Marie Curie
Marie Curie var en polsk-fransk fysiker. Efter i nogle år at have arbejdet som guvernante og privatlærer i Polen begyndte hun i 1891 at studere matematik og fysik i Paris. I 1895 blev hun gift med Pierre Curie, og året efter indledte hun i hans laboratorium sin udforskning af den nyopdagede radioaktivitet.
Hun benyttede et fintmærkende elektrometer til at måle radioaktivitetens ioniserende virkning og fik dermed et mål for strålingens intensitet. Hun fandt, at uranmalm udsendte en mere intens stråling end rent uran, og sluttede heraf, at malmen måtte indeholde en hidtil ukendt radioaktiv bestanddel. Efter langvarige kemiske analyser af uranmalme og intensitetsmålinger på analyseprodukterne kunne ægteparret offentliggøre opdagelsen af to nye grundstoffer, polonium og radium.
For dette arbejde delte parret nobelprisen i fysik i 1903 med Henri Becquerel. Efter Pierre Curies død efterfulgte Marie Curie ham i 1906 som professor (den første kvindelige) ved Sorbonne. I 1911 fik hun nobelprisen i kemi, og fra 1918 arbejdede hun ved det nyoprettede Institut du radium i Paris.
Hun er den eneste, der har modtaget en nobelpris i såvel fysik som kemi, dvs. begge de naturvidenskabelige nobelpriser.
Under 1. Verdenskrig stod Marie Curie i spidsen for arbejdet med at udstyre røntgenambulancer til brug ved fronten og uddanne læger og sygepassere i brugen af dette moderne udstyr. Også efter krigen var hendes hovedinteresse den medicinske udnyttelse af røntgenstråling og radioaktivitet.
Datteren Eve Curies biografi, Madame Curie, udkom i 1937.