passivitetsgrundsætningen
Passivitetsgrundsætningen er, når kreditor ved at forholde sig passiv i en længere periode har givet debitor, en berettiget forventning om, at kreditor ikke har til hensigt at forfølge sit krav. Der gælder en almindelig uskreven (ikke lovreguleret) passivitetsgrundsætning i dansk ret.
Hvis man som debitor vil påberåbe sig en ulovfæstet passivitetsgrundsætning som grundlag for, at kreditor ikke længere har en ret til at kræve betaling, skal der udover at være passeret en længere, rum tid også være nogle andre forhold, der gør, at debitor ikke længere regnede med, at kreditor havde til hensigt at forfølge sit krav.
1. Er debitor i god tro?
2. Skyldes vildfarelsen vedrørende betaling overvejende kreditors forhold?
3. Er fejlen opdaget og rettet hurtigt?
Sådanne nogle andre forhold skal vurderes ud fra den konkrete situation.
Det kan således ikke udelukkes, at domstolene i en konkret situation finder, at kreditor har fortabt sin ret til at kræve betaling på baggrund af passivitetsbetragtninger.
En begrundelse for passivitetsgrundsætningen finder man, bl.a. i en besvarelse fra Erhvervsministeriet til Erhvervsudvalget, den 15. september 2008:


”… Essensen af passivitetsgrundsætningen er, at man som rettighedshaver inden for vist tidsrum skal gøre sit krav gældende, ellers vil rettigheden/kravet bortfalde. Dette er begrundet i hensynet til den, som man har et krav mod (også kaldet den, forpligtede). Denne skal kunne indrette sig i tillid til en tilstand, der har bestået gennem længere tid og dermed fået en vis fasthed.
Det vil altid være en konkret vurdering fra sag til sag, om pågældende rettighedshaver har udvist passivitet, og mange forskellige faktorer vil kunne indgå i denne samlede helhedsvurdering. Som eksempel på mulige faktorer kan nævnes den forgange tid, siden rettighedshaveren fik, eller burde have fået kendskab til sin rettighed, omfanget af den gode tro hos den, forpligtede mm…. ”
