videnskabsteori
Videnskabsteori omhandler videnskabens særkende, metoder, praksis og organisering. Som universitetsfag trækker videnskabsteori især på humanistiske og samfundsvidenskabelige fagområder lige fra filosofi og historie til retorik, sociologi, psykologi, økonomi og kommunikation.
Videnskabsteori beskæftiger sig med videnskab inden for alle videnskabelige hovedområder. Den danske betegnelse videnskabsteori er dermed mere omfattende end den tilsvarende engelske, philosophy of science, der er fokuseret på naturvidenskab og primært bruger begreber og metoder fra filosofi.
Formålet med videnskabsteori er at beskrive, hvordan videnskabelige erkendelser opstår, og hvordan videnskab i øvrigt fungerer. Nogle, men ikke alle, videnskabsteoretikere ønsker at opstille retningslinjer eller normer for god videnskab.
De tidligste videnskabsteoretiske ideer, der er bevaret på skrift, stammer fra den græske antik. Her gjorde filosoffer som Platon og Aristoteles sig til fortalere for, at videnskab består i at udforske og forstå verden uden henvisning til overleverede myter eller guder.
Den moderne videnskabsteori opstod først i begyndelsen af 1900-tallet. I dag fungerer videnskabsteori både som en introduktion til videnskaben for elever og studerende og som et selvstændigt videnskabeligt fagområde.
Når man bruger og forsker i videnskabsteori, forholder man sig gerne til en række videnskabsteoretiske hovedstrømninger. Her er samlet et udvalg af de mest anvendte.
Hermeneutik betyder 'oversættelse og fortolkning'. I den vestlige videnskabsteoretiske tradition har hermeneutikken rødder tilbage til Aristoteles’ værk De interpretatione. Her undersøger Aristoteles en række sammenhænge mellem sprog og logisk tænkning. Han beskriver hypotetiske sætninger, hvis sandhedsværdi afhænger af fremtidige hændelser. Vi kan altså ikke med sikkerhed af- eller bekræfte hypoteser, men må forholde os åbent, undersøgende og fortolkende til dem.
Den tidlige hermeneutik foregik primært inden for rammerne af en religiøs verdensforståelse. Den fortolkede hellige skrifter, som for den troende per definition indeholder den absolutte sandhed, men alligevel viser sig at være åbne for fortolkning.
Løsningen på denne tvetydighed var hermeneutik forstået som en metodisk, rationel tilgang til fortolkning af religionens tekster og andres fortolkning af samme.
Moderne hermeneutik opstod som del af renæssancen i 1400- og 1500-tallet. Her løsrev hermeneutik sig delvist fra den religiøse kontekst, blandt andet ved gennem omhyggeligt historisk arbejde at påvise, at også religiøse tekster har en kompliceret tilblivelseshistorie, der har betydning for, hvordan de er blevet til, og hvordan de skal forstås.
I løbet af 1700- og 1800-tallet udviklede blandt andre Friedrich Schleiermacher og Wilhelm Dilthey hermeneutik til en humanistisk disciplin, der gik ud på at forstå eller udlægge teksters historiske oprindelse og udvikling.
Senere argumenterede Hans-Georg Gadamer for, at hermeneutik beskriver et grundvilkår for al menneskelig forståelse. For Gadamer vil forståelse altid være betinget af en historisk situeret forforståelse, som ikke kan reduceres eller fjernes med et metodisk greb.
Andre som Karl R. Popper fremlagde en såkaldt objektiv hermeneutik, hvor hermeneutik – forstået som en fremadskridende videnskabelig proces – er en vej til en gradvis bedre fælles forståelse af objektive sagsforhold.
I forhold til hermeneutik er positivisme som videnskabsteori en relativ ny opfindelse, foreslået og udviklet af den franske filosof, matematiker og sociolog August Comte.
Som 1800-tallets hermeneutikere anså Comte videnskab og videnskabsteori som værende knyttet til historisk kontekst, altså som foranderlig og påvirket af samfundsmæssige udviklinger. Han var alligevel, som de fleste andre på hans tid, fast overbevist om, at både videnskab og samfund gjorde fremskridt.
