Ali Shariati
'Ali Shari'ati var en iransk ideolog. Med sine foredrag og skrifter – som under den islamistiske retorik var marxistiske med et stænk af fransk eksistentialisme – påvirkede han en stor del af især den unge generation i perioden fra 1960 til 1975. Ideologisk set gødede det jorden for den iranske, islamiske revolution i årene 1978-1979.
Shari'ati trådte sine barnesko i en lille landsby i det nordvestlige Iran på kanten af ørkenen. Dette bare og golde landskab kom til at påvirke ham senere i livet. Hans far var en kendt lærer og prædikant, der i den nærmeste storby, Mashhad, grundlagde "Centeret for udbredelsen af Islamisk sandhed" i slutningen af 1940'erne. Centerets formål var at modvirke samtidens indflydelsesrige sekulære ideologier, bl.a. kommunismen, og vise at et genfortolket islam var et relevant og virksomt svar på Irans politiske, økonomiske og sociale problemer.
I slutningen af 1950'erne færdiggjorde Shari'ati en BA i litteratur på Mashhad Universitet, samtidig med at han også var politisk aktiv og kritiker af shahstyret, og i 1957 blev han arresteret for sin kritik.
Trods sin politiske aktivitet fik Shari'ati i 1959 et stipendium til at studere i Paris, hvor han tilbragte de næste år med sine studier. Her fik han kendskab til ledende franske intellektuelle, hvis liv og værker kom til at påvirke både ham selv og hans ideologi. Louis Massignon, som Shari'ati studerede hos, overbeviste ham om islams, kristendommens og jødedommes fælles monoteistiske rødder og inspirerede ham til en tolkning af islam tæt på sufisme.
Frantz Fanon og hans værk Fordømte her på jorden, som Shari'ati sammen med andre oversatte til persisk, gav sidstnævnte al den ammunition, som hans egen anti-kolonialistiske ideologi måtte savne. George Gurvitch, som var Shari'atis underviser i sociologi, overbeviste ham om muligheden af en "ren" marxisme uden Sovjet-marxismens knægtelse af individets ret og frihed. Endelig gav læsningen af Jean-Paul Sartres skrifter Shari'ati et indblik i den franske eksistentialisme, som satte et varigt aftryk på hans tanker og ideer.
I slutningen af 1960'erne og begyndelsen af 1970'erne var 'Ali Shari'ati en populær foredragsholder og forfatter i Iran. Hans ikke altid lige logisk sammenhængende blanding af politisk islam, humanistisk marxisme og fransk eksistentialisme begejstrede især ungdommen og skabte ham hærskarer af tilhængere. Den skaffede ham også endnu en fængsling på halsen i 1973, denne gang i små to år. Efterfølgende følte Shari'ati sig truet af shahens sikkerhedstjeneste, hvorfor han valgte et foreløbigt eksil i London i 1977. Her døde han af et hjertetilfælde i en alder af 43 år.
Der er ingen tvivl om, at 'Ali Shari'atis ideologiske budskab blev en forløber for ayatollah Khomeinis politiske budskab under den iranske, islamiske revolution i årene 1978-1979, selvom Shari'atis ideologi indeholder elementer som marxisme og eksistentialisme, der ligger meget fjernt fra Khomeinis ideer og tanker. Ikke desto mindre har næsten alle større byer i Den Islamiske Republik Iran i dag en "Doktor 'Ali Shari'ati-gade" som et minde om hans ideologiske betydning.
Det bør også nævnes, at 'Ali Shari'ati havde en anden side end den politiske, en meget personlig og privat side. Hans store optagethed af sufismen og dennes ideal om, sjæleligt, at opnå forening med guddommen følger ham hele livet. Tydeligst ses dette i hans værk Kavir ("Ørkenen") fra omkring 1970, hvor han beskriver, hvorledes han ved ophold i sin barndoms ørken kan skubbe alt verdsligt liv fra sig og forene sig med sin gud.
Nogle af Shari'atis politiske værker kan læses på engelsk, fx i On the Sociology of Islam, oversat af Hamid Algar, Mizan Press, Berkeley, 1979.