Saint-John Perse
Saint-John Perse var en fransk diplomat og forfatter. Han modtog Nobelprisen i 1960. Saint-John Perse arbejdede i den franske udenrigstjeneste 1914-40, var kabinetsdirektør under Aristide Briand og generalsekretær i udenrigsministeriet.
På grund af sin modstand mod appeasement-politikken og sin antinazisme måtte han gå i eksil i USA i 1940. Han begyndte tidligt at skrive og kunne i 1911 udgive Éloges (1911), der som hans senere digtning er skrevet i versets, frie rytmiske vers.
Saint-John Perse inspireredes tidligt af den frie digtform, han kunne læse hos Paul Claudel, men hans digte har også en klang af oder og homeriske toner med deres påkaldelser, udråb og stærke rytmik. Han udvikler formen i sin mest berømte tekst, Anabase (1924, dansk Anabasis, 1960), en passioneret hyldest til menneskets vandringer og handlinger på Jorden og stadige stræben efter en lykkelig forening af drømme og virkelighed.
Der er lyde og stilhed i digtene, men det er gerne verdens materialitet, der fejres og søges repræsenteret i ordene som genstand for sanserne og udtryk for menneskets skæbne. Perse finder nye intense udtryk i Exil (1944, dansk Eksil, 1960 og Digte i eksil, 1990), Vents (1946, dansk Vinde, 2017) og Amers (1957, dansk Sømærker, 2003), tekster fulde af billeder fra hans barndom på Antillerne og hans talrige rejser. Desuden har han udgivet Chronique (1960, dansk Krønike, 1979 og 1985), Oiseaux (1963, dansk Fugle, 1985) og Chant pour un équinoxe (1971, dansk Sang for et jævndøgn, 2010).
Saint-John Perse hører ikke hjemme i nogen tendens eller strømning, men er en decideret ener, ligesom den stemme, der løfter sig i hans vers er enerens, digterens. Men i påkaldelsen af de andre, af digterens følgesvende på rejsen, ligger der en mærkelig form for kollektivitet, og digterens store visioner synes at favne en hel menneskehed.