Positivismens grundlæggende ide er, at videnskaben selv udvikler metoder til frembringelse af positiv viden. Ordet positiv betyder her det givne eller det faktuelle, men også det, som er nyttigt og formålstjenligt i forhold til videnskabens eget fremskridt og samfundets bedste.
I 1900-tallet opstod den logiske positivisme med fokus på det observerbare eller iagttagelige. Der var mange videnskabsteoretikere og filosoffer knyttet til eller inspireret af den logiske positivisme, såsom Moritz Schlick, Ludwig Wittgenstein, Rudolf Carnap og Carl G. Hempel.
Af samme grund har den logiske positivisme haft stor indflydelse, ligesom den har mange nuancer. Der er generelt et ønske om at gøre videnskabelige teorier så logiske, dvs. så præcise, sammenhængende og dækkende som overhovedet muligt.
Hertil kommer et verifikationsprincip, som siger, at videnskabelige udsagn eller hypoteser skal kunne efterprøves eller verificeres gennem positiv viden. Ellers er de meningsløse som videnskab.
Modsat den logiske positivisme, som havde mange ophavsmænd (kun enkelte -kvinder), er den kritiske rationalisme som videnskabsteoretisk retning primært knyttet til én persons navn, nemlig Karl R. Popper. Andre bidragsydere til den kritiske rationalisme er filosoffen Hans Albert, neurofysiologen John C. Eccles og samfundsforskeren Ernest Gellner.
Popper kritiserede den logiske positivismes verifikationsprincip for at være uopnåeligt og foreslog det erstattet med et falsifikationskriterium. Ifølge Popper er det kun de teorier, som giver anledning til falsificerbare hypoteser, som kan og bør være en del af videnskaben.
Popper brugte selv betegnelsen den hypotetisk-deduktive metode til at forklare falsifikationsprincippet. Den hypotetisk-deduktive metode består i at udlede (deducere) hypoteser, der kan falsificeres gennem observationer.
Kritisk rationalisme er en udvidet udgave af falsifikationskriteriet og den hypotetisk-deduktive metode. Kritiske rationalisme siger, at videnskab er en kritisk, rationel tilgang til alle metoder, teorier og resultater, hvilket betyder, at al videnskab skal kunne – og bør – vurderes objektivt af andre videnskabsfolk.
Ifølge Poppers kritiske rationalisme bør videnskabsfolk hovedsagelig interessere sig for de mindst sandsynlige videnskabelige hypoteser, som giver størst mulighed for falsifikation. Den kritiske rationalisme forstår ikke videnskab som en samling af velbegrundede teorier og deraf følgende hypoteser, men derimod som en fortløbende, fremadskridende proces, der gør os i stand til at forkaste det, vi med sikkerhed ikke ved.
Fænomenologi opstod sideløbende med den logiske positivisme i begyndelsen af 1900-tallet. Akkurat som den logiske positivisme var der bag fænomenologien mange videnskabsfolk, såsom Edmund Husserl, Martin Heidegger og Maurice Merleau-Ponty.
Fænomenologi henviser til en bred vifte af forskellige filosofiske interesser, og videnskabsteori er ikke den mest fremtrædende af disse. Som videnskabsteoretisk retning er fænomenologien kritisk indstillet over for et snævert fokus på spørgsmålet om videnskabelige hypotesers sandhedsværdi, altså det som kendetegner både den logiske positivisme og Poppers hypotetisk-deduktive metode.
Generelt er fænomenologer interesserede i at undersøge verdens fænomener i al deres mangfoldighed, herunder – inspireret af filosoffen Immanuel Kant – de erkendelsesmæssige betingelser i vores bevidsthed, der muliggør, at fænomenerne optræder for os, som de gør.
Fænomenologer er for eksempel optaget af at finde ud af, hvordan forskellige sanseindtryk – fx visuelle, auditive eller taktile – præger den måde, vi opfatter verden på, eller at undersøge den betydning, vi tillægger verden og dens mange fænomener.
