tibetansk buddhisme
Tibetansk buddhisme er en retning inden for mahayana- og vajrayanabuddhismen, der blev udviklet i Tibet fra 700-tallet på baggrund af især indisk buddhisme. Den religiøse lærer, lamaen, har en fremtrædende position, hvorfor den tidligere ofte betegnedes lamaisme.
Religionen spillede en stor rolle i det tibetanske samfundsliv frem til 1950'erne, og klostrene var blandt de vigtigste politiske og kulturelle institutioner i landet. I kraft af tibetanske missionærers indsats blev tibetansk buddhisme ligeledes udbredt i Mongoliet.