prostitution - retsregler og kontrol af prostituerede
Prostitution - retsregler og kontrol af prostituerede, Prostitution har gennem tiderne med vekslende midler været forsøgt modvirket eller i det mindste reguleret. Hensigten med de samfundsmæssige foranstaltninger har været skiftende: at værne om den konventionelle kønsmoral, at forebygge spredning af kønssygdomme, at beskytte udsatte grupper mod udnyttelse, fordærv mv.
I middelalderen fik prostituerede mange steder forbud mod at klæde sig prangende, og det forekom, at prostituerede blev pålagt at bære særlige kendetegn, således at de kunne skelnes fra ærbare kvinder. I 1496 blev det i en forordning påbudt prostituerede i Malmø at bo i bestemte kvarterer af byen og bære en rød og sort hue; dette gjaldt formentlig for hele Danmark. I 1522 måtte prostituerede ifølge Christian 2.'s købstadslov gå i det tøj, de ville, bortset fra kåber, så man dog kunne kende dem fra andre kvinder; men de skulle stadig bo i særlige bydele.

Christian 5.s Danske Lov 6-22-5 forbød bordelvirksomhed, og Danske Lov 6-13-30 fastsatte straf for kvinder, som opholdt sig i "Horehuse til Utugt", og straf for mænd, som "sig i Horehuus lader finde til Utugt at bedrive og der antreffis". En plakat fra 1775 hjemlede straf for kvinder, som "paa deres egne Værelser tillade Freqvence af Mandfolk". Uden for disse tilfælde var der ikke udtrykkelig straffehjemmel.
Den politimæssige kontrol blev i begyndelsen af 1800-t. ledsaget af en sundhedsmæssig kontrol. Straffeloven af 1866 fastsatte strafansvar for "Fruentimmer, som imod Politiets Advarsel søge Erhverv ved Utugt", men tillod den såkaldt reglementerede utugt, dvs. prostitution, der blev bedrevet af kvinder, der lod sig indskrive eller blev indskrevet under politimæssigt opsyn og lægeligt tilsyn (tolerancesystemet). Kønssygdomsloven af 1874 (se kønssygdomme) regulerede nærmere kontrollen med de prostituerede.
I 1906 blev reglementeringen af utugt afskaffet, og den direkte kriminalisering af ureglementeret prostitution blev ophævet; samtidig blev prostitution imidlertid kriminaliseret indirekte, idet lovgivning om foranstaltninger mod løsgængeri blev gjort anvendelig på prostituerede.
Indtil 1967 indeholdt Straffeloven en bestemmelse om kønslig usædelighed med en person af samme køn. Bestemmelsen blev i praksis anvendt over for mandlige prostituerede (trækkerdrenge).
Efter Straffeloven § 199, der var gældende indtil 1.7.1999, kunne politiet pålægge en person at søge lovligt erhverv, og personen kunne straffes, hvis pålægget ikke blev efterkommet. Selvom politiet i de sidste år ikke gav pålæg efter Straffeloven § 199, medførte ordningens eksistens, at prostituerede var tilbageholdende med at vedkende sig deres erhverv over for myndighederne, hvilket vanskeliggjorde en social indsats.
Ved en ændring af Straffeloven blev § 199 som nævnt ophævet 1.7.1999, men prostitution er fortsat ikke et lovligt erhverv i forhold til anden lovgivning, og prostitution ønskes stadig bekæmpet i socialpolitisk regi. Der er samtidig indført straf for den, der er kunde hos en prostitueret, som er under 18 år. I Sverige blev alle kundeforhold kriminaliseret i 1999. Lovændringen har endvidere indskrænket området for alfonseri til alene at omfatte forhold, der har karakter af udnyttelse.
Straffeloven § 233 forbyder særskilt handlinger, der går ud på at opfordre eller indbyde til utugt eller stille usædelig levevis til skue på en måde, der er egnet til at forulempe andre eller vække offentlig forargelse. Oprindelig var bestemmelsen bl.a. rettet mod åbenlys gadeprostitution og offentlig annoncering for massageklinikker, men den benyttes stort set aldrig i praksis.

Politivedtægten forbyder i øvrigt uanstændig opførsel, og i forlængelse heraf kan politiet forbyde gadeprostituerede at stå stille eller færdes frem og tilbage på kortere strækninger. Se bordel og rufferi.
Læs mere om prostitution generelt.