Den fænomenologiske videnskabsteori forstår derfor videnskab som en række forskellige praksisformer og -fællesskaber, der alle er opstået historisk og hver har deres egne normer, metoder og teorier. Det er de konkrete praksisser og fællesskaberne, der i henhold til en fænomenologisk videnskabsteori udgør mulighedsbetingelserne for videnskabelig erkendelse og forståelse.
I lighed med fænomenologien er den pragmatiske videnskabsteori optaget af at forstå de konkrete og historisk situerede praksisser og fællesskaber, der udgør videnskaben. Derudover er der inden for pragmatismen ofte et ønske om at beskrive eller opstille retningslinjer for god, videnskabelig praksis på det konkrete videnskabelige felt.
Charles Sanders Peirce var den første, der formulerede et pragmatisk grundlag for videnskabelig praksis. Hans pragmatiske maksime siger, at videnskabsfolk undersøger betydningen af videnskabelige teorier ved at opstille hypoteser udledt af teorierne og derefter undersøge sandhedsværdien af de praktiske konsekvenser, som hypoteserne har.
I modsætning til positivismens verifikationsprincip og Karl Poppers falsifikationisme er der ikke i Pierces pragmatisme en forestilling om, at hypoteser endegyldigt kan verificeres eller falsificeres på en bestemt måde. Ifølge Pierce viser sandhedsværdien af videnskabens hypoteser sig først, når undersøgelsen eller udforskningen er ovre, og det kræver en kollektiv beslutning, som kan være mere eller mindre begrundet.
Andre vigtige personer for udvikling af pragmatismen er William James, Pierces nære ven og diskussionspartner John Dewey, Jane Addams og George Herbert Mead. Dewey formulerede i bogen How We Think (1910, revideret udgave 1933) et pragmatisk grundlag for en videnskabelig indstilling til argumentation og tænkning.
Ifølge Dewey tager videnskabelig argumentation udgangspunkt i analysen af en konkret problemstilling. Analysen kan resultere i en arbejdshypotese vedrørende problemstillingen og fungerer dermed som en fiksering af undersøgelsens mål og midler. Som afslutning på undersøgelsen kan man begrunde en be- eller afkræftelse af arbejdshypotesen, alternativt en revision af hele problemstillingen og den foreslåede arbejdshypotese.
Senere pragmatiske videnskabsteoretikere er blandt andre Richard Rorty og Susan Haack. De har hver især udviklet den pragmatiske videnskabsteori i forskellige retninger.
Rorty brugte pragmatisme til at udfordre videnskabens, især naturvidenskabens, evne til at finde sandheden eller sandheder om verden. For Rorty er videnskaben primært instrumentel, dvs. kan bruges i en sammenhæng til at udvirke eller opnå bestemte ting.
Haack kritiserer Rortys videnskabsteoretiske instrumentalisme og forsvarer videnskabens evne til at søge og finde vigtige sandheder. Haack understreger, at videnskab ikke kun er videnskabelig argumentation, men også et omfattende socialt eller institutionelt system til skabelse, undersøgelse og deling af viden.
Socialkonstruktivisme som videnskabsteoretisk retning interesserer sig for de sociale institutioner, herunder sprog og argumentation, der underbygger den videnskabelige praksis og viden. En forløber for socialkonstruktivismen er den amerikanske videnskabssociologi, der med sociologen Robert K. Merton som den fremmeste repræsentant i 1940’erne og 1950’erne udviklede en forståelse af videnskabens organisation og funktion.
En anden inspirationskilde for socialkonstruktivismen var videnskabshistorikeren Thomas S. Kuhns teori om videnskabelige paradigmer som udgangspunkt for al videnskabelig aktivitet, af Kuhn kaldet normalvidenskab. Paradigmer omfatter de antagelser, værdier, standarder og konkrete eksempler til efterfølgelse, som videnskabsfolk på det pågældende felt er fælles om.
