Pisé
En pisé-væg bygges op af en ’jordfugtig’ blanding af ler og grus i alle fraktioner – fra ler til små sten, der ’stampes’ hårdt ned i en aflang, kasseformet bræddeforskalling uden bund. Lerjordsblandingen skal have en ganske bestemt fugtighed for at kunne stampes. Er den for våd, kan lerjorden ikke sammenpresses ved stampning, fordi vand ikke kan sammenpresses, og er den for tør, klæber lerjorden ikke ordentligt sammen.
Pisé kan kendes fra de to andre massive jordbygningsteknikker adobe, wellerwände og cob ved at være tydeligt lagdelt i ’stampelagene’ samt i muligheden for at bygge fleretages bygninger. Det kan man også i adobe, men her er ’byggestenene’ ikke til at tage fejl af.
Pisé er bl.a. beskrevet af Vitruvius i ’Ti bøger om Arkitektur’, år 14 f.Kr. samt af Plinius den ældre omkring 50 e.Kr. Metoden menes dog at være udviklet i Nordafrika, hvor der findes pisé-huse på 7-8 etager, men senere ’overført’ til Sydfrankrig, hvor man har bygget pisé-huse på 3-4 etager.
I 1791 udgav arkitekt og faglærer i landhusbygning på École d’Architecture Rurale i Paris, François Cointereaux en bog, MAISON de TERRE ou de PISÈ Decorée, hvor opførelsen af landhuse med vægge af lerjord var beskrevet meget detaljeret med 12 plancher. Cointereaux havde selv studeret disse teknikker som ung i sin fødeegn omkring Lyon og bragte på denne måde denne urgamle landbyggeskik til større kendskab. Bogen beskriver også den mere frihåndsopbyggede, og derfor mere ’bølgede’, wellerwände-teknik, men blot som en variant af pisé.
Countereaux fremhæver pisé-byggeteknikken fordi den er billige end sten og mursten, den er meget hurtig at bygge med og så kan man bygge store huse i flere etager. I Danmark og Nordtyskland var det også en fordel at piséhusene betragtedes som mere brandsikre end bindingsværk – plus at de ikke behøvede så meget bygningstømmer.
Bogen blev i løbet af kort tid utroligt populær i Frankrig, men den blev også meget hurtigt oversat til hele syv sprog (tysk, russisk, engelsk, finsk, italiensk, portugisisk – og sågar dansk), bl.a. fordi emnet var relevant af ovennævnte grunde, men også fordi man flere steder allerede havde en bygningskultur med lerjord, men manglede en fagbog om emnet.
Cointereaux’s bog tiltrak sig også opmærksomhed fra tidens store arkitekter som Henry Holland (1745-1806) i England, Thomas Jefferson (1743-1826) i USA, David Gilly (1748-1808) i Tyskland og Nicolaï L'vov (1751-1803) i Rusland – samt den danske arkitekt C. F. Hansen (1756 – 1845). Alle begyndte de at bygge stilfulde klassicistiske bygninger i lerjordsteknik.
Én af den danske arkitekt C. F. Hansens opgaver, som 26-årig, nyudnævnt ’Landbygningsinspektør’ i Slesvig og Holsten i 1795, var at bygge en ny bolig til Brandinspektøren i byen Meldorf i Ditmarsken, hvis embedsbolig var brændt (!) året før. Vi ved i dag at denne bygning er én af de få i hele landsdelen, der er bygget i pisé, formentlig inspireret af Cointereaux’s bog, eller måske den danske oversættelse fra samme år.
Netop i 1795 havde den danske bogtrykker K. H. Seidelin udgivet en oversættelse, med to illustrationer i kobbersnit, af den franske bog fra 1791, hvor både opførelsen af pisé-bygninger og bygninger i wellerwände, der i bogen også blev kaldt ’pisé’, var beskrevet meget detaljeret.
Der skal ikke blandes halm eller andet (savsmuld etc.) i piséblandingen. Man kan afprøve blandingens rette forhold mellem ler og grus samt det rette fugtindhold ved at trille to lerkugler på 4-5 cm i hånden. Kuglerne skal kunne klæbe til hinanden og man skal derefter kunne løfte den ene i den anden.
Denne blanding stampes ned i en bræddeform, en aflang kasse, uden bund, der anbringes oven på fundamentet og senere oven på de allerede godt stampede vægge. Bræddeformen holdes sammen af aftagelige ’rammer’, så formen kan skilles ad og flyttes efter stampningen, der foregår med store træstampere. Så snart lerblandingen er godt stampet, kan man flytte formen og på den måde arbejde kontinuerligt. Der kan afsættes vinduer og døre og påbygges gesimser, bånd og pilastre (flade halvsøjle-fremspring) ved hjælp af yderligere bræddeforskallinger. Vægtykkelsen bliver cirka en alen (63 cm). Begge sider af væggene bør på vore breddegrader pudses med kalkmørtel og derefter kalkes, da regnvandet ellers opløser lermassen. Alternativt skal bygningen forsynes med et kraftigt udhæng. Pisé-teknikken blev aldrig særligt udbredt i Danmark.
Man kan tydeligt kende de fransk-inspirerede pisé-huse fra de nordtysk-inspirerede bygninger i wellerwände, idet de første har spor efter de tværgående huller efter de bomme af træ, der har holdt træformen samlet. Wellerwände-murede er mere ’bølgede’, fordi den våde halm- og lerblandede jord er kastet op uden en form, men efter tørringen er hakket af på begge sider.
Gartnergården på Sankt Hans Hospital ved Roskilde er opført i 1815 i stampet lerjord. Godset Bistrupgårds hovedbygning blev i 1814 indrettet til hospital, og til funktionærerne blev der bl.a. opført ni dobbelthuse, hvoraf mindst 2 af disse var opført af stampet lerjord (pisé de terre). Det ene var Paapasserhuset, der blev bygget i 1815, og som senere blev til overgartnerens bolig.