brugsforening
Brugsforening, forbrugerkooperativ forening. Oprindelig var en brugsforening en medlemssammenslutning, hvis formål det var at indkøbe varer engros, fordele dem til medlemmerne og fordele et evt. overskud i forhold til varekøbet.
I den moderne udgave har store fællesindkøbsvirksomheder i samarbejde med de enkelte forretningsførere (uddelere) ansvaret for indkøb og salg, og der udloddes normalt ikke dividende til medlemmerne. Den enkelte forening er ledet af en medlemsvalgt bestyrelse.

Rochdale. Fra midten af 1800-t. blev brugsforeninger dannet i de fleste nordeuropæiske lande som led i bestræbelserne på at modvirke nogle af industrialiseringens socialt uheldige konsekvenser. Brugsforeningernes tilbud om uforfalskede og billige varer var et forsøg på at bedre byarbejdernes vilkår.
Stærkest udbredelse vandt forbrugerkooperationen i England, hvor især oprettelsen af foreningen i Rochdale ved Manchester i 1844 fik meget stor betydning. Idéen om fællesindkøb gik tilbage til slutningen af 1700-t., men fik først med Rochdaleforeningen et egentligt program, hvori de principper, som stadig er gældende for forbrugerkooperation, blev formuleret. Se andelsbevægelsen.

De første danske brugsforeninger. I første halvdel af 1850'erne dannedes nogle få indkøbsforeninger i København; den mest kendte var Foreningen for billige Livsfornødenheder fra 1853 med Frederik Dreier som initiativtager. De gik imidlertid alle ned, og igangsætteren af en dansk brugsforeningsbevægelse blev i stedet Thisted Arbejderforening, stiftet i 1866 efter engelsk forbillede og med provst H.C. Sonne som formand. Den ældste bevarede brugsforeningsbutik i Danmark tilhørte Østerbro Husholdnings Forening, oprettet 1868 i Brumleby (Lægeforeningens Boliger) på Østerbro i København; udsalget ophørte i 1984, men butikken blev bevaret og restaureres som museum fra 2015.
De første brugsforeninger var et led i den samtidige liberalistiske selvhjælpsbevægelse, hvor de bedrestillede stod i spidsen for sammenslutninger henvendt til by- og landarbejdere, men fra midten af 1870'erne var de danske brugsforeninger modsat situationen i mange andre lande så godt som udelukkende knyttet til landdistrikterne. Fra 1880'erne voksede antallet betydeligt som led i landbrugets andelsbevægelse, idet brugserne fik et omfattende salg af foder- og gødningsstoffer.
Først efter århundredskiftet vandt forbrugerkooperationen frem i byerne. Fra 1908 blev den en del af arbejderbevægelsens officielle politik, efter at Socialdemokratiet havde forladt den hidtidige modstand imod forbrugerkooperationen. I 1919 eksisterede der 89 brugsforeninger i byerne og 1731 på landet, hvor de 89 dog havde 1/5 af alle medlemmer. I 1916 sluttede de daværende 16 københavnske brugser sig sammen i Hovedstadens Brugsforening (HB), der havde en socialdemokratisk tilknytning, mens landbrugsernes ledelser ofte var knyttet til partiet Venstre og til landbrugets andelsbevægelse.

