det hvide snit
Det hvide snit, leukotomi, lobotomi, overskæring af ledningsbanerne i den hvide substans i hjernens pandelapper til de dybe hjerneafsnit. Indgrebet blev indført i 1936 af den portugisiske læge António Egas Moniz som behandling rettet mod svære sindslidelser. Ud over at dæmpe angst og aggressivitet medførte indgrebet en betydelig psykisk afstumpning, der efter 1950 bragte det i miskredit, se psykokirurgi.
Den amerikanske neurokirurg James W. Watts (1904-94) udførte i 1936 den første leukotomi i USA med neurologen Walter Freeman (1895-1972) som assistent; operationen udførtes med samme teknik, som var introduceret af Moniz, dvs. med adgang gennem tindingerne. Uden medvirken af den erfarne Watts udviklede Freeman senere en ny teknik (transorbital lobotomi) med adgang gennem øjenhulerne. Ved at løfte det øverste øjenlåg kunne han under lokalbedøvelse føre et slankt instrument over øjeæblet ind til den øverste del af øjenhulen, som danner en tynd knoglebund i den forreste del af hjernekassen, hvor hjernens pandelapper er lejret. Med en hammer bankede han derefter instrumentet gennem knoglen og læderede den hvide substans i pandelappen; den samme procedure blev derefter udført gennem den anden øjenhule. De allerførste indgreb blev udført med en issyl, hvorfor operationen blev kendt som ”issyl-lobotomi”. Derefter brugte han forskellige specialinstrumenter, hvormed han kunne udføre indgrebet på få minutter. Indgrebet var forbundet med mange bivirkninger og førte til døden for flere patienter.
Da der i midten af 1950’erne fremkom et nyt meget virksomt antipsykotisk lægemiddel, klorpromazin (se psykofarmaka), ophørte Freeman med at foretage indgrebet efter at have udført det på flere tusinde patienter.