Eugène Guillevic
Eugène Guillevic var en af de store franske digtere fra anden halvdel af 1900-tallet. Samlingen Terraqué (1942, dansk udvalg i Vindrosen, 1966) rummer allerede de temaer og formelle træk, som karakteriserer hans digtning. Guillevic dyrkede en ultrakort digtform, hvor to-seks linjer gengiver en reduceret tingsverden oplevet af iagttageren.
Man kan næppe komme længere bort fra digtningen som billeder med en dybere mening end med den verden af ting og vækster, sten og marker, som Guillevic åbner for i sine digte: "I digtet / kan man læse / verden som den viser sig / for det første blik" (Art poétique, digt, 1989). Sansningerne af denne verden er dog mere end registreringer (jf. Francis Ponge), for Guillevics særlige univers er en skabelse af hele hans liv: "Jeg har boet i solsorten / jeg tror jeg ved hvordan / solsorten vågner og hvordan den vil udtrykke / lyset (...)" (Sphère, 1963).
Eugène Guillevic ændrede fundamentalt den jeg-lyrik, der havde karakteriseret digtningen, og de former, der havde været brugt traditionelt. Et digt på næsten ingen ord kunne nu få læseren til at opleve verden: "Gå hen / og lyt til slusen" (Requis, poème 1977-1982, 1983).