Orfeus
Orfeus er i græsk mytologi en sanger og profet fra Thrakien. Han er søn af Apollon og musen Kalliope. Myterne om Orfeus, der kendes fra slutningen af 500-tallet f.v.t., drejer sig især om tre begivenheder: hans deltagelse i argonautertogtet, hans kærlighed til sin kone Eurydike og hans død.
Orfeus fulgte Jasons opfordring til at deltage i ekspeditionen til Kolchis, og på rejsen reddede han med sin sang mandskabet fra den visse død ved at synge højere og smukkere end de forføreriske sirener. Også hans spådomsevner var Jason til god hjælp.
Efter sin hjemkomst blev Orfeus gift med Eurydike, og da hun døde af et slangebid, sang Orfeus i sin sorg, så selv Hades blev rørt og lod ham stige ned i underverdenen for at hente Eurydike op til livet igen.
Hades stillede dog den betingelse, at Orfeus ikke måtte vende sig efter hende, førend de var helt oppe i lyset. I de ældste udgaver af myten synes planen at være lykkedes, men allerede i 400-tallet f.v.t. sejrer den version, hvor Orfeus (af forskellige grunde) vender sig om, hvorefter Eurydike synker tilbage i dødsriget.
Myten, som er fortalt i sin klassiske form af Vergil og Ovid, gav anledning til den såkaldte orfiske litteratur (se orficisme) og blev meget frugtbar for europæisk kunst. Fx arbejdede den danske grafiker Palle Nielsen fra 1959 med denne myte i flere serier af linoleumssnit.
Den mytologiske skikkelse har givet inspiration til talrige musikalske værker inden for forskellige genrer.

Operaer og operetter


Balletter


Kantater


Symfonisk digtning

Efter tabet af Eurydike trak Orfeus sig tilbage til skovene, hvor hans sang fortryllede de vilde dyr og bevægede selv stenene — et hyppigt motiv i billedkunsten siden renæssancen.
Her fik en flok thrakiske kvinder (i nogle versioner mænader) øje på ham, sønderrev ham og kastede hans hoved i havet. Det stadig levende hoved strandede på Lesbos, hvor det en tid lang sang og profeterede. I tidlig kristen kunst kan Orfeus optræde som en parallel til eller forløber for Kristus.