Sociologen Pierre Bourdieu foreslog på baggrund af sin teori om felt og habitus, at videnskab som sådan udgør et særligt socialt felt præget af konkurrence mellem videnskabsfolk. Gennem uddannelse og træning udvikler videnskabsfolk en videnskabelig habitus, altså nogle særlige adfærdsmæssige dispositioner og tilgange til erkendelse og viden, der er herskende inden for deres videnskabelige disciplin, og som kan bruges til at positionere sig inden for feltet, dvs. videnskaben.
Andre sociologer som Harry M. Collins undersøgte det, han kaldte videnskabens kernegrupper. De er ifølge Collins arnestedet for skabelse, validering og kritisk diskussion af videnskabelig viden inden for højt specialiserede områder. Kernegruppens medlemmer er eksperterne på det pågældende område, og der eksisterer både enighed og uenighed omkring fortolkningen af teori og resultater mellem eksperterne.
Ifølge Collins er der ingen på forhånd etablerede regler, metoder eller standarder, der kan afgøre, hvilken fortolkning der til sidst bliver den dominerende. Det er kernegruppen, der i sidste ende træffer afgørelsen gennem en kompleks, social forhandlingsproces.
Filosof og antropolog Bruno Latour interesserede sig for, hvordan videnskabelige fakta og fortolkninger bliver etableret og accepteret. Han påpegede blandt andet betydningen af den eksperimentelle praksis og brug af instrumenter til at ”indskrive” data vedrørende genstandsområdet. Gennem en kompliceret publikations- og diskussionsproces med andre fagfæller kan disse data gradvist blive til etableret videnskabelig viden.
Latour tog i sine senere arbejder eksplicit afstand fra socialkonstruktivisme som videnskabsteori på grund af dens eksplicitte fokus på sociale institutioner og processer. Sammen med Michel Callon og John Law udviklede Latour aktør-netværks-teorien, der interesserer sig for alle aktører og deres relationer, såvel sociale som materielle.
Feministisk videnskabsteori tager udgangspunkt i ideen om, at alle videnskabsfolk er situerede, dvs. placeret i en historisk og social kontekst, der har indflydelse på den videnskab, som bliver lavet. Ideen bliver nogle gang kaldt ”standpunktsteori”, og den har klare forbindelser til hermeneutisk og fænomenologisk videnskabsteori. Fremtrædende feministiske videnskabsteoretikere er Sandra Harding, Donna Haraway og Helen Longino.
At videnskab er situeret, har (mindst) to implikationer. For det første betyder det, at videnskaben er begrænset af de historiske omstændigheder og sociale fællesskaber, som videnskaben ”står på”.
Mange feministiske videnskabsteoretikere har gjort opmærksom på, at videnskaben har været og er domineret af mænd – nogle videnskabelige discipliner mere end andre – og det har haft betydning for den videnskab, der er blevet lavet.
For det andet betyder den historiske situerethed, at videnskab kan ændres, hvis vi ændrer rammerne for videnskabens sociale fællesskaber. For eksempel kan en videnskab med flere kvinder være med til at sætte fokus på nogle af de blinde vinkler med hensyn til biologisk og socialt køn, som den mandsdominerede videnskab har haft.
Videnskabsteori kan anvendes til at skabe bedre forståelse af videnskabens komplekse virkelighed. Aspekter af ovennævnte videnskabsteoretiske hovedstrømninger kan være mere eller mindre relevante for forskellige videnskabelige områder og problemstillinger.
Videnskabsteori giver ingen specifikke anvisninger på, hvordan man skal bedrive eller beskrive videnskab. Videnskabsteoriens historie giver anledning til at tro, at det ikke er muligt at komme til et entydigt svar på, hvad videnskab er, og hvordan videnskab virker.
En af årsagerne til dette er, at videnskaben hele tiden udvikler sig. Denne udvikling har indtil videre været forbundet med en øget grad af differentiering af de videnskabelige områder og deraf følgende øget kompleksitet i videnskaben – og i videnskabsteorien.