Fællesforetagender. For at opnå store rabatter og stå stærkere over for den private handel og industri sluttede de fleste brugsforeninger sig sammen i fællesindkøbsforeninger, der i 1896 blev fusioneret til Fællesforeningen for Danmarks Brugsforeninger (FDB). Ringkøbing Amts Vareindkøbsforening (RAV, oprettet 1886) med hjemsted i Holstebro fungerede dog som alternativ fællesforening for mange vest- og nordjyske vareindkøbsforeninger.
FDB blev mødt med megen modstand fra den private handel og industri. For at modvirke nogle af de samtidige industrimonopoler og sikre brugsforeningerne forsyninger til konkurrencedygtige priser oprettede Fællesforeningen en række fabrikker i årene omkring århundredskiftet.
Først et kafferisteri i 1897 i Kolding og få år senere også en chokoladefabrik samme sted. I Viby ved Aarhus opførtes fra 1906 store fabriksanlæg til fremstilling af margarine, sæbe, sennep, reb og kemiske artikler, i Esbjerg en tobaksfabrik, i Roskilde et garveri og i København trikotage-, skotøjs-, cykelfabrik m.m.
For Severin Jørgensen, FDB's markante formand og direktør 1896-1913, var det ikke kun af økonomisk, men også af ideologisk betydning, at FDB gennem egne produktionsvirksomheder kæmpede for, at karteller og monopoler ikke skulle skrue priserne i vejret. Dette førte også til, at de nordiske fællesforeninger opførte den fælles glødelampefabrik Luma ved Stockholm og i 1918 oprettede Nordisk Andelsforbund (NAF), der stadigvæk varetager fællesindkøb af en række varer for at opnå de størst mulige rabatter. NAF har sit hovedsæde i København ligesom Inter-Coop, der er en fælles indkøbsorganisation for 17 landes brugsforeningsorganisationer.
Perioden fra 1920 til 1960'erne var for brugsforeningerne præget af en vis stilstand, idet brugsforeningsbevægelsen fastholdt ca. 10% af detailomsætningen. Med det stærke lederpar Ebbe Groes (direktør 1951-75) og Poul Nyboe Andersen (formand 1956-66) blev der igangsat en række initiativer, som skulle modvirke de strukturelle problemer med mange små og umoderne butikker, og som dermed rationaliserede FDB. I en betænkning fra 1964 udarbejdet af FDB, "Vejen til Danmarks Brugsforening", blev det foreslået at samle alle brugser under betegnelsen Danmarks Brugsforeninger (DB), på samme måde som HB efterhånden havde samlet alle bybrugser i én forening.
En kongresbeslutning i 1970 om, at FDB også skulle begynde at drive butikker, banede fra 1973 vejen for en fusion med HB's 58 købstadsbrugsforeninger med i alt 272 butikker og mere end 400.000 medlemmer. Efterhånden overtog FDB også en række som oftest økonomisk dårligt stillede selvstændige brugsforeninger. Herved blev FDB grossist, detaillist og producent, hvilket gav anledning til mange interne problemer, især i forholdet mellem de selvstændige og de FDB-ejede brugsforeninger.
En række meget omtalte affærer i begyndelsen af 1980'erne, bl.a. den såkaldte jagtskandale, hvor en række direktører havde opnået store frynsegoder, bragte den daværende ledelse til fald, og ved kampvalg blev Bjarne Møgelhøj i 1983 ny fuldtidsarbejdende formand for FDB. Det skete i en periode, hvor detailhandelsforholdene var under stærk forandring. I de foregående tyve år var næsten 1000 brugsbutikker blevet lukket. Med de mange nye discountbutikker fra begyndelsen af 1980'erne blev konkurrencen kraftigt skærpet.
FDB's modtræk var efter nogen tøven at indføre sit eget discountprogram samt i 1987 at købe discountkæden Fakta med 84 butikker. Desuden købte FDB i 1982 Irmas 180 butikker for at komme til at stå stærkere i Storkøbenhavn. FDB involverede sig også i stigende grad uden for den egentlige kolonialhandel, fx gennem køb af tv-, foto- og computerkæderne Merlin og Electronic World (begge solgt 2005).
Med indførelse af planen Det ny FDB i 1990 skete der en kraftig opsplitning af de forskellige butikstyper i selvstændige kæder (Brugsen, Dagli'Brugsen, SuperBrugsen, Kvickly, Obs!). Samtidig valgte FDB at sætte alt ind på butiksdriften og solgte i de følgende år de sidste produktionsvirksomheder.
Fra 2002 blev hele FDB's dagligvarehandel overført til aktieselskabet Coop Norden, som FDB ejede 38% af, mens søsterorganisationerne i Norge og Sverige ejede hhv. 20% og 42%. Coop Nordens datterselskab Coop Danmark havde ansvaret for indkøb, distribution og markedsføring i Danmark. Tilbage i FDB var et reklamebureau, ejendomsadministration samt hele medlemsorganisationen (1,6 mio. medlemmer).
Coop Danmark forlod ved årsskiftet 2007/08 Coop Norden og ejes derefter 100% af FDB. Det består af detailhandelskæderne Kvickly, SuperBrugsen og Dagli'Brugsen samt datterselskaberne Irma og Fakta. Coop Danmark havde i 2011 en omsætning på 43,8 mia. kr. og et overskud på 773 mio. kr. med ca. 36.000 medarbejdere.

Coop Danmarks hjemmeside
