teogoni
Teogoni, (af gr. theogonia, af theos 'gud' og afledn. af gonos 'afkom'), gudernes tilblivelse og indbyrdes slægtskab inden for den antikke græske og romerske mytologi. I græsk religion spiller de første tider kun en underordnet rolle. Af urtidens guder er det således kun Jorden (Gaia), der er genstand for egentlig kult, og det er betegnende, at Homers digte kun indeholder upræcise forestillinger om tiden for de olympiske guders indtog.
Derimod findes der flere spor af genealogiske digte, der behandler de første tider. Hesiod fremstiller i Theogonien ('gudernes fødsel') verdens skabelse (se citat til begyndelse); efter Chaos og Gaia opstår i rækkefølge Underverdenen, Kærligheden, Mørket, Natten, