Edmond de Goncourt
Edmond de Goncourt dannede sammen med broderen Jules de Goncourt det franske forfatterpar Brødrene Goncourt. Fra 1849 til Jules de Goncourts død arbejdede de tæt sammen, først med studier i 1700-tallet (bl.a. L'Art du XVIIIe siècle, 1859, Kunsten i det 18. århundrede, og La Femme au XVIIIe siècle, 1862, Kvinden i det 18. århundrede), derefter med en række romaner med socialt og psykologisk indhold.
Brødrene Goncourt forstod sig selv som repræsentanter for den "moderne" roman, der i "studier" af særlige samfundsmæssige forhold skulle præsentere læseren for "tilfælde", også omfattende de fattigste dele af folket, som de proklamerer det i forordet til en af deres betydeligste romaner, Germinie Lacerteux (1865, dansk En Tjenestepiges historie, 1888). De placerede sig med denne roman om en tjenestepige og hendes kærlighedsforhold, ligesom med Renée Mauperin (1864, dansk 1879), en studie i den moderne unge kvinde, i den litterære realisme og måtte opfatte Émile Zola som en konkurrent.
Efter Jules' død skrev Edmond de Goncourt endnu nogle romaner, der var mindre vellykkede, bl.a. Les Frères Zemganno (1879), og helligede sig navnlig udgivelsen af Journal des Goncourt, 1-9 (1887-1896), der rummer optegnelser fra 45 års litterært liv, et betydeligt og meget personligt dokument med tidsbilleder og frem for alt ofte skarpe portrætter af samtidige.