statsgæld
Statsgæld er en stats samlede gæld til inden- og udenlandske kreditorer. Der kan være en række forskellige årsager til, at stater stifter gæld. Det kan eksempelvis skyldes hensyn til konjunkturerne, udgifter til investeringer eller anskaffelse af finansielle aktiver eller et ønske om at udjævne finansieringen af større offentlige udgifter over længere tidsperioder. Staten kan også have et selvstændigt hensyn til at opretholde et marked for statsobligationer af en passende størrelse for at forbedre likviditeten på de nationale finansmarkeder. Samtidig kan der være nogle mekanismer indbygget i den politiske proces, som fører til en uhensigtsmæssig høj gældsætning. Bliver gælden tilstrækkelig stor, kan det true den finanspolitiske holdbarhed og i sidste ende føre til en statsbankerot.
Statsgælden er en del af den samlede offentlige gæld, der også omfatter gældsposter for andre administrative niveauer som delstater og kommuner. Da forskellige stater har forskellige forvaltningstraditioner, kan der være stor forskel på, på hvilket niveau der stiftes gæld. Derfor betragter man normalt den samlede offentlige gæld, når man sammenligner lande og vurderer, om der er problemer forbundet med gældsætningen. Begrænsninger for gældsætning som eksempelvis EU’s officielle gældsgrænse på 60 procent er derfor defineret i forhold til offentlig gæld og ikke statsgæld som sådan.
I de fleste lande forvaltes statsgælden af landets finansministerium. I Danmark blev forvaltningen i 1991 flyttet fra Finansministeriet til Danmarks Nationalbank, som siden har administreret det praktiske arbejde forbundet med obligationsudstedelse mv.
Danmarks statsgæld opgøres som værdien af al statens inden- og udenlandske gæld, hvorfra man fratrækker indeståendet på statens konto i Nationalbanken, obligationer til finansiering af støttet byggeri samt aktiverne i tre statslige fonde (Den Sociale Pensionsfond, Danmarks Innovationsfond og Fonden for Forebyggelse og Fastholdelse). Andre finansielle aktiver, som staten ejer, fx tilgodehavender og aktier i virksomheder, fratrækkes ikke i gælden, der således ikke er en ren nettogæld. Den samlede værdi af statens finansielle aktiver er større end de statslige passiver.
I 1995 udgjorde statsgælden 56 procent af BNP. Siden har den ligesom den samlede offentlige gæld været faldende i de fleste år i takt med en strukturel forbedring af Danmarks økonomi. Den steg dog igen i årene 2009-12 som følge af finanskrisen og i 2020 som følge af COVID-19-pandemien. Ved udgangen af 2022 udgjorde statsgælden 323 mia. kr. eller knap 12 procent af BNP. En stigende del af gælden anvendes til genudlån. Det vil sige, at staten optager lån på vegne af statslige selskaber som f.eks. A/S Storebælt, i stedet for at disse låner direkte på kapitalmarkederne. Fordelen ved dette set fra selskabernes side er, at lånerenten er lavere, når det er staten, der står som låntager. Værdien af disse genudlån udgjorde ved udgangen af 2022 165 mia. kr. Korrigeret herfor udgjorde statsgælden ca. 6 procent af BNP.
Selve låntagningen er fordelt på fire låneinstrumenter: statsobligationer, de mere kortfristede skatkammerbeviser og commercial papers samt særlige lån i udenlandsk valuta under det såkaldte EMTN -program (European Medium-Term Note Programme).