяти за останнє зідхання, і зомлів.

Він стиха засто́гнав, що мо́жна було́ взя́ти за оста́ннє зідха́ння, і зомлі́в.


— Як же ти отмеш дівойку, не наробивши гвалту?

— Як же ти отмеш дівойку, не нароби́вши гвалту?


Отже, я сповідаюся перед вами, Д'Артаньяне.

О́тже, я сповіда́юся пе́ред вами, Д'Артаньяне.


— Як? Гвинтовка з запорожцями!

— Як? Гвинтовка з запоро́жцями!


— Швидше! Швидше! Кінчи!

— Шви́дше! Шви́дше! Кінчи!


Широко навколо розрісся первісний ліс — огнище бучних комедій і німих трагедій.

Ши́роко навко́ло розрі́сся пе́рві́сний ліс — о́гнище бучни́х коме́дій і німи́х траге́дій.


— Це неможливо! Ви такий відважний, так по мистецькому орудуєте шпадою.

— Це неможли́во! Ви таки́й відва́жний, так по мисте́цькому ору́дуєте шпа́дою.


— А тож — гостро глянувши на батька, відрубав Максим.

— А тож — го́стро гля́нувши на ба́тька, відруба́в Макси́м.


В руках у нього була книга.

В рука́х у нього була́ кни́га.


— А ми до міста.

— А ми до мі́ста.


Черевань із Петром за ним.

Черева́нь із Петро́м за ним.


— Я кажу вам це, пане, щоб ви були обережніші.

— Я кажу́ вам це, па́не, щоб ви були́ обережніші.


— Куди хочеш!

— Куди́ хо́чеш!


— Що? Невже татаре?

— Що? Невже́ тата́ре?


Лейбуньо надумався хвилю.

Лейбуньо наду́мався хви́лю.


Шпитальні келії трохи більші від звичайних арештанських, кожна з двома вікнами.

Шпита́льні ке́лії тро́хи бі́льші від звича́йних арешта́нських, ко́жна з двома́ ві́кнами.


Д'Артаньян пішов од неї, незнавши, що й думати.

Д'Артаньян пішо́в од не́ї, незна́вши, що й ду́мати.


Цим разом, хочби й хотів, не міг би пан Андрій обминути звичаю.

Цим ра́зом, хочби й хоті́в, не міг би пан Андрі́й обмину́ти зви́чаю.


Я до вас із щирим серцем, а ви до мене з хитрощами.

Я до вас із щи́рим се́рцем, а ви до мене́ з хи́трощами.


— Знаю, — спокійно відповів Атос, — бо ось він.

— Зна́ю, — спокі́йно відпові́в Атос, — бо ось він.


— Хто ви такі? — владним тоном спитав той же голос.

— Хто ви такі́? — вла́дним то́ном спита́в той же го́лос.


За п'ять хвилин вони були на кораблі.

За п'ять хвили́н вони́ були́ на кораблі́.


Атос спустився останній.

Атос спусти́вся оста́нній.


— З якою метою?

— З яко́ю мето́ю?


— Повернімось до ідеї.

— Поверні́мось до іде́ї.


А втім, правда ваша, мені потрібна відпустка.

А втім, пра́вда ва́ша, мені́ потрі́бна відпу́стка.


— Підвертай! — вже з серцем скрикнула Марина.

— Підверта́й! — вже з се́рцем скри́кнула Мари́на.


— Але подивиться мені в очі.

— Але́ поди́виться мені́ в о́чі.


Я вже був у К.

Я вже був у К.


Хай би тільки один прибув.

Хай би ті́льки оди́н прибу́в.


— Дітки мої! — каже тоненьким, ницим голоском.

— Ді́тки мої́! — ка́же тоне́ньким, ни́цим голоско́м.


— Безсумнівно, — відповів Портос, пишаючись, що дістав комплімента.

— Безсумні́вно, — відпові́в Портос, пиша́ючись, що діста́в компліме́нта.


Поводьтеся на війні, як личить благородному дворянинові й згадуйте про мене.

Пово́дьтеся на війні́, як ли́чить благоро́дному дворяни́нові й зга́дуйте про мене́.


Буде з нас і того, що потанцьовали днів зо два з запорожцями.

Бу́де з нас і того́, що потанцьовали днів зо два з запоро́жцями.


Якщо ви не вживатимете застережних заходів, ви пропали.

Якщо́ ви не вжива́тимете застере́жних за́ходів, ви пропа́ли.


— Ви? А коли ж ви були тут?

— Ви? А коли́ ж ви були́ тут?


А тепер посилаю тобі одно з них.

А тепе́р посила́ю тобі́ одно́ з них.


Борис без руху, затаївши дух у собі, вдивлявся в цю чудову появу.

Бори́с без ру́ху, затаї́вши дух у собі́, вдивля́вся в цю чудо́ву поя́ву.


— Пан Д'Артаньян обіцяв допомогти мені.

— Пан Д'Артаньян обіця́в допомогти́ мені́.


— Ми більше не можемо пити.

— Ми бі́льше не мо́жемо пи́ти.


— Чорт побирай! Французам усе байдуже!

— Чорт побира́й! Францу́зам усе́ ба́йду́же!


— Старі ні, лиш малі жиденята та одна жидівка.

— Старі́ ні, лиш малі́ жиденя́та та одна́ жиді́вка.


— Ну, і працюй!

— Ну, і працю́й!


— А, чорт побирай! Але при чому ж тут ваша дружина, пане?

— А, чорт побира́й! Але́ при чому́ ж тут ва́ша дружи́на, па́не?


— Але ж я ввесь час вас любила! — заперечила вона.

— Але́ ж я ввесь час вас люби́ла! — запере́чила вона́.


— Здається, ви сами сказали, що пуритани не зраджують свого слова.

— Здає́ться, ви сами́ сказа́ли, що пурита́ни не зра́джують свого́ сло́ва.


Богун, і з ним багато козаків, не хотіли приставати на такі умови.

Богу́н, і з ним бага́то козакі́в, не хоті́ли пристава́ти на такі́ умо́ви.


Не дам загинути такій перлині дорогій.

Не дам заги́нути такі́й перли́ні дорогі́й.


Вона прочитала в глибині серця юнака.

Вона́ прочита́ла в глибині́ се́рця юнака́.


— Так, пане, — відповів англієць, уклонившися.

— Так, па́не, — відпові́в англі́єць, уклонившися.


Тільки не розводьтеся занадто.

Ті́льки не розво́дьтеся зана́дто.


— Дуже скоро, — відповів він, — але дня точно не пригадую.

— Ду́же ско́ро, — відпові́в він, — але́ дня то́чно не прига́дую.


Добре, хай буде так.

До́бре, хай бу́де так.


— Бракує двох навісків, — їх тут тільки десять.

— Браку́є двох наві́сків, — їх тут ті́льки де́сять.


— Завтра, — заявив він — я помщуся за вас, або умру.

— За́втра, — заяви́в він — я помщу́ся за вас, або́ умру́.


— Та щоб усе було, як слід! — додав Біль.

— Та щоб усе́ було́, як слід! — дода́в Біль.


— Як ви вирішили, — сказав Атос, — то йдіть.

— Як ви ви́рішили, — сказа́в Атос, — то йдіть.


Тут ще є в нас кілька молодців зі Сходу.

Тут ще є в нас кі́лька молодці́в зі Схо́ду.


Не любив глянути просто в очі.

Не люби́в гля́нути про́сто в о́чі.


Завадовський перший прийшов до себе.

Завадовський пе́рший прийшо́в до себе́.


Карета мчала далі, а офіцер, здавалось, обернувся в статую.

Каре́та мча́ла да́лі, а офіце́р, здава́лось, оберну́вся в ста́тую.


Та я був приготований на цю хитрість.

Та я був пригото́ваний на цю хи́трість.


А той собі зрадів, побачивши Шрама.

А той собі́ зраді́в, поба́чивши Шра́ма.


Якщо знайдемо цю людину, я дам вам ще одну тисячу доларів.

Якщо́ зна́йдемо цю люди́ну, я дам вам ще одну́ ти́сячу до́ларів.


— Може воно й так.

— Мо́же воно́ й так.


— Вибачте, пане, але я не думаю, щоб він міг тепер же прийняти вас.

— Ви́бачте, па́не, але́ я не ду́маю, щоб він міг тепе́р же прийня́ти вас.


Знахур, — дурень, вибрав не те, що треба.

Знаху́р, — ду́рень, ви́брав не те, що тре́ба.


Ми зупинилися в Іркутську.

Ми зупини́лися в Ірку́тську.


Не чути нічогісінько.

Не чу́ти нічогі́сінько.


— Хай йому біс, — пробурмотів Д'Артаньян.


Мало що доброго дала йому й школа.

Ма́ло що до́брого дала́ йому й шко́ла.


Дуже добре для світа, що універсальности місис Епінґвелів не на все вистачає.

Ду́же до́бре для сві́та, що універсальности мі́сис Епінґвелів не на все вистача́є.


— Пху! — аж плюнув з серця запорожець.

— Пху! — аж плю́нув з се́рця запоро́жець.


— Що ж, добули?

— Що ж, добули́?


— О, нещасна! — вимовив комісар.

— О, неща́сна! — ви́мовив коміса́р.


Я знаю про все, бо це мій обов'язок знати про все.

Я зна́ю про все, бо це мій обо́в'язок зна́ти про все.


— От уже Аллах почув мої благання й помнякшив серце Газізі.

— От уже́ Алла́х почу́в мої́ блага́ння й помнякши́в се́рце Газізі.


— Та не видите, що вода велика!

— Та не ви́дите, що вода́ вели́ка!


Сапфір, і справді, з одного боку був подряпаний.

Сапфі́р, і спра́вді, з одного́ бо́ку був подря́паний.


Чи ти й досі ще носишся з ними?

Чи ти й до́сі ще но́сишся з ними?


Нещасна невільниця схопилася.

Неща́сна неві́льниця схопи́лася.


— Тут, за годину.

— Тут, за годи́ну.


Усі здивовано озирнулися, бо не зрозуміли про кого говорить Атос.

Усі́ здиво́вано озирну́лися, бо не зрозумі́ли про кого гово́рить Атос.


Вживайте це собі на добро й будьте щасливі та довговічні.

Вжива́йте це собі́ на добро́ й бу́дьте щасли́ві та довгові́чні.


— До Кале, — сказав Д'Артаньян.

— До Кале́, — сказа́в Д'Артаньян.


— Ну, прощайте ж, братці, навіки!

— Ну, проща́йте ж, бра́тці, наві́ки!


— Ваш брат? — скрикнула пані Бонасьє.

— Ваш брат? — скри́кнула па́ні Бонасьє.


Ми лишилися обоє.

Ми лиши́лися обо́є.


— Так, дуже весела, дуже весела! Ха, ха, ха!

— Так, ду́же весе́ла, ду́же весе́ла! Ха, ха, ха!


— Ой, пане! — відповів старий.

— Ой, па́не! — відпові́в стари́й.


— Зрадницьким, пане.

— Зра́дницьким, па́не.


Це ж Сазерланд, Джек Сазерланд!

Це ж Сазерланд, Джек Сазерланд!


Що не так гетьман робить, то не так! — говорив Нечай.

Що не так ге́тьман ро́бить, то не так! — говори́в Неча́й.


Я більше не кохаю її і хочу тільки помститися над нею за її зневагу до мене.

Я бі́льше не коха́ю її і хо́чу ті́льки помсти́тися над не́ю за її знева́гу до мене́.


Він міркував собі, що кожна людина з природи своєї лінива.

Він міркува́в собі́, що ко́жна люди́на з приро́ди своє́ї ліни́ва.


Сказано надзвичайно ввічливо і найспокійнішим тоном.

Ска́зано надзвича́йно вві́чливо і найспокі́йнішим то́ном.


— Точно такий.

— То́чно таки́й.


Галасу вже не було, але й ніякої змоги перегнати.

Га́ласу вже не було́, але́ й нія́кої змо́ги перегна́ти.


— Ой, боже ж мій! Що це ви коїте, пане?

— Ой, бо́же ж мій! Що це ви ко́їте, па́не?


Ну, сядьмо лиш, мої дорогії гості, та вип'єм за здоров'я пана Шрама.

Ну, ся́дьмо лиш, мої́ дорогії го́сті, та ви́п'єм за здоро́в'я па́на Шра́ма.


Та ось і моя хата.

Та ось і моя́ ха́та.


Потім з'явилися Плянше й Грімо, теж з кіньми своїх панів.

По́тім з'яви́лися Пля́нше й Грі́мо, теж з кі́ньми свої́х пані́в.


Це було моє щастя.

Це було́ моє́ ща́стя.


У мене завмерло серце.

У мене́ завме́рло се́рце.


— Які будуть розпорядження вашої еміненції?

— Які́ бу́дуть розпоря́дження ва́шої еміне́нції?


Але що ж вони хотять зробити з нею, сердешною? Чи побачу я її коли?

Але́ що ж вони́ хо́тять зроби́ти з не́ю, серде́шною? Чи поба́чу я її коли́?


— На вашому місці я зробив би так.

— На ва́шому мі́сці я зроби́в би так.


Ян качався на долівці, дряпаючись і копаючись.

Ян кача́вся на долі́вці, дря́паючись і копа́ючись.


Один навіть наблизився до людини, що повзала на животі.

Оди́н на́віть набли́зився до люди́ни, що по́взала на животі́.


Ви позбудетеся клопоту, а може що й для мене капне.

Ви позбу́детеся кло́поту, а мо́же що й для мене́ ка́пне.


— Мій друг Араміс, що оце стоїть перед вами, здобув легкого вдара шпадою в руку.

— Мій друг Араміс, що оце́ стої́ть пе́ред вами, здобу́в легко́го вда́ра шпадо́ю в ру́ку.


— О якій годині?

— О які́й годи́ні?


Фелтон пішов слідом за ним і зачинив двері.

Фелтон пішо́в слі́дом́ за ним і зачини́в две́рі.


— Паніматко! Учора діло пішло було на лад, да й розв'язалось із твоєї ласки.

— Паніматко! Учо́ра ді́ло пішло́ було́ на лад, да й розв'яза́лось із твоє́ї ла́ски.


Томмі вийняв пару Молліних панчох і почав сушити їх, розклавши на колінах.

Томмі ви́йняв па́ру Молліних панчо́х і поча́в суши́ти їх, розкла́вши на колі́нах.


Що це таке? Щука не рушається з місця, але надслухує.

Що це таке́? Щу́ка не руша́ється з мі́сця, але́ надслу́хує.


Воно минулося й не вернеться.

Воно́ мину́лося й не верне́ться.


