Kybele
Kybele er en antik frygisk frugtbarhedsgudinde fra den anatoliske by Pessinus, hvor hendes kultbillede var en sort sten (muligvis en meteorit). Kybele var knyttet til bjerge og vilde dyr, især løven. Som flere andre orientalske modergudinder havde hun en ung tilbeder, Attis, hvis død hvert år symbolsk markeredes af hendes kastratpræster.
I 400-tallet f.v.t. dukkede Kybele op i græske havnebyer, hvor hun i helleniseret form kaldtes Den Store Moder (latin Magna Mater) og identificeredes med Demeter eller Gudernes Moder, men i klassisk tid havde hun ingen offentlig kult.
Kybelekultens historie i Romerriget er meget veldokumenteret. Under Den 2. Puniske Krig (218-201 f.v.t.) havde de hårdt trængte romere søgt råd i De Sibyllinske Bøger og hos oraklet i Delfi. Svarene lød, at kun Den Store Moder fra Pessinus kunne befri Italien. Pessinus tilhørte det græske kongerige i Pergamon, og kong Attalos 1. udleverede gerne den hellige sten til den romerske delegation. I foråret 204 f.v.t. ankom båden med Gudernes Moder og hendes præster til Rom. Krigslykken vendte, og kornet groede bedre. Den fremmede gudinde havde vist sin effektivitet. I 191 f.v.t. blev der bygget et tempel for hende, hvor de i romerske øjne højst ejendommelige kastratpræster (latin galli) levede et isoleret liv. Under den årlige fest i april for Kybele førtes den hellige sten til en bæk ved Tiberen for at blive renset. Forbuddet mod, at romerne lod sig indvie, blev opretholdt.
I kejsertiden blev festen for den døde og opstandne Attis meget populær, og bevarede indskrifter omtaler romere med ærestitler i Kybele-Attis-kulten, som efterhånden fik karakter af en mysteriereligion med optagelsesriter og løfte om frelse. Ca. 150-400 e.v.t. indgik et nyt element, tyreofferet (taurobolium), i kulten, som i disse århundreder bredte sig til hele Romerriget.