Henning Kehler
Henning Kehler var en dansk litteraturkritiker og dramatiker. Han blev mag.art. i romansk filologi fra Københavns Universitet i 1916 og havde sideløbende ansættelse på Det Kongelige Bibliotek. En guldmedaljeafhandling i 1915 om Henrik Ibsen og artikler i det litteraturvidenskabelige tidsskrift Edda pegede mod en forskerkarriere, men den blev afbrudt af en ansættelse i diplomatiet.
Litteraturhistorikeren Kehler dukkede senere kun momentvis op, bl.a. med bogen Litteraturen og Demokratiet (1935), og ligeledes i 1935 var han ansøger til professoratet i nordisk litteratur i København, hvor der fra de stillede konkurrenceopgaver foreligger nogle arbejder.
Forbindelser til tidens vægtige litterære folkeoplysning kan ses i hans letlæste introduktion De store Romaner (1940), der også med radioudsendelser gennemgik ti romaner fra den europæiske tradition, og i en større gennemgang af Kaj Munks forfatterskab i populærværket Danske Digtere i det 20. Aarhundrede (1951).
Nogle år som diplomatisk udsendt i revolutionstidens Rusland resulterede i reportagebogen Russiske Kronikker (1920, nye udgaver 1929 og 1941, samt 1999 v. L.P. Rømhild), hvis succes med oversættelse til flere sprog gav ham international opmærksomhed. Det journalistiske samtidsspor forfulgte han med flere politisk motiverede – og konservativt orienterede – bøger, især Den store Politik. Kommentarer 1933-38 (1938) og fx Livet, døden og velfærdsstaten (1958).
Men det var som litteraturkritiker i de københavnske dagblade Kehler gennem et par årtier fik en indflydelsesrig position, først på Politiken 1920-1925, så Kristeligt Dagblad 1925-1927 og endelig Berlingske Tidende 1927-1944. Dertil løbende bidrag til en del andre blade og magasiner. Han status kan ses i de i alt 11 samlinger af dagbladsanmeldelser, kronikker etc. han med stor regelmæssighed fik udgivet på Gyldendal under serietitlen Kronik og Kritik (1922-1943).
Her udfoldede han sig som betydelig skribent med flid og kyndighed over mange litteraturfelter. Han blandede sig i 1920'ernes såkaldte livanskuelsesdebat, og han deltog op gennem 1930'erne i den øgede polarisering af litteraturkritikken, der fulgte den politiske udvikling. Støt stod han mere og mere som den højreorienterede og kristelig orienterede stemme, der ofte med temperament og polemik jagtede det meste fra de kulturradikale og venstrefløjen.
En giftig kampagne i 1943 omkring mod kollegaen Hakon Stangerups oversættelsesvirksomhed blev betragtet som journalistisk ukollegial adfærd og medførte Kehlers afskedigelse fra Berlingske Tidende. Han vendte kun lejlighedsvis senere tilbage til dagbladene.
I 1940'erne påbegyndte Kehler et forfatterskab med dramaer, især satiriske komedier, hvor dog kun en del fik opførelse på forskellige danske scener; den største succes blev Ullabella eller Han slog et Barn med 50 spilleaftener på Det Kongelige Teater 1941-43 og med en filmatisering efter Kehlers manus i 1961.
Tillige havde han et virke som oversætter, mest af skønlitteratur, således fx flere af C.K. Chestertons bøger, inkl. kriminalroman-parodierne med Father Brown, og Aldous Huxley's Fagre nye verden (1932 og senere, sammen H. Oppenheim).
Kehler udsendte to velskrevne erindringsbøger i 1961-1962. Pga. af hans centrale placering og udfordrende form forholdt mange samtidige fagkolleger sig til ham pro et contra i korte portrætteringer, og kritikhistorien har fastholdt ham som en af mellemkrigstidens konservative hovedskikkelser.
Dansk Skønlitterært Forfatterleksikon, 1960, Grønholt Pedersens Forlag.
Dansk forfatterleksikon. Biografier, 2001, Rosinante.
L.P. Rømhild: Indledning til Russiske kroniker, 1999, Gyldendal.