Але страждати за нього, це — щастя.

Але́ стражда́ти за нього, це — ща́стя.


Тиміш узяв до рук рушницю, націливсь і стрельнув.

Тиміш узя́в до рук рушни́цю, наці́ливсь і стре́льнув.


— Ваша дисертація! Хіба ж ви пишете дисертацію?

— Ва́ша дисерта́ція! Хіба́ ж ви пи́шете дисерта́цію?


Ще щось тягло мене кудись.

Ще щось тягло́ мене́ куди́сь.


— У такому разі — додав Атос — ми добре обробимо цих шибеників,.

— У тако́му ра́зі — дода́в Атос — ми до́бре обро́бимо цих ши́беників,.


— Дуже хороше.

— Ду́же хоро́ше.


— Я — жертва кардинала.

— Я — же́ртва кардина́ла.


— Ну, і що ж далі?

— Ну, і що ж да́лі?


Але не судилося мені так легко її здобути.

Але́ не суди́лося мені́ так ле́гко її здобу́ти.


— Е, а може це кепський ґешефт?

— Е, а мо́же це ке́пський ґеше́фт?


Але він опиняв та ломав себе та ще стримувався.

Але́ він опиня́в та лома́в себе́ та ще стри́мувався.


Цей пан — чесна людина.

Цей пан — че́сна люди́на.


— І бандура,— каже Василь Невольник,— та ще чия бандура!

— І банду́ра,— ка́же Васи́ль Нево́льник,— та ще чия́ банду́ра!


— Як ваше ім'я, юначе? — спитав Атос.

— Як ва́ше ім'я́, юна́че? — спита́в Атос.


Але добре пам'ятаю другу обіцянку, що ви її, мабудь, теж пам'ятаєте.

Але́ до́бре пам'ята́ю дру́гу обіця́нку, що ви її, мабу́дь, теж пам'ята́єте.


Ніхто не відповідав.

Ніхто́ не відповіда́в.


Кільки чоловіка ринулися до кімнати.

Кі́льки чолові́ка ри́нулися до кімна́ти.


Бесідники помчали в різні боки.

Бе́сідники помча́ли в рі́зні боки́.


Марині часто кололо у грудях, вона кашляла й дуже легко застужувалася.

Мари́ні ча́сто коло́ло у гру́дях, вона́ ка́шляла й ду́же ле́гко засту́жувалася.


— Золотий пісок.

— Золоти́й пісо́к.


Як ось чує й людську мову.

Як ось чу́є й лю́дську́ мо́ву.


— Похмурна, похмурна година! — каже сам собі Шрам.

— Похму́рна, похму́рна годи́на! — ка́же сам собі́ Шрам.


Пий і їж до своєї слюбості, хто хочеш.

Пий і їж до своє́ї слю́бості, хто хо́чеш.


З свого боку і Араміс побачив Д'Артаньяна.

З свого́ бо́ку і Араміс поба́чив Д'Артаньяна.


— А той лист залишився в її руках?

— А той лист зали́ши́вся в її рука́х?


Усю ту ніч вона плакала.

Усю́ ту ніч вона́ пла́кала.


— Я помру, виконуючи свій обов'язок.

— Я помру́, вико́нуючи свій обо́в'язок.


Отже, до побачення, дорогий Атосе.

О́тже, до поба́чення, дороги́й Атосе.


Д'Артаньян не знав Лондона, не розумів жодного англійського слова.

Д'Артаньян не знав Ло́ндона, не розумі́в жо́дного англі́йського сло́ва.


Д'Артаньян і Плянше наняли собі коні.

Д'Артаньян і Пля́нше наняли собі́ ко́ні.


Нарешті, черга дійшла й до Араміса.

Наре́шті, че́рга́ дійшла́ й до Араміса.


— Фреда здвигнула плечима.

— Фреда здвигну́ла плечи́ма.


Хіба би не цвіла, щоби не родила, он як!

Хіба́ би не цвіла́, що́би не роди́ла, он як!


Приятелі, усміхаючись, перезирнулися — їх перехитрували.

При́ятелі, усміха́ючись, перезирну́лися — їх перехитрува́ли.


— А що таке щастя?

— А що таке́ ща́стя?


— Чорт побирай! — замислившись промовив Атос.

— Чорт побира́й! — зами́слившись промо́вив Атос.


— Усю цю справу я взяв на себе.

— Усю́ цю спра́ву я взяв на себе́.


— Знаєш, Мариночко, до хана приїхали гості з вашого краю, з України?

— Зна́єш, Мари́ночко, до ха́на приї́хали го́сті з ва́шого кра́ю, з Украї́ни?


Час нам на той світ виряжатись.

Час нам на той світ виряжа́тись.


Те ж саме влаштоване було для королеви й для дружини президента.

Те ж са́ме влашто́ване було́ для короле́ви й для дружи́ни президе́нта.


Ну, тепер я рад з душі стукнутись із тобою шаблями.

Ну, тепе́р я рад з душі́ сту́кнутись із тобо́ю шабля́ми.


— Боже мій!

— Бо́же мій!


— Кіллісну сказала, щоб ви негайно приїздили.

— Кіллісну сказа́ла, щоб ви нега́йно приїзди́ли.


Проте на цей поклик гетьмана люди йшли вже не з таким захопленням, як позаторік.

Проте́ на цей по́клик ге́тьмана лю́ди йшли вже не з таки́м захо́пленням, як поза́торік.


І кожне її слово, кожний отакий тон із її грудей різав мене по серці.

І ко́жне її сло́во, ко́жний отаки́й тон із її гру́де́й рі́зав мене́ по се́рці.


З ляхами в козаків вовіки вічні ладу не буде.

З ля́хами в козакі́в вові́ки ві́чні ла́ду не бу́де.


І четверо друзів одним голосом повторили присягу, запропоновану від Д'Артаньяна.

І че́тверо дру́зів одни́м го́лосом повтори́ли прися́гу, запропоно́вану від Д'Артаньяна.


Не боїться собак?

Не бої́ться соба́к?


Вона провадила з незнайомим дуже жваву розмову.

Вона́ прова́дила з незнайо́мим ду́же жва́ву розмо́ву.


Він кивнув головою, випнувши груди вперед.

Він кивну́в голово́ю, ви́пнувши гру́ди впере́д.


— Кирило! — каже Шраменко.

— Кири́ло! — ка́же Шраменко.


А в разі потреби ми вам ще й допоможемо.

А в ра́зі потре́би ми вам ще й допомо́жемо.


Стокард подався за ним.

Стокард пода́вся за ним.


На коня, на коня! Нічого гаятись!

На коня́, на коня́! Ні́чого га́ятись!


Фреда мимоволі обернулась.

Фреда мимово́лі оберну́лась.


— Що ж ти відповів?

— Що ж ти відпові́в?


За умовою він вигравав три черги.

За умо́вою він виграва́в три че́рги.


— Це мені вельми неприємно, — вів далі Д'Артаньян.

— Це мені́ ве́льми неприє́мно, — вів да́лі Д'Артаньян.


Він на це цілком погоджувався.

Він на це цілко́м пого́джувався.


— А потім? Де й як побачу я вас?

— А по́тім? Де й як поба́чу я вас?


— Він ще міцніше стиснув її за руку.

— Він ще міцні́ше сти́снув її за ру́ку.


В Атоса був урочистий голос і владний жест невблаганого судді.

В Атоса був урочи́стий го́лос і вла́дний жест невблаганого судді́.


Розгрібши сніг, трохи просунув голову й плечі під шатро.

Розгрі́бши сніг, тро́хи просу́нув го́лову й пле́чі під шатро́.


Видано наказа, що ніхто не сміє забити колика, заким не спливе остання хвилина.

Ви́дано нака́за, що ніхто́ не смі́є заби́ти коли́ка, за́ким не спливе́ оста́ння хвили́на.


— Гаразд, — сказав шляхтич.

— Гара́зд, — сказа́в шля́хтич.


— Ну, ну, аджеж я знаю, що ти не смієш стріляти!

— Ну, ну, адже́ж я зна́ю, що ти не смі́єш стріля́ти!


Якщо ви рухнетесь з місця, то я застрілю вас.

Якщо́ ви рухнете́сь з мі́сця, то я застрі́лю вас.


Ласкава ігуменя, звичайно, дала дозвіл, і для початку вони мали вечеряти разом.

Ласка́ва ігу́меня, звича́йно, дала́ до́звіл, і для поча́тку вони́ ма́ли вече́ряти ра́зом.


Було то в зимі, то й я мав час вільний.

Було́ то в зимі́, то й я мав час ві́льний.


— Прощайсь, пане полковнику, з гетьманством.

— Проща́йсь, па́не полко́внику, з гетьма́нством.


— Ні, нізащо в світі.

— Ні, ніза́що в сві́ті.


Здорово було гулякам надворі, як траві, що прив'яла вдень на сонці.

Здо́рово було́ гуля́кам надво́рі, як траві́, що прив'я́ла вдень на со́нці.


Неможна було гаяти й хвилини.

Немо́жна було́ га́яти й хвили́ни.


І він стиснув її в своїх обіймах.

І він сти́снув її в свої́х обі́ймах.


— Цієї ж ночі,.

— Ціє́ї ж но́чі,.


Силою води з колодязя не пить.

Си́лою води́ з коло́дязя не пить.


Це вже тут заробив.

Це вже тут зароби́в.


Міледі злегка насупила брови.

Міле́ді зле́гка насупи́ла бро́ви.


— Здається, знаю.

— Здає́ться, зна́ю.


— Я тільки так сів, щоби трохи обігрітися, та й от і здрімався.

— Я ті́льки так сів, що́би тро́хи обігрі́тися, та й от і здріма́вся.


Сумно та мляво спливав час.

Су́мно та мля́во сплива́в час.


Хто це сказав цю сентенцію?

Хто це сказа́в цю сенте́нцію?


А гей, княгине! Давай лиш козакам вечеряти!

А гей, княги́не! Дава́й лиш козака́м вече́ряти!


Дужі й білі.

Ду́жі й бі́лі.


Чисто театральний ефект.

Чи́сто театра́льний ефе́кт.


— Вірте, що королева не буде невдячна.

— Ві́рте, що короле́ва не бу́де невдя́чна.


— Хіба що? Хіба той вічняк заважав вам?

— Хіба́ що? Хіба́ той вічня́к заважа́в вам?


— Бо дурні були, — обізвався хтось підупалим голосом.

— Бо ду́рні були́, — обізва́вся хтось підупа́лим го́лосом.


І я відчула це.

І я відчу́ла це.


— Він двічі приходив до міледі.

— Він дві́чі прихо́див до міле́ді.


Але де вона?

Але́ де вона́?


Цей рух притягнув до себе увагу лорда Вінтера.

Цей рух притягну́в до себе́ ува́гу ло́рда Вінтера.


— Що ви кажете?

— Що ви ка́жете?


— А ти, синку, дуже багато ймеш їм віри.

— А ти, синку́, ду́же бага́то ймеш їм ві́ри.


Д'Артаньян побіг слідом за нею й невдовзі наздогнав її.

Д'Артаньян побі́г слі́дом́ за не́ю й невдо́взі наздогна́в її.


От і не диво, що й ми оба, немов зговорившися, разом завели річ про Борислав.

От і не ди́во, що й ми оба́, немо́в зговорившися, ра́зом завели́ річ про Борисла́в.


Десять мінут пізніше ми сіли на фіякра і поїхали до залізниці.

Де́сять мінут пізні́ше ми сі́ли на фіякра і пої́хали до залізни́ці.


— Маю велике щастя зазнайомити вас з Фредою Молуф.

— Ма́ю вели́ке ща́стя зазнайо́мити вас з Фредою Молуф.


— Мабуть, якісь погані новини.

— Ма́бу́ть, які́сь пога́ні нови́ни.


Це найкраще, що ви можете зробити.

Це найкра́ще, що ви мо́жете зроби́ти.


— Будьте спокійні! Він не поїде.

— Бу́дьте спокі́йні! Він не пої́де.


— Гаразд, але звідки ви це знаєте?

— Гара́зд, але́ зві́дки ви це зна́єте?


— Чого вам треба, пане? Я вас не знаю.

— Чого́ вам тре́ба, па́не? Я вас не зна́ю.


Десь иноді завиє, або загавкає собака.

Десь иноді завиє́, або́ зага́вкає соба́ка.


Мій нещасний брат не знав цього вироку.

Мій неща́сний брат не знав цього́ ви́року.


— Може це вам смішно буде, — відповів Борис, — але скажу вам по правді.

— Мо́же це вам смі́шно бу́де, — відпові́в Бори́с, — але́ скажу́ вам по пра́вді.


Що ж би тепер воно зробило!

Що ж би тепе́р воно́ зроби́ло!


— Але це не моя таємниця, і я не можу її відкривати.

— Але́ це не моя́ таємни́ця, і я не мо́жу її відкрива́ти.


— Вішай, вішай, проклятий, старий шинкарю!

— Ві́шай, ві́шай, про́кля́тий, стари́й шинкарю́!


Незнайомий почекав, доки вона трохи втихомирилась.

Незнайо́мий почека́в, до́ки вона́ тро́хи втихоми́рилась.


Фреда здригнулася, здригнулася так чарівно, що йому аж дух захопило.

Фреда здригну́лася, здригну́лася так чарівно, що йому аж дух захопи́ло.


Бонасьє взяв за краще ретируватися.

Бонасьє взяв за кра́ще ретирува́тися.


Аж раз один із них попався.

Аж раз оди́н із них попа́вся.


Плянше, Грімо, Мускетон і Базен негайно пішли.

Пля́нше, Грі́мо, Мускетон і Базен нега́йно пішли́.


Свєтлов позичив йому ще раз — знов програв мій Володя.

Свєтлов пози́чив йому ще раз — знов програ́в мій Воло́дя.


— Ха, ха, ха! — засміялася вона.

— Ха, ха, ха! — засмія́лася вона́.


— А скільки вона дала вам за цей блискучий подвиг?

— А скі́льки вона́ дала́ вам за цей блиску́чий по́двиг?


Він швидко скочив на землю.

Він шви́дко ско́чив на зе́млю.


Я не силую тебе, але ждатиму.

Я не си́лую тебе́, але́ жда́тиму.


За тими дверми ще треті двері і третій козак при дверях сторожем.

За ти́ми дверми́ ще тре́ті две́рі і тре́тій коза́к при две́рях сто́рожем.


Я ж — тільки танцюристка.

Я ж — ті́льки танцюри́стка.


Громовиця тимчасом дужчала.

Громовиця тимча́сом дужчала.


— Ні, сер, не можна.

— Ні, сер, не мо́жна.


