stereotypi
Stereotypi er en gammel, grafisk teknik, hvormed der til bogtryk kunne støbes nøjagtige kopier af sats og træsnit til trykning af fx bibler og aviser i masseoplag.
Den tidligst kendte metode gik ud på at foretage en afklaskning af satsblokken i næsten størknet gips og, når gipsen var helt størknet, at fylde gipsformen med flydende typemetal og dermed lave en afstøbning af satsblokken. Teknikken blev især brugt til at sætte mange trykpresser i gang med at imødekomme efterspørgslen efter salmebøger.
En fransk forbedring af teknikken kendes fra 1800-tallets begyndelse. En form med stående sats (eller en træsnit"stok") fastspændtes stramt i et vendbart stativ, hvor satsen kunne drejes rundt og vendes på hovedet. Derefter udløste man stativet, og satsblokken faldt ned i en flad skål med en afklaskning af satsen i en sejtflydende gipsblanding. 
I 1820'erne fandt man på at erstatte gipsen med en opblødet papmachéplade, som blev presset ned oven på satsen. I gipsformen eller papmachéen havde man så en støbeform, hvori man hældte flydende typemetal og kunne støbe talrige helt ens klichéer af den oprindeligt stående sats. Opfindelsen muliggjorde, at flere trykpresser kunne sættes i gang med at trykke den samme bog samtidig, så oplagstallet for efterspurgte bøger på bogmarkedet derved kunne øges.
Den tidligste stereotypiteknik blev opfundet omkring 1705 af en Johann Müller (død 1710) – en tysk præst i Holland – og blev kopieret og benyttet over hele Europa frem til 1840'erne, hvor den blev afløst at den meget bedre elektrolytiske galvanotypi.
I 1800-tallet bidrog stereotypiteknikken, og især dens efterfølgere, stærkt til oplysningstidens store vækst i bogproduktionen overalt i den vestlige verden.