Madame de Staël
Madame de Staël var en fransk forfatter af schweizisk oprindelse. Hun havde sin baggrund i det førrevolutionære, højere parisiske borgerskab: Faderen var finansminister under Ludvig 16., moderen holdt, som hun selv senere, en betydningsfuld litterær salon. Madame de Staël var præget af oplysningstiden lige fra de første værker, Lettres sur J.-J. Rousseau (1788) og De l'influence des passions sur le bonheur des individus et des nations (1796) om lidenskaber og lykke i et samfundsmæssigt lys. Konflikten mellem individets "indre frihed", som hun sagde, og andre mennesker findes udfoldet i romanerne Delphine (1802) og Corinne ou l'Italie (1807, dansk Corinna eller Italien, 1824-25). Hendes politiske hovedværk Considérations sur la Révolution française (ufuldendt, posthumt 1818) fremhæver de første revolutionsårs liberale tanker på bekostning af den "kontrarevolution", som "Bonaparte" gennemførte, et synspunkt, der i årevis provokerede Napoleon.
Madame de Staëls eget liv var stærkt omtumlet. Hendes indstilling til revolutionen såvel som til Napoleon var først positiv, bestemt af hendes fremskridtstro, siden afgjort kritisk, og tvang hende til at gå i eksil, mest på familiens slot Coppet i Schweiz ved Genèvesøen, men også på rejser, der bragte hende til Østrig, Tyskland, Rusland og England (Dix années d'exil, posth. 1821, dansk Ti Aar i Landflygtighed, 1913). Hendes europæiske berømmelse efter det litteratursociologiske essay De la Littérature considerée dans ses rapports avec les institutions sociales (1800, dansk Litteraturen og samfundet, 1973) bragte hende i forbindelse med adskillige berømtheder, først politikere som Talleyrand og Sieyès, senere litterater og intellektuelle som Benjamin Constant, Wilhelm von Humboldt, August Wilhelm Schlegel og Friedrich Schlegel, Friederike Brun og Simonde de Sismondi. Heraf opstod, med skiftende sammensætninger, den såkaldte "Groupe de Coppet". Sammen med rejserne gjorde gruppen Madame de Staël til "europæer", som hun selv sagde.
Efter at have besøgt Goethes Weimar var hun, hjulpet af August Wilhelm Schlegel o.a., begyndt på udarbejdelsen af sit kultur- og litteraturhistoriske hovedværk De l'Allemagne, som blevforbudt af Napoleons censur og beslaglagt 1810 som ”ufransk” (udg. i London 1813, Berlin og Paris 1814). Værket er en gennemgang af samtidens tyske litteratur, kunst, religion og tænkning, og dets betydning for romantikken i Frankrig kan næppe overvurderes. Madame de Staël foreslår ikke, at man efterligner den nye litteratur i Tyskland, men lægger op til, at franskmændene sprænger klassicismens rammer og søger nye inspirationer.
Madame de Staël havde i sit Essai sur les fictions (1795) fremhævet romanen som den form, hvor individets følelser bedst skildres. Under indflydelse af sentimentalismen i 1700-tallets romaner (fx Samuel Richardson) beskriver hun i Delphine og Corinne to kvindeskæbner og de socialt-kulturelle bindinger, der får fatale konsekvenser for dem. I brevromanen Delphine er det en kvinde, der udførligt fortæller om sine følelser i konfrontationen med det samfund, som stiller sig i vejen for hendes lykke. I Corinne, der er en mere programmatisk roman om en kvindelig kunstnersjæl, indvikles følelserne og kærligheden i en konflikt mellem et Italien, hvor kvinden angiveligt har større frihed, og et England, hvor hun stadig bindes af normerne.
Begge romaner vakte opsigt og begejstring blandt læserne, fordi de vedrører tidens store emne: frihed som realitet og begreb. Madame de Staël var således med sin kvindeopfattelse, men også med hele sin person, berøringsflade og liberale idéer en vigtig overgangsfigur mellem oplysningstiden og romantikken.