Д'Артаньян був уже на коні й виявляв велику нетерплячку.

Д'Артаньян був уже́ на ко́ні й виявля́в вели́ку нетерпля́чку.


Що то за естетичне, що за гарне слово! Ляпнув!

Що то за естети́чне, що за га́рне сло́во! Ля́пнув!


Я тримаю цю гадюку в своїх руках.

Я трима́ю цю гадю́ку в свої́х рука́х.


— Ну, і далі?

— Ну, і да́лі?


— Ти добре знаєш, як ми співчуваємо цій бідній маленькій пані Бонасьє.

— Ти до́бре зна́єш, як ми співчува́ємо цій бі́дній мале́нькій па́ні Бонасьє.


— Чого вам завгодно, пане?

— Чого́ вам завго́дно, па́не?


— А, так ось воно що! — здивувався Д'Артаньян.

— А, так ось воно́ що! — здивува́вся Д'Артаньян.


Вони обидві побрали ножі, сховавши їх у халяви чобіт.

Вони́ оби́дві побра́ли ножі́, схова́вши їх у халя́ви чобі́т.


— Чого вам від мене треба? — спитала міледі.

— Чого́ вам від мене́ тре́ба? — спита́ла міле́ді.


Король скинув оком на кардинала.

Коро́ль ски́нув о́ком на кардина́ла.


— А не поважаєш, то чого до мене прийшов? — скипів пан Андрій.

— А не поважа́єш, то чого́ до мене́ прийшо́в? — скипі́в пан Андрі́й.


Аж ось стали наздоганяти своїх.

Аж ось ста́ли наздоганя́ти свої́х.


— Ох, на радах, на радах! — мимрить Брюховецький.

— Ох, на ра́дах, на ра́дах! — ми́мрить Брюхове́цький.


Він зараз же попрямував до Портсмуту.

Він за́раз же попрямува́в до По́ртсмуту.


— Ось лист, — сказав Д'Артаньян.

— Ось лист, — сказа́в Д'Артаньян.


Атос наблизився до міледі.

Атос набли́зився до міле́ді.


Усередині в монастиреві стояв тоді густий старосвітський сад.

Усере́дині в монастире́ві стоя́в тоді́ густи́й старосві́тський сад.


— Отже що сталося з Киценькою?

— О́тже що ста́лося з Киценькою?


Золоті бляшки блищали подекуди й на мокрій осінній траві.

Золоті́ бляшки́ блища́ли поде́куди й на мо́крій осі́нній траві́.


Атос і незнайомий перекинулися кількома словами.

Атос і незнайо́мий переки́нулися кількома́ слова́ми.


Ця одсіч не спинила Чарнецького.

Ця одсіч не спини́ла Чарне́цького.


— Міледі тобі скаже.

— Міле́ді тобі́ ска́же.


Краще йому вмерти.

Кра́ще йому вме́рти.


Та Людовику не те було треба.

Та Людо́вику не те було́ тре́ба.


Тимчасом наблизився Портос.

Тимча́сом набли́зився Портос.


Да й одійшов назад, щоб розігнатись.

Да й одійшо́в наза́д, щоб розігна́тись.


— Вони вмерли обоє? — спокійно спитав лорд Вінтер.

— Вони́ вме́рли обо́є? — спокі́йно спита́в лорд Вінтер.


Одна дочка може дещо шити, друга прясти, чи як там.

Одна́ дочка́ мо́же де́що ши́ти, дру́га пря́сти, чи як там.


— Охоче, — відказав Араміс.

— Охо́че, — відказа́в Араміс.


Та ще які три жінки!

Та ще які́ три жінки́!


Вони зроду дівчат не займають.

Вони́ зро́ду ді́вча́т не займа́ють.


Вихорем летіли за своїм ватажком козаки, лишаючи позад себе купи ворожого трупу.

Ви́хорем леті́ли за свої́м́́́ ватажко́м козаки́, лиша́ючи поза́д себе́ ку́пи воро́жого тру́пу.


Воно вже майже дійшло зеніта.

Воно́ вже ма́йже дійшло́ зеніта.


Міледі дивилась у вікно, удаючи, ніби не чує, як відчиняються двері.

Міле́ді диви́лась у вікно́, удаючи́, ні́би не чу́є, як відчиня́ються две́рі.


Кроки й голоси прогомоніли.

Кро́ки й голоси́ прогомоні́ли.


— О, як я вдячний вам, Арамісе, — скрикнув Д'Артаньян.

— О, як я вдя́чний вам, Арамісе, — скри́кнув Д'Артаньян.


Минуло з півгодини.

Мину́ло з півгодини.


Чоловіки їй у цьому не заважали.

Чоловіки́ їй у цьому́ не заважа́ли.


Сідайте да й не клопочітесь у мене в господі ні про що, як пани над панами.

Сіда́йте да й не клопочітесь у мене́ в госпо́ді ні про що, як пани́ над пана́ми.


— Гей! Ви там! Ле Ґуаре! Постеліть, щоб м'яко було, — наказував П'єр.

— Гей! Ви там! Ле Ґуаре! Постелі́ть, щоб м'я́ко було́, — нака́зував П'єр.


— А все таки не завадить придивитися, куди і як воно впало.

— А все таки́ не зава́дить придиви́тися, куди́ і як воно́ впа́ло.


— Ви давно не грали?

— Ви давно́ не гра́ли?


Скоріться своїй долі.

Скорі́ться свої́й до́лі.


На диво була в Череваня дочка, да й годі.

На ди́во була́ в Череваня дочка́, да й го́ді.


— Але ж він помер.

— Але́ ж він поме́р.


Круг них валялися порожні пляшки.

Круг них валя́лися поро́жні пляшки́.


— Я думаю, що краще вам залишити нас і більш не приїздити.

— Я ду́маю, що кра́ще вам зали́ши́ти нас і більш не приїзди́ти.


— Добре, — сказав, — піду з вами.

— До́бре, — сказа́в, — піду́ з вами.


Тут і там по стінах скромного помешкання помітно було залишки великих розкошів.

Тут і там по сті́нах скро́много поме́шкання помі́тно було́ за́лишки вели́ких розко́шів.


Промінь страшенної радости, як блискавка, промайнув в очах міледі.

Про́мінь страше́нної радости, як бли́скавка, промайну́в в оча́х міле́ді.


— Я кохаю вас? Я?

— Я коха́ю вас? Я?


се сестра моя, коли хоч знати, а там у хаті ще й мати є.

се сестра́ моя́, коли́ хоч зна́ти, а там у ха́ті ще й ма́ти є.


— Щоб воно тобі запалось! — каже крізь сльози мати.

— Щоб воно́ тобі́ запа́лось! — ка́же крізь сльо́зи ма́ти.


— То, мабуть, це перебраний принц крови? — зимно сказав незнайомий.

— То, ма́бу́ть, це пере́браний принц кро́ви? — зи́мно сказа́в незнайо́мий.


Часописи йому давали, а що не міг сам читати, то читали йому.

Часо́писи йому дава́ли, а що не міг сам чита́ти, то чита́ли йому.


— Із останніх? Думаю, що ні.

— Із оста́нніх? Ду́маю, що ні.


— Хто питає про мене?

— Хто пита́є про мене́?


Можу закластися, що вона скоро повернеться.

Мо́жу закла́стися, що вона́ ско́ро поверне́ться.


— От бачиш, питаєшся, а й сам знаєш, що з ним робити.

— От ба́чиш, пита́єшся, а й сам зна́єш, що з ним роби́ти.


Зліквідуй свої діла, продай свою спадщину, чим дорожче, тим ліпше.

Зліквіду́й свої́ ді́ла, прода́й свою́ спа́дщину, чим доро́жче, тим лі́пше.


Вони всі чули, що бог усюди.

Вони́ всі чу́ли, що бог усю́ди.


— Що ж? — каже.

— Що ж? — ка́же.


Ціляйте добре кожен в свого супротивника.

Ціля́йте до́бре ко́жен в свого́ супроти́вника.


— Та не знаю.

— Та не зна́ю.


Д'Артаньян зрозумів, що зайшов задалеко й зробив помилку.

Д'Артаньян зрозумі́в, що зайшо́в задале́ко й зроби́в по́ми́лку.


Цілую тебе в чоло.

Цілу́ю тебе́ в чоло́.


На хвилину запанувала мовчанка.

На хвили́ну запанува́ла мовча́нка.


Це пастка, влаштована для того, щоб ви не суперечили, коли по вас приїдуть.

Це па́стка, влашто́вана для того́, щоб ви не супере́чили, коли́ по вас приї́дуть.


— Не руш звідси.

— Не руш зві́дси.


Крамар бачив уже себе на шляху до шаноби й багатства.

Кра́ма́р ба́чив уже́ себе́ на шляху́ до шано́би й бага́тства.


— А ви куди?

— А ви куди́?


— У нас вистарчить на двох.

— У нас ви́старчить на двох.


Я став би абат, і все було б гаразд.

Я став би аба́т, і все було́ б гара́зд.


Хоч Цапковатий і приятель, а панові Андрієві хотілося б таки кращого зятя.

Хоч Цапковатий і при́ятель, а па́нові Андрі́єві хоті́лося б таки́ кра́щого зя́тя.


— Так воно й повинно бути, коли людина добирається до землі.

— Так воно́ й пови́нно бу́ти, коли́ люди́на добира́ється до землі́.


У темряві видко було карету, запряжену кіньми, й верхові коні.

У те́мряві ви́дко було́ каре́ту, запря́жену кі́ньми, й верхові́ ко́ні.


Я вже казав, що коло Сорокової Милі кожен цаль треба було протоптувати лижвами.

Я вже каза́в, що ко́ло Сорокової Ми́лі ко́жен цаль тре́ба було́ прото́птувати ли́жвами.


— А ви звідкіля? — спитав Богун.

— А ви звідкіля́? — спита́в Богу́н.


Атос перший убив свого противника.

Атос пе́рший уби́в свого́ проти́вника.


Молодий мушкетер був у настрої, що допоміг би йому героїчно перейти на той світ.

Молоди́й мушкете́р був у на́строї, що допомі́г би йому герої́чно перейти́ на той світ.


— Не кричи, коли не нажилась на світі.

— Не кричи́, коли́ не нажила́сь на сві́ті.


За годину вона почула тихий голос, що звав її.

За годи́ну вона́ почу́ла ти́хий го́лос, що звав її.


Закишіла на галявині ціла ватага темних постатів.

Закиші́ла на галя́вині ці́ла вата́га те́мних по́статів.


В тім моменті й тепер стоїш мов жива мені перед очима.

В тім моме́нті й тепе́р стої́ш мов жива́ мені́ пе́ред очи́ма.


Джой таємничо всміхнулась.

Джой таємни́чо всміхну́лась.


Обидва мушкетери, що любили комфорт, принесли собі й Атосу по стільцю.

Оби́два мушкете́ри, що люби́ли комфо́рт, принесли́ собі́ й Атосу по стільцю́.


Я тільки так, в позику її візьму.

Я ті́льки так, в по́зику її візьму́.


Ви ж знаєте, що я й тепер ще вивчаю богослів'я.

Ви ж зна́єте, що я й тепе́р ще вивча́ю богослі́в'я.


Став я, мов остовпілий.

Став я, мов остовпі́лий.


— Нудно мені.

— Ну́дно мені́.


Їдьмо, пане, їдьмо!

Ї́дьмо, па́не, ї́дьмо!


— Одчини перше ворота,— озвався Шрам,— а потім біжи собі, куди хоч.

— О́дчини пе́рше воро́та,— озва́вся Шрам,— а по́тім біжи́ собі́, куди́ хоч.


— Товариші! — промовив він, усміхаючись.

— Това́риші! — промо́вив він, усміха́ючись.


Але як це зробити, як їх дістати?

Але́ як це зроби́ти, як їх діста́ти?


Д'Артаньян, не гаючи часу, уклонився начальникові, подякував йому й пішов.

Д'Артаньян, не га́ючи ча́су, уклони́вся нача́льникові, подя́кував йому й пішо́в.


Заціпенілий та німий він залишився на ліжку.

Заціпені́лий та німи́й він зали́ши́вся на лі́жку.


— О! Невжеж правда те, що ви кажете?

— О! Невже́ж пра́вда те, що ви ка́жете?


Хто знає, ти може надіявся, що я й ворога свого рятуватиму?

Хто зна́є, ти мо́же наді́явся, що я й во́рога свого́ рятува́тиму?


— Мерзотник! — скрикнула міледі.

— Мерзо́тник! — скри́кнула міле́ді.


— Мене вона непокоїть скрізь, — сказав Д'Артаньян.

— Ме́не вона́ непоко́їть скрізь, — сказа́в Д'Артаньян.


— Отже, ви повернулись до Англії — почав Вінтер.

— О́тже, ви поверну́лись до А́нглії — поча́в Вінтер.


А люди, як дізналися, то й почали вчащати за позичкою.

А лю́ди, як дізна́лися, то й почали́ вчаща́ти за по́зичкою.


Ти перша перервала її своїм сміхом.

Ти пе́рша перерва́ла її свої́м́́́ смі́хом.


— Годі, годі! — почувся за дверима спокійний голос Атоса.

— Го́ді, го́ді! — почу́вся за двери́ма спокі́йний го́лос Ато́са.


Вона не лише подобалась, вона п'янила.

Вона́ не лише́ подо́балась, вона́ п'яни́ла.


Що це таке? Щука не рушається з місця, але надслухує.

Що це таке́? Щу́ка не руша́ється з мі́сця, але́ надслу́хує.


— Чорт побирай! Хіба це вас дивує!

— Чорт побира́й! Хіба́ це вас диву́є!


— Ви — у мене, і всі ми тут — вірні слуги короля та пана кардинала.

— Ви — у мене́, і всі ми тут — ві́рні слу́ги короля́ та па́на кардина́ла.


По добрих десятьох мінутах дід Гарасим зачав знову.

По до́брих десятьо́х мі́нутах дід Гара́сим зача́в зно́ву.


— Може, ще й тепер за свого писаря заступишся?

— Мо́же, ще й тепе́р за свого́ пи́саря засту́пишся?


— Як сталось, що ти втрутився в цю справу?

— Як ста́лось, що ти втру́тився в цю спра́ву?


— Ні я господар, ні я жебрак.

— Ні я госпо́дар, ні я жебра́к.


— Над нами? Чим же ми далися йому на сміх?

— Над нами? Чим же ми дали́ся йому на сміх?


Ряма піддалася, шибки розбилися.

Ря́ма піддала́ся, шибки́ розби́лися.


Почалася нелюдська різанина.

Почала́ся нелю́дська різани́на.


Мабуть візник був у змові з ними.

Ма́бу́ть візни́к був у змо́ві з ними.


— Згадай, Томмі, згадай про мою перинку.

— Згада́й, Томмі, згада́й про мою́ пери́нку.


Цей чоловік дасть остаточні розпорядження, а тимчасом ковтніть вина й їдьмо.

Цей чолові́к дасть остато́чні розпоря́дження, а тимча́сом ковтніть вина́ й ї́дьмо.


Ти легенько відтягаєш її і знов кладеш на моє плече.

Ти леге́нько відтяга́єш її і знов кладе́ш на моє́ плече́.


А все ж таки ми любимо життя й ненавидимо смерть.

А все ж таки́ ми лю́бимо життя́ й нена́видимо смерть.


Ви спокусили цю молоду дівчину, ви її дуже жорстоко образили, втоптали в болото.

Ви спокуси́ли цю молоду́ ді́вчи́ну, ви її ду́же жорсто́ко обра́зили, втопта́ли в боло́то.


Але Фреда, вірна своїм старим традиціям, не могла цього допустити.

Але́ Фреда, ві́рна своїм́́́ стари́м тради́ціям, не могла́ цього́ допусти́ти.


Справді, кінець вулиці Вожірар з'явився велетень Портос.

Спра́вді, кіне́ць ву́лиці Вожірар з'яви́вся ве́летень Портос.


Д'Артаньян знову зняв перстень.

Д'Артаньян зно́ву зняв пе́рстень.


— А хто ж це такий.

— А хто ж це таки́й.


— І моя, — сказав Атос, — бо вона моя дружина.

— І моя́, — сказа́в Атос, — бо вона́ моя́ дружи́на.


І він взяв перо, вписав у наказ прізвище Д'Артаньяна й повернув йому.

І він взяв перо́, вписа́в у нака́з прі́звище Д'Артаньяна й поверну́в йому.


Я знавець свого діла.

Я знаве́ць свого́ ді́ла.


— Гм! — каже Брюховецький.

— Гм! — ка́же Брюхове́цький.


Ну, а будеш міг з оцим калікою зібратися?

Ну, а бу́деш міг з оци́м калі́кою зібра́тися?


— Але ж, Джой, я працюю, що сили.

— Але́ ж, Джой, я працю́ю, що си́ли.


Д'Артаньян був самотній серед ґвардійців, бо приятелював з мушкетерами.

Д'Артаньян був само́тній се́ред ґварді́йців, бо приятелюва́в з мушкете́рами.


— У мене є ворог.

— У мене́ є во́рог.


— Ну, то вже чи потім чи перед тим, а все таки загадка.

— Ну, то вже чи по́тім чи пе́ред тим, а все таки́ за́гадка.


Бідна так і брязнулась об землю.

Бі́дна так і бря́знулась об зе́млю.


Не хочу й знати вас.

Не хо́чу й зна́ти вас.


Скоро виїхали з гаю, зараз загледіли на узгір'ї наших рубак.

Ско́ро ви́їхали з га́ю, за́раз загле́діли на узгі́р'ї на́ших руба́к.


Що сили, біг далі.

Що си́ли, біг да́лі.


— О, жах який! — згукнула королева.

— О, жах яки́й! — згукну́ла короле́ва.


— Це ще жарти.

— Це ще жа́рти.


Проте, там багато сказано про вас.

Проте́, там бага́то ска́зано про вас.


— На, маєте! — крикнув гордо, розкладаючи всі ті скарби на столі.

— На, ма́єте! — кри́кнув го́рдо, розклада́ючи всі ті скарби́ на столі́.


Я служитиму перед очима вашої еміненції.

Я служи́тиму пе́ред очи́ма ва́шої еміне́нції.


Наплюй на мене! Відвернися від мене! Я не твій, а ти не моя.

Наплю́й на мене́! Відверни́ся від мене́! Я не твій, а ти не моя́.


— Ось, що Яне.

— Ось, що Я́не.


Сьогодні ви мій друг.

Сього́дні ви мій друг.


— Подивились би ви тоді на них, коли вони почули від мене чінукську розмову.

— Подиви́лись би ви тоді́ на них, коли́ вони́ почу́ли від мене́ чінукську розмо́ву.


Треба було дістатись ще до Лондону.

Тре́ба було́ діста́тись ще до Ло́ндону.


— Плянше! — сказав йому Д'Артаньян.

— Пля́нше! — сказа́в йому Д'Артаньян.


— Ось, — сказав він, — діямантові навіски, по які ви приїхали.

— Ось, — сказа́в він, — діяма́нтові наві́ски, по які́ ви приї́хали.


— І вибрався кудись.

— І ви́брався куди́сь.


День і ніч я молилась, сподіваючись, що господь подарує мені моє самогубство.

День і ніч я моли́лась, сподіва́ючись, що госпо́дь подару́є мені́ моє́ самогу́бство.


Тихо й на просторому дворищі в пана Івана Гречки.

Ти́хо й на просто́рому дво́рищі в па́на Іва́на Гре́чки.


Але о п'ятій вдень вона спромоглася втекти за вашою допомогою.

Але́ о п'я́тій вдень вона́ спромогла́ся втекти́ за ва́шою допомо́гою.


Д'Артаньян, трохи заспокоївши хазяїна, пішов нагору.

Д'Артаньян, тро́хи заспоко́ївши хазя́їна, пішо́в наго́ру.


— А тому, пане, що мадам не любить вас.

— А тому́, па́не, що мада́м не лю́бить вас.


— Ну, та й добре ж, — сказала міледі, — виконав він свою ролю.

— Ну, та й до́бре ж, — сказа́ла міле́ді, — ви́конав він свою́ ро́лю.


Вони спитали, хто там, і, впізнавши голоси своїх слуг, відчинили.

Вони́ спита́ли, хто там, і, впізна́вши голоси́ свої́х слуг, відчини́ли.


Але він не взяв на увагу вітру.

Але́ він не взяв на ува́гу ві́тру.


— Д'Артаньяне, Д'Артаньяне, я помру через тебе.

— Д'Артаньяне, Д'Артаньяне, я помру́ че́рез тебе́.


Не я покинула тебе, а ти не зумів удержати мене.

Не я поки́нула тебе́, а ти не зумі́в уде́ржати мене́.


Аджеж і він бідолаха, що йому скажуть, те й мусить робити.

Аджеж і він бідола́ха, що йому ска́жуть, те й му́сить роби́ти.


Я просив, як ображений батько, дозволити мені пройти.

Я проси́в, як обра́жений ба́тько, дозво́лити мені́ пройти́.


— Ви знаєте, як гризуться собаки.

— Ви зна́єте, як гризу́ться соба́ки.


Був лише глядачем — здалека, так, здалека дивився на все.

Був лише́ глядаче́м — зда́лека, так, зда́лека диви́вся на все.


, ішли два пішоходи.

, ішли́ два пішохо́ди.


Вінапі, байдужа до всього, що творилось, засвітила брудну лямпу.

Вінапі, байду́жа до всьо́го, що твори́лось, засвіти́ла брудну́ ля́мпу.


— Так, ми їдемо, — сказав Араміс.

— Так, ми ї́демо, — сказа́в Араміс.


— Так, сір, тепер він знайшов гідного супротивника!

— Так, сір, тепе́р він знайшо́в гі́дного супроти́вника!


Побачивши таке, шляхтич видобув свою шпаду й кинувся на Д'Артаньяна.

Поба́чивши таке́, шля́хтич ви́добув свою́ шпа́ду й ки́нувся на Д'Артаньяна.


— Да се ж ти, бачу, сам і отаман! Запорожець тоді в регіт.

— Да се ж ти, ба́чу, сам і ота́ман! Запоро́жець тоді́ в ре́гіт.


, що коли до двох додати один, то буде три.

, що коли́ до двох дода́ти оди́н, то бу́де три.


— Ну, куди ж,— каже,— отеє ти ідеш?

— Ну, куди́ ж,— ка́же,— оте́є ти іде́ш?


Серце моє було чисте.

Се́рце моє́ було́ чи́сте.


Барабаш прокинувся, а на нього вже був направлений гострий спис Джеджалія.

Бараба́ш проки́нувся, а на нього вже був напра́влений го́стрий спис Джеджалія.


Але серце твоє, Чарлі, залишалось холодним, і не було там місця для мене.

Але́ се́рце твоє́, Ча́рлі, залиша́лось холо́дним, і не було́ там мі́сця для мене́.


— Поперше, одна маленька інтриганка Бонасьє.

— Попе́рше, одна́ мале́нька інтрига́нка Бонасьє.


— Що за біда тобі склалась?

— Що за біда́ тобі́ скла́лась?


Воно виявляло льодову безстрасність.

Воно́ виявля́ло льодову́ безстра́сність.


Часу вистачить на обидва.

Ча́су ви́стачить на оби́два.


Почалися під Бушою щоденні бойовища й штурми.

Почали́ся під Бу́шою щоде́нні бойови́ща й шту́рми.


Грімо зараз же виконав розпорядження.

Грі́мо за́раз же ви́конав розпоря́дження.


— Іще не одгадав! — каже Черевань.

— Іще́ не одгадав! — ка́же Черева́нь.


Той, кого ви зробили найщасливіщим з людей.

Той, кого ви зроби́ли найщасли́ві́щим з люде́й.


— Так, доки вона не вийде звідти, — промовив Д'Артаньян.

— Так, до́ки вона́ не ви́йде зві́дти, — промо́вив Д'Артаньян.


Пані Бонасьє підставила йому чоло.

Па́ні Бонасьє підста́вила йому чоло́.


— Та я ж вам уже казав, що її викрадено.

— Та я ж вам уже́ каза́в, що її ви́крадено.


— Безсумнівно, і тим з більшою охотою.

— Безсумні́вно, і тим з бі́льшою охо́тою.


А чому? Тому, що ви людина мужня.

А чому́? Тому́, що ви люди́на му́жня.


Аж затрясся неборак.

Аж затря́сся небора́к.


— О, боже мій! — скрикнула пані Бонасьє, — що там таке?

— О, бо́же мій! — скри́кнула па́ні Бонасьє, — що там таке́?


— Що се? — каже Шрам.

— Що се? — ка́же Шрам.


Він не моментальний, не вислід шаленої боротьби і зусилля.

Він не момента́льний, не ви́слід шале́ної боротьби́ і зуси́лля.


Не секунди, а тижні, місяці, роки.

Не секу́нди, а ти́жні, місяці́, ро́ки́.


Карета посувалася повільно, як жалібна колісниця.

Каре́та посува́лася пові́льно, як жалі́бна колісни́ця.


Змагачі наближались до межі, міцно затиснувши в руках свої заяви й кілки.

Змагачі́ наближа́лись до межі́, мі́цно зати́снувши в рука́х свої́ зая́ви й кілки́.


Я знаю про все, бо це мій обов'язок знати про все.

Я зна́ю про все, бо це мій обо́в'язок зна́ти про все.


Незнайомі були їм так постать, як і хутра.

Незнайо́мі були́ їм так по́стать, як і ху́тра.


Шрам послав сина прочистити дорогу.

Шрам посла́в си́на прочи́стити доро́гу.


— Рано ти, сину мій, ліг спочивати.

— Ра́но ти, си́ну мій, ліг спочива́ти.


— Скільки пригадую, там не було набридливих відвідачів.

— Скі́льки прига́дую, там не було́ набри́дливих відві́дачів.


Рішельє метикував, розкручуючи та скручуючи папір.

Рішельє́ метикува́в, розкру́чуючи та скру́чуючи папі́р.


— Повідати вам про мою ганьбу? — вигукнула міледі, почервонівши.

— Пові́дати вам про мою́ ганьбу́? — ви́гукнула міле́ді, почервоні́вши.


Вона жива, вона в манастирі, в небезпеці, в Стеней.

Вона́ жива́, вона́ в манастирі́, в небезпе́ці, в Стене́й.


Вибило дев'яту, коли Д'Артаньян був уже на Королівській площі.

Ви́било дев'я́ту, коли́ Д'Артаньян був уже́ на Королі́вській пло́щі.


Араміс, здавалося, не мав жадних таємниць, а насправді був повний їх.

Араміс, здава́лося, не мав жа́дних таємни́ць, а наспра́вді був по́вний їх.


Сніг ліпив чимраз дужчий.

Сніг ліпи́в чимра́з ду́жчий.


— Так і Гвинтовка там?

— Так і Гвинтовка там?


— Кінчай боржій, бо вже онде погоня!

— Кінча́й боржі́й, бо вже онде пого́ня!


— Ваша правда, — відповів Б'юкенгем.

— Ва́ша пра́вда, — відпові́в Б'юкенгем.


— Може й так, — відповів Атос.

— Мо́же й так, — відпові́в Атос.


Портос і Араміс зробили так само.

Портос і Араміс зроби́ли так са́мо.


— Ну, — сказав Д'Артаньян, — а де Атосів кінь?

— Ну, — сказа́в Д'Артаньян, — а де Атосів кінь?


— Буде нам тут пекло.

— Бу́де нам тут пе́кло.


— Що скаже про це наш абат? — спокійно спитав Атос.

— Що ска́же про це наш аба́т? — спокі́йно спита́в Атос.


— Ну, і що ж! — відповів Атос, — всього тільки четверо.

— Ну, і що ж! — відпові́в Атос, — всьо́го ті́льки че́тверо.


Ви хотіли її вбити.

Ви хоті́ли її вби́ти.


Грімо зараз же зняв мушкет і налагодився йти за своїм паном.

Грі́мо за́раз же зняв мушке́т і нала́годився йти за свої́м́́́ па́ном.


Через те й люди лежали на своїх санях, терпляче вичікуючи кращої дороги.

Че́рез те й лю́ди лежа́ли на свої́х са́нях, терпля́че вичі́куючи кра́щої доро́ги.


Дай же нам помочі, бо чутка є, що ляхів, як сарани йде!

Дай же нам по́мочі, бо чу́тка є, що ля́хів, як сарани́ йде!


— Вісім днів, мілорде.

— Ві́сім днів, мілорде.


І мушкетер, як завжди байдужно, пішов кінчати сніданок.

І мушкете́р, як за́вжди́ байду́жно, пішо́в кінча́ти сніда́нок.


— Які інші інструкції? — спитала чарівна мандрівниця.

— Які́ і́нші інстру́кції? — спита́ла чарівна́ мандрі́вни́ця.


— Я знаю, що вас викрали.

— Я зна́ю, що вас ви́крали.


Матрос звелів своїм товаришам кинутись на Яна.

Матро́с звелі́в своїм́́́ това́ришам ки́нутись на Я́на.


— Я чудово знаю звичаї країни.

— Я чудо́во зна́ю зви́чаї краї́ни.


Я беру одну твою руку і тулю її до уст.

Я беру́ одну́ твою́ ру́ку і тулю́ її до уст.


, коли трохи не все панство розбіглося.

, коли́ тро́хи не все па́нство розбі́глося.


Юнак залишався байдужий.

Юна́к залиша́вся байду́жий.


— Голос метиса гнівно хрипів.

— Го́лос мети́са гні́вно хрипі́в.


Довелося знову повертати сюди, і шість день тому я прибула до Портсмуту.

Довело́ся зно́ву поверта́ти сюди́, і шість день тому́ я прибула́ до По́ртсмуту.


— Чи не думаєте ви триматися проти цілого полку? — спитав Портос.

— Чи не ду́маєте ви трима́тися про́ти ці́лого по́лку? — спита́в Портос.


Але я свідчуся небом, ніхто не відданий вам більше за мене.

Але́ я сві́дчуся не́бом, ніхто́ не ві́дданий вам бі́льше за мене́.


Сів сотник Костомара обідати, да й страва йому в душу не йде.

Сів со́тник Костома́ра обі́дати, да й стра́ва йому в ду́шу не йде.


Ось слухайте лиш.

Ось слу́хайте лиш.


— Готуйтесь! — урочисто промовив він.

— Готу́йтесь! — урочи́сто промо́вив він.


— То був Джон Рандольф, — з іронією докінчив Фортюн.

— То був Джон Рандольф, — з іро́нією докінчи́в Фортюн.


— Ви можете загубити усіх нас!

— Ви мо́жете загуби́ти усі́х нас!


— Робите помилку, повторюю вам.

— Ро́бите по́ми́лку, повто́рюю вам.


— Насамперед вийдімо з цього будинку, а там побачимо.

— Наса́мперед ви́йдімо з цього́ буди́нку, а там поба́чимо.


Гаряче повітря, змішане з запахом поту і парфум, ударило на них.

Гаря́че пові́тря, змі́шане з за́пахом по́ту і парфу́м, уда́рило на них.


Пані Бонасье остовпіла, нерухома, німа й бліда, як статуя.

Па́ні Бонасье остовпіла, нерухо́ма, німа́ й бліда́, як ста́туя.


— Не їздить же нам, пане брате, із тобою одним шляхом,— каже понуро Шрам.

— Не ї́здить же нам, па́не бра́те, із тобо́ю одни́м шля́хо́м́,— ка́же пону́ро Шрам.


Певно, бувають виємки.

Пе́вно, бува́ють ви́ємки.


І це було цілком природнє.

І це було́ цілко́м природнє.


Ця дитина — єдиний спадкоємець лорда Вінтера, якщо лорд не одружиться.

Ця дити́на — єди́ний спадкоє́мець ло́рда Вінтера, якщо́ лорд не одру́житься.


Усі думки про помсту, з якими він прийшов сюди, цілком розвіялися.

Усі́ думки́ про по́мсту, з яки́ми він прийшо́в сюди́, цілко́м розві́ялися.


Ми мандрували важким, непрохідним шляхом аж до Солоної Води.

Ми мандрува́ли важки́м, непрохідни́м шля́хо́м́ аж до Соло́ної Води́.


Б'юкенгем удруге впав навколішки.

Б'юкенгем удру́ге впав навко́лішки.


— Влаштуйте баль.

— Влашту́йте баль.


— Напевно у вас є якісь дрібниці, що їх ви хотіли б узяти з собою.

— Напе́вно у вас є які́сь дрібни́ці, що їх ви хоті́ли б узя́ти з собо́ю.


Це дуже ймовірно, — відказав Д'Артаньян.

Це ду́же ймові́рно, — відказа́в Д'Артаньян.


— Не я, а ми! — виправив Д'Артаньян.

— Не я, а ми! — ви́правив Д'Артаньян.


— На шаблях!

— На шабля́х!


— Так, і дуже спішно.

— Так, і ду́же спі́шно.


Було ще настільки світло, що можна було розгледіти вершників.

Було́ ще насті́льки сві́тло, що мо́жна було́ розгле́діти ве́ршників.


— сказав він, зітхнувши й захищаючи свої очі від золота рукавом халату.

— сказа́в він, зітхну́вши й захища́ючи свої́ о́чі від зо́лота рукаво́м хала́ту.


Чи не віддались ви утрете за протестанта?

Чи не віддали́сь ви утрете́ за протеста́нта?


Але як пощастило вам втекти?

Але́ як пощасти́ло вам втекти́?


— Я вже думав, чи вас не вбито, або чи ви не загоріли? — мовив він.

— Я вже ду́мав, чи вас не вби́то, або́ чи ви не загорі́ли? — мо́вив він.


На щастя, якийсь жебрак підійшов до нього попросити милостині.

На ща́стя, яки́йсь жебра́к підійшо́в до нього попроси́ти ми́лостині.


— Дорогу, дорогу пану осаулу ніженському! — кричать козаки.

— Доро́гу, доро́гу па́ну осаулу ні́женському! — крича́ть козаки́.


Був страшенно сильний.

Був страше́нно си́льний.


Причеплюсь за пана Шрама, да куди він, туди й я.

Приче́плюсь за па́на Шра́ма, да куди́ він, туди́ й я.


Ви ж бо занапастили мене.

Ви ж бо занапасти́ли мене́.


— Це дійсно дуже потрібно для вас, Д'Артаньяне?

— Це ді́йсно ду́же потрі́бно для вас, Д'Артаньяне?


— Заходьте сюди! — сказав офіцер і відійшов на бік, щоб пропустити крамаря.

— Захо́дьте сюди́! — сказа́в офіце́р і відійшо́в на бік, щоб пропусти́ти крамаря́.


— Ну, бери ж кубок,— каже гетьман,— да підкріпись на дорогу.

— Ну, бери́ ж ку́бок,— ка́же ге́тьман,— да підкріпи́сь на доро́гу.


Думалося про те, який то чудний оцей освіт.

Ду́малося про те, яки́й то чудни́й оце́й осві́т.


— Волю багато грошей, ніж трохи пирогів.

— Во́лю бага́то грошей, ніж тро́хи пирогі́в.


Не рушаючися з місця, вона повела тим оком, що гляділо до плеса.

Не рушаючися з мі́сця, вона́ повела́ тим о́ком, що гляді́ло до пле́са.


— Не можу сказати, щоб так дуже, — мовив я.

— Не мо́жу сказа́ти, щоб так ду́же, — мо́вив я.


— А дача його?

— А да́ча йо́го?


Правда ж, Портосе, ми їмо коня, та ще, мабуть, з попоною.

Пра́вда ж, Портосе, ми їмо́ коня́, та ще, ма́бу́ть, з попо́ною.


Він згорбившись, присунувся до вогню і став крутити цигарку.

Він зго́рбившись, прису́нувся до вогню́ і став крути́ти цига́рку.


— Скажіть, здається, ви не дуже любите палаци? — запитав він.

— Скажі́ть, здає́ться, ви не ду́же лю́бите пала́ци? — запита́в він.


— Може це та гадюка?

— Мо́же це та гадю́ка?


— Неможна гаяти жодної хвилинки.

— Немо́жна га́яти жо́дної хвили́нки.


Д'Артаньян, шукаючи дверей, додержував оборончої позиції.

Д'Артаньян, шука́ючи двере́й, доде́ржував оборо́нчої пози́ції.


— Що ж оце? Дак це нас козаки, мабуть, убрали в шори?

— Що ж оце́? Дак це нас козаки́, ма́бу́ть, убра́ли в шо́ри?


— Як Б'юкенгем?

— Як Б'юкенгем?


Тяжка у вас рука.

Тяжка́ у вас рука́.


— Можлива річ.

— Можли́ва річ.


Я не з тих тиранів, що тримають жінку силоміць.

Я не з тих тира́нів, що трима́ють жі́нку силомі́ць.


У човні сиділи офіцер, боцман та вісім веслярів.

У човні́ сиді́ли офіце́р, боцман та ві́сім веслярі́в.


Уїхали в місто.

Уї́хали в мі́сто.


— Так чого ж, бога ради?

— Так чого́ ж, бо́га ра́ди?


Не сватаннє в мене на думці.

Не сва́таннє в мене́ на ду́мці.


Ось дивіться, діти покрали ваші човни.

Ось диві́ться, ді́ти покра́ли ва́ші човни́.


А потім сяде до фортеп'яна, вдарить кілька акордів і затягне пісню.

А по́тім ся́де до фортеп'яна, вда́рить кі́лька ако́рдів і затя́гне пі́сню.


У мене в голові шуміло, немов мене оглушено довбнею.

У мене́ в голові́ шумі́ло, немо́в мене́ оглу́шено до́вбнею.


Тетеря аж здригнувся, як почув про таке диво.

Тете́ря аж здригну́вся, як почу́в про таке́ ди́во.


Так само, як і ти, Павле із Тарса, працюю і я в винограднику господньому.

Так са́мо, як і ти, Павле із Та́рса, працю́ю і я в виногра́днику госпо́дньому.


— І ви берете від нього гроші?

— І ви берете́ від нього гро́ші́?


Мешканці міста не доймали віри своїм спільникам і тримали рушниці на поготові.

Ме́шканці мі́ста не дойма́ли ві́ри своїм́́́ спі́льникам і трима́ли рушни́ці на погото́ві.


Два дні гостювали.

Два дні гостюва́ли.


— Привітай же моїх гостей щирим словом і ласкою.

— Привіта́й же мої́х го́сте́й щи́рим сло́вом і ла́скою.


Порожнеча перелякала її.

Порожне́ча переляка́ла її.


— Візьміть — сказав він, — це платня за страту.

— Візьмі́ть — сказа́в він, — це платня́ за стра́ту.


Легко без усякого зусилля, біла маса ринула за водою.

Ле́гко без уся́кого зуси́лля, бі́ла ма́са ри́нула за водо́ю.


— Моїх наказів?

— Мої́х нака́зів?


Пані Бонасьє побачила, що зайшла задалеко і злякалася.

Па́ні Бонасьє поба́чила, що зайшла́ задале́ко і зляка́лася.


— Тому, що боялась скомпрометувати вас.

— Тому́, що боя́лась скомпрометува́ти вас.


— Я вже думав, що справді доведеться зробитись собачим родичем.

— Я вже ду́мав, що спра́вді доведе́ться зроби́тись соба́чим ро́дичем.


Ви ж утопитесь у болотяній калюжі.

Ви ж уто́питесь у боло́тяній калю́жі.


Аж сором! Да вже ж як собі хочеш, а в мене не дурно ридван наготовлений.

Аж со́ром! Да вже ж як собі́ хо́чеш, а в мене́ не ду́рно ридван нагото́влений.


— Мерщій, мерщій, — нетерпеливився Фелтон.

— Мерщі́й, мерщі́й, — нетерпели́вився Фелтон.


— А чорт побирай! — згукнув Д'Артаньян.

— А чорт побира́й! — згукну́в Д'Артаньян.


— Плянше! — вигукнув Д'Артаньян, не тямлячись з радощів.

— Пля́нше! — ви́гукнув Д'Артаньян, не тя́млячись з ра́дощів.


— Не можу сказати, бо й сам не знаю.

— Не мо́жу сказа́ти, бо й сам не зна́ю.


— Слухай, брате,— каже Петро,— коли казати, то кажи ясно, а не загадками.

— Слу́хай, бра́те,— ка́же Петро́,— коли́ каза́ти, то кажи́ я́сно, а не за́гадками.


Салдат, що стояв на варті, немов прикипів на місці.

Салда́т, що стоя́в на ва́рті, немо́в прикипів на мі́сці.


Ігуменя й пані Бонасьє пішли.

Ігу́меня й па́ні Бонасьє пішли́.


Бережіть своє життя.

Бережі́ть своє́ життя́.


— А що ж з ним сталося?

— А що ж з ним ста́лося?


— Не тямиш? А правда, ти не бував у Суберльової.

— Не тя́миш? А пра́вда, ти не бува́в у Суберльової.


Не можу пригадати — чи від кинджала, чи від отрути.

Не мо́жу пригада́ти — чи від кинджа́ла, чи від отру́ти.


Її захопила ніч.

Її захопи́ла ніч.


Мушкетери підійшли, вклонившися.

Мушкете́ри підійшли́, вклонившися.


— Правда? — спитала міледі, вагаючись востаннє.

— Пра́вда? — спита́ла міле́ді, вага́ючись воста́ннє.


Ти вибіг із хати.

Ти ви́біг із ха́ти.


Потім ви нас покличете, і ми будем обідати.

По́тім ви нас покли́чете, і ми бу́дем обі́дати.


— Отеє ще! — каже Гвинтовка.

— Отеє ще! — ка́же Гвинтовка.


— Оступись, Д'Артаньяне, одійди в бік! — скрикнув Атос, я стрілятиму.

— Оступи́сь, Д'Артаньяне, одійди́ в бік! — скри́кнув Атос, я стріля́тиму.


За хвилину всі п'ятеро були готові.

За хвили́ну всі п'я́теро були́ гото́ві.


А грошей я не дам, бо не хочу, щоб ти в такі діла устрявав, це одно.

А грошей я не дам, бо не хо́чу, щоб ти в такі́ діла́ устрява́в, це одно́.


— Їх передано до суду, пане.

— Їх пере́дано до су́ду, па́не.


— Та хіба ви не чули, що сказав Д'Артаньян? — спитав Атос.

— Та хіба́ ви не чу́ли, що сказа́в Д'Артаньян? — спита́в Атос.


— Нехай так.

— Неха́й так.


Чи не правда, пане Бонасьє? Відповідайте!

Чи не пра́вда, па́не Бонасьє? Відповіда́йте!


Лютував так, що цілий тиждень не приходив грати до короля.

Лютува́в так, що ці́лий ти́ждень не прихо́див гра́ти до короля́.


На воді гойдалася якась чорна крапка.

На воді́ гойдалася яка́сь чо́рна кра́пка.


Але слова їхні потонули в страшному гуркоті.

Але́ слова́ ї́хні потону́ли в страшно́му гу́ркоті.


Він обіцяв заїхати по нього, щоб познайомити їх.

Він обіця́в заї́хати по нього, щоб познайо́мити їх.


Я соромив їх безжалісливо.

Я соро́мив їх безжа́лісливо.


Будьте обережні, щоб не побачили нас крізь прозурку.

Бу́дьте обере́жні, щоб не поба́чили нас крізь прозурку.


Б'юкенгем, з виразу на виду, зрозумів думки Д'Артаньянові і всміхнувся.

Б'юкенгем, з ви́разу на виду́, зрозумі́в думки́ Д'Артаньянові і всміхну́вся.


Міледі мене не знає.

Міле́ді мене́ не зна́є.


— Неможливо! — згукнула міледі.

— Неможли́во! — згукну́ла міле́ді.


Але цьому буде покладено край, Тревій, буде!

Але́ цьому́ бу́де покла́дено край, Тревій, бу́де!


— Це він! — згукнув Д'Артаньян.

— Це він! — згукну́в Д'Артаньян.


Під випнутими вилицями позначалися глибокі ямки.

Під ви́пнутими ви́лицями познача́лися глибо́кі ямки́.


— Ось мій мішок з піском.

— Ось мій мішо́к з піско́м.


— Надаремно, ви її не знайдете.

— Надаре́мно, ви її не зна́йдете.


— Так, але за тих часів не було війни, герцоґ був тоді наш спільник, а не ворог.

— Так, але́ за тих часі́в не було́ війни́, герцоґ був тоді́ наш спі́льник, а не во́рог.


— Ніхто, опріч вас не повинен знати цієї таємниці.

— Ніхто́, опрі́ч вас не пови́нен зна́ти ціє́ї таємни́ці.


Маю тепер клопіт воловодитися з ним поза очами.

Ма́ю тепе́р кло́піт волово́дитися з ним по́за оча́ми.


— Ви, мабуть, не маєте грошей?

— Ви, ма́бу́ть, не ма́єте грошей?


— Здається, догадуюсь.

— Здає́ться, дога́дуюсь.


— Досить, устав з лави та й стукає до вікна, нібито не треба.

— До́сить, уста́в з ла́ви та й сту́кає до вікна́, ні́бито не тре́ба.


— Убивство! — залементував Патрік.

— Уби́вство! — залементува́в Патрік.


Виконуйте свої обов'язки на бойовищі, а я виконую мої на іншому полі.

Вико́нуйте свої́ обо́в'язки на бойови́щі, а я вико́ную мої́ на і́ншому по́лі́.


— А от як,— каже сотник Юско.

— А от як,— ка́же со́тник Юско́.


— А мої дрова всі пропадуть!

— А мої́ дро́ва всі пропаду́ть!


Ми це бачили — дівчина і я.

Ми це ба́чили — ді́вчи́на і я.


Ми дачі не даєм,.

Ми да́чі не даєм,.


— Невже ти любиш мене?

— Невже́ ти лю́биш мене́?


— Ну, ну, дай спокій! — мовила вона.

— Ну, ну, дай спо́кій! — мо́вила вона́.


— Чи побачимось ми перед вашою подорожжю?

— Чи поба́чимось ми пе́ред ва́шою по́дорожжю?


Хочете — беріть, а не хочете — залишіть тут.

Хо́чете — бері́ть, а не хо́чете — залиші́ть тут.


Бачу, що вже все вийшло наверх, що вже за мною питають.

Ба́чу, що вже все ви́йшло наве́рх, що вже за мно́ю пита́ють.


— Якщо це правда, то яких же заходів ми вживемо?

— Якщо́ це пра́вда, то яки́х же за́ходів ми вживемо́?


Але це її трошки присмирить.

Але́ це її тро́шки присми́рить.


Бог не дав цій країні ні життя, ані законів, — це безсумнівний факт.

Бог не дав цій краї́ні ні життя́, ані́ зако́нів, — це безсумні́вний факт.


Всі слухають, до чого він доведе свою річ.

Всі слу́хають, до чого́ він доведе́ свою́ річ.


Цієї людини я не знайшов.

Ціє́ї люди́ни я не знайшо́в.


А млинці важні! Нічого сказати, важні млинці!

А млинці́ ва́жні! Ні́чого сказа́ти, ва́жні млинці́!


Водив із собою по лісі.

Води́в із собо́ю по лі́сі.


Був то віддих жіночий.

Був то ві́ддих жіно́чий.


Служба теж відбирала в них багато дорогоцінного часу, що спливав непомітно.

Слу́жба теж відбира́ла в них бага́то дорогоці́нного ча́су, що сплива́в непомі́тно.


Світанком вони були за якінебудь три чи чотири милі від Англії.

Світа́нком вони́ були́ за якінебудь три чи чоти́ри ми́лі від А́нглії.


— У такому разі, філософе, — сказав Д'Артаньян, — навчіть мене, допоможіть мені.

— У тако́му ра́зі, філо́софе, — сказа́в Д'Артаньян, — навчі́ть мене́, допоможі́ть мені́.


— І це він сказав вам запросити мене туди з цими діямантами?

— І це він сказа́в вам запроси́ти мене́ туди́ з ци́ми діяма́нтами?


— Немає за що помщатись ханові, — одповів Богун.

— Нема́є за що помща́тись ха́нові, — одпові́в Богу́н.


— Мовчи, дурний! — промовив юнак.

— Мовчи́, дурни́й! — промо́вив юна́к.


— Тоді ви двічі збрехали, бо я бачив, що з вашої.

— Тоді́ ви дві́чі збреха́ли, бо я ба́чив, що з ва́шої.


— Ви прохали про ласку? — з підозрою в тоні спитав лорд.

— Ви проха́ли про ла́ску? — з підо́зрою в то́ні спита́в лорд.


Щука не добре й розуміла всю вагу цеї пригоди.

Щу́ка не до́бре й розумі́ла всю вагу́ це́ї приго́ди.


Атос поквапився скористатися з цього дозволу.

Атос поква́пився скориста́тися з цього́ до́зволу.


Ще казав він про те, що людина ця, коли треба, буває нещадна.

Ще каза́в він про те, що люди́на ця, коли́ тре́ба, бува́є неща́дна.


В останню хвилину Джой Моліно раптом з'явилася на своїх санях.

В оста́нню хвили́ну Джой Моліно ра́птом з'яви́лася на свої́х са́нях.


— Е ні, я на таке не пишуся.

— Е ні, я на таке́ не пишу́ся.


— Ах, монсеньєр!

— Ах, монсеньє́р!


— Та що ж би? Оповів я йому все, як було, та й годі.

— Та що ж би? Опові́в я йому все, як було́, та й го́ді.


— Тепер мені так до обнімання, як грішнику до гарячої сковороди.

— Тепе́р мені́ так до обніма́ння, як грі́шнику до гаря́чої сковороди́.


— Той, що вкрав мою жінку.

— Той, що вкрав мою́ жі́нку.


— Чи не треба вам решти, пане офіцере? — спитав хазяїн.

— Чи не тре́ба вам ре́шти, па́не офіце́ре? — спита́в хазя́їн.


Лейбуньо затрясся на вид понадної, срібної покуси, але йому жаль було пирогів.

Лейбуньо затря́сся на вид пона́дної, срі́бної поку́си, але́ йому жаль було́ пирогі́в.


Чути було, як затихав шум кроків і гомін голосів.

Чу́ти було́, як затиха́в шум кро́ків і го́мін голосі́в.


Він гадав, що вони злякались і залишились ззаду, а тому скомандував рушати далі.

Він гада́в, що вони́ зляка́лись і зали́ши́лись зза́ду, а тому́ скома́ндував руша́ти да́лі.


Ноги були покалічені.

Но́ги були́ покалі́чені.


— Я пропала, — прошепотіла королева, — пропала, бо кардиналові все відомо.

— Я пропа́ла, — прошепоті́ла короле́ва, — пропа́ла, бо кардина́лові все відо́мо.


— Двадцять п'ять.

— Два́дцять п'ять.


Я несподівано обернувся до них.

Я несподі́вано оберну́вся до них.


Клопіт з екіпіруванням був закінчений.

Кло́піт з екіпірува́нням був закі́нчений.


— Не брешіть, мій чарівний янголе, — усміхнувшися відповів Д'Артаньян.

— Не бреші́ть, мій чарівни́й я́нголе, — усміхнувшися відпові́в Д'Артаньян.


— Славлю Господа, що мій син помер, як козак, і не дався ворогам до рук!

— Сла́влю Го́спода, що мій син поме́р, як коза́к, і не да́вся ворога́м до рук!


— Ні, слово чести, що не будемо.

— Ні, сло́во чести́, що не бу́демо.


— У державній зраді! — верескнув переляканий Бонасьє.

— У держа́вній зра́ді! — верескну́в переля́каний Бонасьє.


Ти, може, не знаєш, сидючи тут, що вже розжовав усяк харцизяку Іванця.

Ти, мо́же, не зна́єш, си́дючи тут, що вже розжова́в уся́к харцизяку Іванця́.


Нехай же не дурно буде мене за неї рубито киями!

Неха́й же не ду́рно бу́де мене́ за не́ї руби́то кия́ми!


Раптом Фелтон зупинився.

Ра́птом Фелтон зупини́вся.


Я витріщила на нього очі з німим запитанням.

Я ви́тріщила на нього о́чі з німи́м запита́нням.


— А о якій годині вийшов він з вашого будинку?

— А о які́й годи́ні ви́йшов він з ва́шого буди́нку?


Я люблю церкву, як добрий син її.

Я люблю́ це́ркву, як до́брий син її.


— Ні, не страхаюся! — рішуче одповів Хмельницький.

— Ні, не страха́юся! — рішу́че одпові́в Хмельни́цький.


Видко було, як вони причалили до берега.

Ви́дко було́, як вони́ прича́лили до бе́рега.


Мабуть візник був у змові з ними.

Ма́бу́ть візни́к був у змо́ві з ними.


Це зовсім невинне створіння.

Це зо́всім неви́нне створі́ння.


— Оце щоб я був спадкоємець ворога! — обурився Атос — За кого ви мене маєте?

— Оце́ щоб я був спадкоє́мець во́рога! — обу́рився Атос — За кого ви мене́ ма́єте?


— О, нещасна.

— О, неща́сна.


Д'Артаньян із сльозами вдячности, палаючи з радощів, повернувся до Атоса.

Д'Артаньян із сльоза́ми вдячности, пала́ючи з ра́дощів, поверну́вся до Атоса.


— Та це один матрос почастував мене швайкою з великої бомбрамселі.

— Та це оди́н матро́с почастува́в мене́ шва́йкою з вели́кої бомбрамсе́лі.


А він що мені може зробити?

А він що мені́ мо́же зроби́ти?


Да одчинивши дідусь у пасіку хвірточку, і повів Шрама попід деревом.

Да одчини́вши діду́сь у па́сіку хві́рточку, і пові́в Шра́ма попі́д де́ревом.


А вона? — півголосом заперечив Д'Артаньян.

А вона́? — півго́лосом запере́чив Д'Артаньян.


— Ви маєте взяти назад коня? Так, чи ні?

— Ви ма́єте взя́ти наза́д коня́? Так, чи ні?


— Ні, ні, — промовив Кент, сідаючи на стілечко.

— Ні, ні, — промо́вив Кент, сіда́ючи на стілечко.


— Чого ж ти, каже,— осо, од мене хочеш?

— Чого́ ж ти, ка́же,— о́со, од мене́ хо́чеш?


— Де ви? Боже мій!

— Де ви? Бо́же мій!


— Земляки мої нещасні побила нас лихая година.

— Земляки́ мої́ неща́сні поби́ла нас лиха́я годи́на.


Найкращий захисток це грубка, тому і люди до неї тулились.

Найкра́щий за́хисток це гру́бка, тому́ і лю́ди до не́ї тули́лись.


Метис обернувся до Гея Стокарда.

Мети́с оберну́вся до Гея Стокарда.


Кинувши очима на дивного човна, він ураз очуняв.

Ки́нувши очи́ма на ди́вного човна́, він ура́з очу́няв.


Він зашиб мені плече.

Він заши́б мені́ плече́.


— Господи, Тобі слава.

— Го́споди, То́бі сла́ва.


Залишалися Портос і Бікара.

Залиша́лися Портос і Бікара.


— Може ще там дещо в мене в шафі буде, — сказав батько.

— Мо́же ще там де́що в мене́ в ша́фі бу́де, — сказа́в ба́тько.


З весни, аж до жнив, не було дощу.

З весни́, аж до жнив, не було́ дощу́.


Радощі їх були великі.

Ра́дощі їх були́ вели́кі.


Вибило пів на восьму.

Ви́било пів на во́сьму.


Він впав ниць.

Він впав ниць.


І дійсно, коли міледі піднесла свої руки, кисті їх задубіли.

І ді́йсно, коли́ міле́ді піднесла́ свої́ ру́ки, ки́сті їх задубі́ли.


— Великий боже! — зойкнув Д'Артаньян, пустивши пенюар.

— Вели́кий бо́же! — зойкнув Д'Артаньян, пусти́вши пенюа́р.


— І, пане ясновельможний! Про що ви турбуєтесь! — сказав козак Сердюк.

— І, па́не ясновельмо́жний! Про що ви турбу́єтесь! — сказа́в коза́к Сердю́к.


— Ах, справді! — відмовив Д'Артаньян.

— Ах, спра́вді! — відмо́вив Д'Артаньян.


Ми створені один для одного.

Ми ство́рені оди́н для одного́.


— Куди ж ми їдемо? — запитав я.

— Куди́ ж ми ї́демо? — запита́в я.


Почулося кілька з вдарів у двері.

Почу́лося кі́лька з вда́рів у две́рі.


— Бог з тобою! — скрикнув Ґава, — хіба ж я це сказав?

— Бог з тобо́ю! — скрикну́в Ґава, — хіба́ ж я це сказа́в?


Ніхто не знає, що з нею сталося.

Ніхто́ не зна́є, що з не́ю ста́лося.


Та в дійсності завдання не було так важке, як здавалося Захарові Тодосовичові.

Та в ді́йсності завда́ння не було́ так важке́, як здава́лося Заха́рові Тодосовичові.


Він сидів за столом, де, дарма, що він був сам, стояли накриття на чотири особи.

Він сиді́в за столо́м, де, дарма́, що він був сам, стоя́ли накриття́ на чоти́ри осо́би.


Зуби їй клацали.

Зуби́ їй кла́цали.


— А ви не довідалися згодом, хто був цей мерзотник?

— А ви не дові́далися зго́дом, хто був цей мерзо́тник?


Ви осторонь стоїте.

Ви о́сторонь стоїте́.


Щиро заплакали вірні козаки.

Щи́ро запла́кали ві́рні козаки́.


То була жінка товста, вродлива й сердита.

То була́ жі́нка товста́, вродли́ва й серди́та.


— Згиньте ви к нечистому!— каже Шрам.

— Зги́ньте ви к нечи́стому!— ка́же Шрам.


Він поклав не робити жодного кроку для того, щоб умундируватися.

Він покла́в не роби́ти жо́дного кро́ку для того́, щоб умундирува́тися.


Зрештою будемо ще мати час переконатися потрохи.

Зре́штою бу́демо ще ма́ти час перекона́тися потро́хи.


А те Хмарище було окрите гаями, справді наче хмарами.

А те Хмари́ще було́ окри́те гая́ми, спра́вді на́че хма́рами.


І ось вона — серед білого дня — під'їхала до дверей танцюристки.

І ось вона́ — се́ред бі́лого дня — під'ї́хала до двере́й танцюри́стки.


Не легко розповісти про ті муки, що за останній час пережила молода жінка.

Не ле́гко розпові́сти́ про ті му́ки, що за оста́нній час пережила́ молода́ жі́нка.


— Я ладний йти за тобою скрізь, аби помститися за неї.

— Я ла́дний йти за тобо́ю скрізь, аби́ помсти́тися за не́ї.


Грімо з своїм мушкетом піде з вами.

Грі́мо з свої́м́́́ мушке́том пі́де з вами.


— Себто вже ворожить, характерствує.

— Се́бто вже воро́жить, характе́рствує.


— Ну, коли так, то добре! — сказав Тоньо.

— Ну, коли́ так, то до́бре! — сказа́в Тоньо.


Тілько ж за тими купами люду мало що можна було й розгледіти.

Ті́лько ж за ти́ми ку́пами лю́ду ма́ло що мо́жна було́ й розгле́діти.


— Я це досконало знаю, а ось мене дуже дивує, як ви можете про це знати!

— Я це доскона́ло зна́ю, а ось мене́ ду́же диву́є, як ви мо́жете про це зна́ти!


Напевно, капітан зможе дати йому в цій справі добру пораду.

Напе́вно, капіта́н змо́же да́ти йому в цій спра́ві до́бру пора́ду.


Знаєте, вже три тижні чекаю.

Зна́єте, вже три ти́жні чека́ю.


Сітка Чарлі на хвилину зупинився і почав знову кидати в посуд кусочки льоду.

Сі́тка Ча́рлі на хвили́ну зупини́вся і поча́в зно́ву ки́дати в по́суд кусо́чки льо́ду.


— А, облуднику! Так ось як ви вивчаєте богослів'я!

— А, облу́днику! Так ось як ви вивча́єте богослі́в'я!


Пішов з кадила синенький дим і розвівався по вільному повітрі.

Пішо́в з кади́ла сине́нький дим і розвіва́вся по ві́льному пові́трі.


Ніканор Ферапонтович боронився.

Ніканор Ферапонтович борони́вся.


Не перший раз у нього беру, і ціна у нього все однакова.

Не пе́рший раз у нього беру́, і ціна́ у нього все одна́кова.


— І я, — сказав Портос.

— І я, — сказа́в Портос.


— Вбити чи звеліти вбити Б'юкенгема.

— Вби́ти чи звелі́ти вби́ти Б'юкенгема.


Як і всі инші жінки її раси, вона народилася, щоб коритися волі чоловічій.

Як і всі инші жінки́ її ра́си, вона́ народи́лася, щоб кори́тися во́лі чолові́чій.


Фелтон зв'язав їй кисті рук своєю хусткою, а поверх хустки — шворкою.

Фелтон зв'яза́в їй ки́сті рук своє́ю ху́сткою, а пове́рх ху́стки — шво́ркою.


— То й з'ясовуйте собі! — сказав байдуже Атос.

— То й з'ясо́вуйте собі́! — сказа́в ба́йду́же Атос.


Цієї ночи спустимося аж до Юкона.

Ціє́ї ночи спу́стимося аж до Ю́кона.


— А в перших листах!

— А в пе́рших листа́х!


А ви народилися не для такого життя.

А ви народи́лися не для тако́го життя́.


— Кардинал буде вам дуже вдячний, пане начальнику, якщо ви так зробите.

— Кардина́л бу́де вам ду́же вдя́чний, па́не нача́льнику, якщо́ ви так зро́бите.


— Ви вважали мене за померлого, та й я мав вас за померлу.

— Ви вважа́ли мене́ за поме́рлого, та й я мав вас за поме́рлу.


Де ваші мушкетери? Я ще позавчора наказав вам привести їх.

Де ва́ші мушкете́ри? Я ще позавчо́ра наказа́в вам привести́ їх.


— Перш за все, де ваша дружина?

— Перш за все, де ва́ша дружи́на?


Татарські загони, що набігли на Поділля, були невеликі.

Тата́рські заго́ни, що набі́гли на Поді́лля, були́ невели́кі.


Хіба я тямлю на конях або на збруї?

Хіба́ я тя́млю на ко́нях або́ на збру́ї?


Хто знає, чи довго це потриває.

Хто зна́є, чи до́вго це потрива́є.


— Ну, як же розв'яжемо ми цю справу? — спитав король.

— Ну, як же розв'я́жемо ми цю спра́ву? — спита́в коро́ль.


Почну таке, чого ти найменше надієшся.

Почну́ таке́, чого́ ти найме́нше наді́єшся.


— Володю, наш Стефанко уже всміхається!

— Воло́дю, наш Стефанко уже́ всміха́ється!


Тоді ще козак мало зважав на жіноче серце.

Тоді́ ще коза́к ма́ло зважа́в на жіно́че се́рце.


— Не думаю, пане! Хіба станеться щось нове.

— Не ду́маю, па́не! Хіба́ ста́неться щось нове́.


Довго пролежав там у снігу, прислухаючись до розмови.

До́вго проле́жав там у снігу́, прислуха́ючись до розмо́ви.


Але я не дурний.

Але́ я не дурни́й.


Багато бувало ріжних випадків.

Бага́то бува́ло рі́жних ви́падків.


— І дійсно, — сказав Портос.

— І ді́йсно, — сказа́в Портос.


Що було далі, не тямлю.

Що було́ да́лі, не тя́млю.


— Ви зараз же поїдете.

— Ви за́раз же пої́дете.


За довголітнє життя в М.

За довголі́тнє життя́ в М.


А тепер слухай моєї ради.

А тепе́р слу́хай моє́ї ра́ди.


— Еге! — вимовив Д'Артаньян, що підслуховував не біля дверей, а коло вікон.

— Еге! — ви́мовив Д'Артаньян, що підслухо́вував не бі́ля двере́й, а ко́ло ві́кон.


Ваш пан Бонасьє обридає мені.

Ваш пан Бонасьє обрида́є мені́.


— Та чи скінчиш ти, кате? — спитав Д'Артаньян.

— Та чи скі́нчиш ти, ка́те? — спита́в Д'Артаньян.


Ось тут передо мною.

Ось тут пе́редо мно́ю.


За катом — лорд Вінтер, Д'Артаньян, Атос, Портос і Араміс.

За ка́том — лорд Вінтер, Д'Артаньян, Атос, Портос і Араміс.


— Що сказати матері да сестрі? — поспитав Петро.

— Що сказа́ти ма́тері да сестрі́? — поспита́в Петро́.


Защеміло у Богуна серце.

Защемі́ло у Богуна́ се́рце.


Один Черевань усміхавсь, догадавшись, що тому за причина.

Оди́н Черева́нь усміха́всь, догада́вшись, що тому́ за причи́на.


Д'Артаньян почув, як двері з кімнати міледі з силою відчинилися.

Д'Артаньян почу́в, як две́рі з кімна́ти міле́ді з си́лою відчини́лися.


Од кардинала ніщо не сховається.

Од кардина́ла ніщо́ не схова́ється.


Він сковзнув, розідравши сукню, пройшов навскоси між шкірою та ребрами.

Він сковзну́в, розідра́вши су́кню, пройшо́в навскоси́ між шкі́рою та ре́брами.


— Хто такий?

— Хто таки́й?


— Моя справжня королева — Ганна Австрійська.

— Моя́ спра́вжня короле́ва — Га́нна Австрі́йська.


Та жінка, що не пустила її до своєї господи.

Та жі́нка, що не пусти́ла її до своє́ї госпо́ди.


Ну, а ви як, любий Д'Артаньяне?

Ну, а ви як, лю́бий Д'Артаньяне?


Біда з нею, що вона дуже відважна.

Біда́ з не́ю, що вона́ ду́же відва́жна.


От якби ця справа обмежилася вдаром шпади, то — будь ласка!

От якби́ ця спра́ва обме́жилася вда́ром шпа́ди, то — будь ла́ска!


Це справило велике вражіння на інженера копалень.

Це спра́вило вели́ке вражі́ння на інжене́ра копа́лень.


Одбули ми дурне мужицтво, одбули міщан, одбули й старих дундуків.

Одбули ми дурне́ мужи́цтво, одбули міща́н, одбу́ли й стари́х дундукі́в.


Вони дуже уважно подивились одна на одну.

Вони́ ду́же ува́жно подиви́лись одна́ на одну́.


Зиґмунта того і пару дальших днів я не бачила.

Зиґмунта того́ і па́ру да́льших днів я не ба́чила.


— Ну, це випадок! Цього більше не буде.

— Ну, це ви́падок! Цього́ бі́льше не бу́де.


Над сонцем силу,.

Над со́нцем си́лу,.


— Життя не ласкаве з багатьох причин.

— Життя́ не ласка́ве з багатьо́х причи́н.


— Сміливого ворога хан поважає.

— Сміли́вого во́рога хан поважа́є.


— Я вірив у бога все своє життя.

— Я ві́рив у бо́га все своє́ життя́.


Та коли я схопила ніж, щось жахливе спало мені на думку.

Та коли́ я схопи́ла ніж, щось жахли́ве спа́ло мені́ на ду́мку.


А інші там же поклали голови.

А і́нші там же покла́ли го́лови.


Але він сказав це в теплій країні, де гаряче сонце вгамовує енергію.

Але́ він сказа́в це в те́плій краї́ні, де гаря́че со́нце вгамо́вує ене́ргію.


Він теж шукав особистої помсти.

Він теж шука́в особи́стої по́мсти.


— З великою охотою, пане.

— З вели́кою охо́тою, па́не.


— З діямантами?

— З діяма́нтами?


Лише згодом, оглядаючись на минуле, я зрозумів її.

Лише́ зго́дом, огляда́ючись на мину́ле, я зрозумі́в її.


І дійсно, Д'Артаньян чув страшений гамір у льосі.

І ді́йсно, Д'Артаньян чув страше́ний га́мір у льо́сі.


Ця історія наробила багато шуму.

Ця істо́рія нароби́ла бага́то шу́му.


Ні найменшого хвилювання.

Ні найме́ншого хвилюва́ння.


— Подобаєшся мені.

— Подо́баєшся мені́.


І поїхала з ними.

І пої́хала з ними.


— Я вже сіла.

— Я вже сі́ла.


— Що бачили?

— Що ба́чили?


— Міледі говорила з ними.

— Міле́ді говори́ла з ними.


Не відмовляйтеся від цього.

Не відмовля́йтеся від цього́.


Але скоро галасіння її стихло.

Але́ ско́ро галасіння її сти́хло.


Ти ж переказував, що я чекаю на них?

Ти ж перека́зував, що я чека́ю на них?


Фелтон не ставив жодного опору.

Фелтон не ста́вив жо́дного о́пору.


— Пугу пугу!

— Пу́гу пу́гу!


Він перебереться й оселиться напроти манастиря.

Він перебере́ться й осели́ться напро́ти манастиря́.


— Ви пам'ятаєте, пане, що він був неспроможний їхати далі?

— Ви пам'ята́єте, па́не, що він був неспромо́жний ї́хати да́лі?


Кід кивнув головою.

Кід кивну́в голово́ю.


Атос кільки разів насуплював брови.

Атос кі́льки разі́в насу́плював бро́ви.


Їх треба зліквідувати, коли я одужаю.

Їх тре́ба зліквідува́ти, коли́ я оду́жаю.


Канцлер червонів і всміхався.

Ка́нцлер черво́нів і всміха́вся.


Опанас аж підкинувся, мов ужалений.

Опана́с аж підки́нувся, мов ужа́лений.


Почалися під Бушою щоденні бойовища й штурми.

Почали́ся під Бу́шою щоде́нні бойови́ща й шту́рми.


Аджеж це для мене страта.

Аджеж це для мене́ стра́та.


— На кого маєте підозру? Побачимо.

— На кого ма́єте підо́зру? Поба́чимо.


Ігуменя лише перехристилася, не висловивши ні хвали, ані догани.

Ігу́меня лише́ перехристи́лася, не ви́словивши ні хвали́, ані́ дога́ни.


Дарма! Не думаю про це.

Дарма́! Не ду́маю про це.


Але він швидко скочив на ноги.

Але́ він шви́дко ско́чив на но́ги.


— А чи нема зацікавлених у тім, щоб ви не досягли своєї мети?

— А чи нема́ заціка́влених у тім, щоб ви не досягли́ своє́ї мети́?


— Та чого з ним панькатися.

— Та чого́ з ним па́нькатися.


Незабаром знайшов свого побратима.

Незаба́ром знайшо́в свого́ побрати́ма.


— Ти страхаєшся? Ти вагаєшся?

— Ти страха́єшся? Ти вага́єшся?


Я здогадався, але спізнився на одну хвилину.

Я здогада́вся, але́ спізни́вся на одну́ хвили́ну.


— Та ми вже поза містом, — зауважила вона.

— Та ми вже по́за мі́стом, — заува́жила вона́.


— Нічогісінько не знаю.

— Нічогі́сінько не зна́ю.


Він у себе?

Він у себе́?


— Тепер про інше.

— Тепе́р про і́нше.


Нас хочуть затримати.

Нас хо́чуть затри́мати.


— Вона виконує свої службові обов'язки в Люврі.

— Вона́ вико́нує свої́ службо́ві обо́в'язки в Лю́врі.


— Підемо ночувати до корчми?

— Пі́демо ночува́ти до ко́рчми?


— Куди ж тебе тягне серце? — спитав Петро.

— Куди́ ж тебе́ тя́гне се́рце? — спита́в Петро́.


Портос був людина зовсім протилежного ґатунку.

Портос був люди́на зо́всім протиле́жного ґату́нку.


— Тоді, будь ласка, просіть увійти.

— Тоді́, будь ла́ска, просі́ть увійти́.


Спіймавши блискучий погляд допитливих, огнистих очей, вона здригнулася.

Спійма́вши блиску́чий по́гляд допи́тливих, огни́стих оче́й, вона́ здригну́лася.


Ти встаєш і приступаєш до мене.

Ти встає́ш і приступа́єш до мене́.


Зиґмунта, що припровадив їх туди, закували разом з іншими.

Зиґмунта, що припрова́див їх туди́, закува́ли ра́зом з і́ншими.


Прощайте, пані! До побачення!

Проща́йте, па́ні! До поба́чення!


— Любиш мене, Массіно? — запитуєш ти тихо.

— Лю́биш мене́, Массіно? — запи́туєш ти ти́хо.


Починає бити дванадцята.

Почина́є би́ти двана́дцята.


— У мене є листи Д'Артаньяна.

— У мене́ є листи́ Д'Артаньяна.


Думаю, що на те можете спокійно підписатися.

Ду́маю, що на те мо́жете спокі́йно підписа́тися.


— Ну, ось! — сказав Д'Артаньян, — всі мені відмовили.

— Ну, ось! — сказа́в Д'Артаньян, — всі мені́ відмо́вили.


Волосся йому стало диба.

Воло́сся йому ста́ло ди́ба.


— Кід загадково усміхнувся.

— Кід загадко́во усміхну́вся.


— Що це за судно? — спитала міледі.

— Що це за судно́? — спита́ла міле́ді.


Я називав її Галею, і вона полюбила це ім'я.

Я назива́в її Га́лею, і вона́ полюби́ла це ім'я́.


Згодом вони володітимуть цією країною, але це буде не за моїх часів.

Зго́дом вони́ володі́тимуть ціє́ю краї́ною, але́ це бу́де не за мої́х часі́в.


Розмова звернула на інше.

Розмо́ва зверну́ла на і́нше.


— Е, серденько, все таки то для мене недобре афішуватися на таких зібраннях.

— Е, серде́нько, все таки́ то для мене́ недо́бре афішува́тися на таки́х зібра́ннях.


І вони обнялися, на цей раз од щирого серця й без задньої думки.

І вони́ обняли́ся, на цей раз од щи́рого се́рця й без за́дньої ду́мки.


Заклопотаний і недбайливо завитий Араміс мовчав.

Заклопо́таний і недбайли́во зави́тий Араміс мовча́в.


Крамар скорився й ступив у кімнату, де, здавалося, на нього вже чекали.

Кра́ма́р скори́вся й ступи́в у кімна́ту, де, здава́лося, на нього вже чека́ли.


— Так, про який сон? — спитав і швайцарець.

— Так, про яки́й сон? — спита́в і швайца́рець.


Важко було нам мандрувати, але сонце полегчувало нам шлях.

Ва́жко було́ нам мандрува́ти, але́ со́нце поле́гчувало нам шлях.


— А мені не цікаво оповідати.

— А мені́ не ціка́во оповіда́ти.


Мошко засміявся на ціле горло.

Мошко́ засмія́вся на ці́ле го́рло.


Кров залила йому вид.

Кров залила́ йому вид.


— Ходіть до обіду! — каже вона різко і щезає.

— Ході́ть до обі́ду! — ка́же вона́ рі́зко і щеза́є.


Я придивився йому, та не міг пізнати.

Я придиви́вся йому, та не міг пізна́ти.


Шум ставав усе чутніший.

Шум става́в усе́ чутніший.


— Хочеш, Мариночко, я збудую тут хатку і будемо на те літо тут жити?

— Хо́чеш, Мари́ночко, я збуду́ю тут ха́тку і бу́демо на те лі́то тут жи́ти?


Пан Андрій те помічав і непомітно посміхувався.

Пан Андрі́й те поміча́в і непомі́тно посмі́хувався.


— З охотою, — відповів Д'Артаньян.

— З охо́тою, — відпові́в Д'Артаньян.


Ви чули вже за нього, правда ж, мій друже?

Ви чу́ли вже за нього, пра́вда ж, мій дру́же?


— То була жінка, зовсім неподібна до Моллі.

— То була́ жі́нка, зо́всім неподі́бна до Моллі.


— А хто там дзвонив?

— А хто там дзвони́в?


Це залежатиме від почуття, яке ви зумієте навіяти мені.

Це зале́жатиме від почуття́, яке́ ви зумі́єте наві́яти мені́.


Не гурт таких.

Не гурт таки́х.


І мій провідник поїхав, і місцевий селянин, поклонившися, пішов собі додому.

І мій провідни́к пої́хав, і місце́вий селяни́н, поклонившися, пішо́в собі́ додо́му.


Хазяїна пройняв холодний піт.

Хазя́їна пройня́в холо́дний піт.


Чекаючи на нього, давайте поберімось, як ми гадали.

Чека́ючи на нього, дава́йте побері́мось, як ми гада́ли.


Я вдова бусурмана.

Я вдова́ бусурмана.


Вона провадила з незнайомим дуже жваву розмову.

Вона́ прова́дила з незнайо́мим ду́же жва́ву розмо́ву.


Вони були земляки з Канади, родом — шотланці, мешканці міста.

Вони́ були́ земляки́ з Кана́ди, ро́дом — шотла́нці, ме́шканці мі́ста.


Д'Артаньян став з другого її боку.

Д'Артаньян став з дру́гого її бо́ку.


Як же Шрам замовк, тоді він повернув шию до жінки, що то вона скаже.

Як же Шрам замо́вк, тоді́ він поверну́в ши́ю до жі́нки, що то вона́ ска́же.


Він запнявся, немов не знаючи, з якого боку підійти до речі.

Він запня́вся, немо́в не зна́ючи, з яко́го бо́ку підійти́ до ре́чі.


На розі траншеї вони опинилися на шістдесят кроків від бастіону.

На ро́зі транше́ї вони́ опини́лися на шістдеся́т кро́ків від бастіо́ну.


— Як так, то ви мені ще дешево дісталися.

— Як так, то ви мені́ ще де́шево діста́лися.


Витріщив очі, мов сам собі не вірив.

Ви́тріщив о́чі, мов сам собі́ не ві́рив.


— І ви, шановная громадо! Просить паволоцький Шрам пропуска через табор,.

— І ви, шановная грома́до! Про́сить паволоцький Шрам пропуска че́рез та́бор,.


— Так, так, я ще вагався, — відповів Фелтон, — але тепер я вірю.

— Так, так, я ще вага́вся, — відпові́в Фелтон, — але́ тепе́р я ві́рю.


Ви — наш володар, і я не спромігся б сказати жодного слова.

Ви — наш воло́да́р, і я не спромі́гся б сказа́ти жо́дного сло́ва.


— Всі вони такі! Що з ними робити?

— Всі вони́ такі́! Що з ними роби́ти?


Двері каплиці стояли навсяж, але ґрати на криласі були зачинені.

Две́рі капли́ці стоя́ли навсяж, але́ ґра́ти на криласі були́ зачи́нені.


— Завтра вранці, якщо ви того бажаєте, і з великою охотою.

— За́втра вра́нці, якщо́ ви того́ бажа́єте, і з вели́кою охо́тою.


Так, мусьє, Дейвід Пейн.

Так, мусьє́, Дейвід Пейн.


Раз — і кінець.

Раз — і кіне́ць.


А якщо не повернуся, то теж не лякайтеся.

А якщо́ не поверну́ся, то теж не ляка́йтеся.


— Марш, злодію, з вікна! — верескнув до Йоська.

— Марш, зло́дію, з вікна́! — верескну́в до Йоська.


Тільки простіше треба.

Ті́льки прості́ше тре́ба.


Тільки тоді ми важили лише своїми грішми, а тепер ризикуємо нашими головами.

Ті́льки тоді́ ми ва́жили лише́ свої́ми грішми, а тепе́р ризику́ємо на́шими го́ловами.


— Отож, бачите, Тревій — перебив король, — вони напались перші!

— Ото́ж, ба́чите, Тревій — переби́в коро́ль, — вони́ напа́лись пе́рші!


— А чіпці де? — спитав Староміський.

— А чіпці́ де? — спита́в Староміський.


Д'Артаньян спустився перший, як і умовилися.

Д'Артаньян спусти́вся пе́рший, як і умо́вилися.


Наче грім гримнув у хату.

На́че грім гри́мнув у ха́ту.


Твій віддих прискорюється, руки тремтять на моїх плечах.

Твій ві́ддих приско́рюється, ру́ки тремтя́ть на мої́х плеча́х.


— Бережи мою перинку.

— Бережи́ мою́ пери́нку.


Нарешті неподалеку зацокотіли копита.

Наре́шті неподалеку зацокоті́ли копи́та́.


Винен Борислав, винно наше прокляте щастя!

Ви́нен Борисла́в, винно на́ше про́кля́те ща́стя!


— Пані Бонасьє сьогодні не вільна, — серйозним тоном відповів чоловік.

— Па́ні Бонасьє сього́дні не ві́льна, — серйо́зним то́ном відпові́в чолові́к.


— Хто ж таки християнина, наче собаку, проганя од порога!

— Хто ж таки́ христия́ни́на, на́че соба́ку, проганя́ од поро́га!


— Я бачив її на власні очі.

— Я ба́чив її на вла́сні о́чі.


Він змовк і почав сокирою рубати лід.

Він змовк і поча́в соки́рою руба́ти лід.


— Та він чекає, щоб королева подарувала наслідника короні Франції.

— Та він чека́є, щоб короле́ва подарува́ла наслі́дника коро́ні Фра́нції.


Від дотику її уст у мене мов огняні мурашки забігали попід шкірою.

Від до́тику її уст у мене́ мов огня́ні́ мура́шки забі́гали попі́д шкі́рою.


Не відмовляйтеся від цього.

Не відмовля́йтеся від цього́.


Принесіть ще відро води, та скоріше.

Принесі́ть ще відро́ води́, та скорі́ше.


З цілої купи хутрів серед човна підвелась місис Сейзер в усій своїй красі.

З ці́лої ку́пи ху́трів се́ред човна́ підвела́сь мі́сис Сейзер в усі́й свої́й красі́.


— Пане, запевняю вас, ви втомлюєте мене вашим допитом.

— Па́не, запевня́ю вас, ви вто́млюєте мене́ ва́шим до́питом.


— Цього не може бути.

— Цього́ не мо́же бу́ти.


— А що ви скажете ось про це?

— А що ви ска́жете ось про це?


Нарешті я почула, як відчиняються двері.

Наре́шті я почу́ла, як відчиня́ються две́рі.


— Ось тут в Горбачовім плесі здоровенна щука є.

— Ось тут в Горбачо́вім пле́сі здорове́нна щу́ка є.


— Це ви, Фелтоне! — згукнула полонянка.

— Це ви, Фелтоне! — згукну́ла полоня́нка.


— Інакше кажучи, ви чекаєте, щоб я показав себе гідним бути мушкетером.

— Іна́кше ка́жучи, ви чека́єте, щоб я показа́в себе́ гі́дним бу́ти́ мушкете́ром.


Потім я підводжу їх на твоє лице.

По́тім я підво́джу їх на твоє́ лице́.


— Ну, що ж ви скажете? — знову спитав Гічкок.

— Ну, що ж ви ска́жете? — зно́ву спита́в Гічкок.


— Оце так чудасія, чорт побирай! — сказав він.

— Оце́ так чудасі́я, чорт побира́й! — сказа́в він.


— Власною особою.

— Вла́сною осо́бою.


— За що? за що!

— За що? за що!


Та Людовику не те було треба.

Та Людо́вику не те було́ тре́ба.


— Та, по правді сказавши, бгате, я й не хочу.

— Та, по пра́вді сказа́вши, бга́те, я й не хо́чу.


Атос кинувся до бастіону, здерся на плятформу й зняв прапор.

Атос ки́нувся до бастіо́ну, зде́рся на плятфо́рму й зняв пра́пор.


Обличчя їх були смутні й похмурі, навіть Арамісове.

Обли́ччя їх були́ смутні́ й похму́рі, на́віть Арамісове.


— Після, — зауважив Д'Артаньян.

— Пі́сля, — заува́жив Д'Артаньян.


Але це було давно.

Але́ це було́ давно́.


— Ось так чудово, Яне! Заспокойтесь! — промовив Червоний Біль.

— Ось так чудо́во, Я́не! Заспоко́йтесь! — промо́вив Черво́ний Біль.


— А хіба ж я міг знати, що я везу?

— А хіба́ ж я міг зна́ти, що я везу́?


А запорожець підхопить, ткне під себе да знов навздогін.

А запоро́жець підхо́пить, ткне під себе́ да знов навздогі́н.


Серце їй калатало з радощів, а очі засяли таємною надією.

Се́рце їй калата́ло з ра́дощів, а о́чі зася́ли тає́мною наді́єю.


Ґасконець насунув перстня на палець і став чекати.

Ґасконець насу́нув перстня на па́лець і став чека́ти.


На сходах він зустрів Атоса й Портоса, що йшли до нього.

На схо́дах він зустрі́в Атоса й Портоса, що йшли до нього.


Атос, попереджений заздалегідь, пішов до другої кімнати.

Атос, попере́джений заздалегі́дь, пішо́в до дру́гої кімна́ти.


— Це вам і вашим товаришам!

— Це вам і ва́шим това́ришам!


Але на Сороковій Милі змагання було обмежене.

Але́ на Соро́ковій Ми́лі змага́ння було́ обме́жене.


— Вона дуже горда.

— Вона́ ду́же го́рда.


Був це правдивий арештанський літопис.

Був це правди́вий арешта́нський літо́пис.


— Лист, — сказав юнак.

— Лист, — сказа́в юна́к.


Він перегнав її табор на Шісдесятій Милі.

Він перегна́в її та́бор на Шісдеся́тій Ми́лі.


— Еге! Ось де зійшлись! — каже той, пізнавши Василя.

— Еге! Ось де зійшли́сь! — ка́же той, пізна́вши Василя́.


Не чути було ні щонайменшого шуму.

Не чу́ти було́ ні щонайме́ншого шу́му.


Ви казали вже мені про це.

Ви каза́ли вже мені́ про це.


І сюди й туди, і вдовж і впоперек знай швендяють люде.

І сюди́ й туди́, і вдовж і впо́перек знай шве́ндяють люде́.


Три приятелі, що, турбуючись, чекали на нього, радісно привітали появу Атосову.

Три при́ятелі, що, турбу́ючись, чека́ли на нього, ра́дісно привіта́ли поя́ву Ато́сову.


— А ви застроміть пистолети за пояс.

— А ви застромі́ть пистоле́ти за по́яс.


Був момент, коли він відчув немов гризоту сумління.

Був моме́нт, коли́ він відчу́в немо́в гризо́ту сумлі́ння.


— Навпаки, — настоював Араміс — ваші міркування для нас дуже цінні.

— Навпаки́, — насто́ював Араміс — ва́ші міркува́ння для нас ду́же ці́нні.


Це тихе світло лямпи осявало картину жахливого розгардіяшу.

Це ти́хе сві́тло ля́мпи осява́ло карти́ну жахли́вого розгардія́шу.


— Ну, а тепер ви мусите все зрозуміти.

— Ну, а тепе́р ви му́сите все зрозумі́ти.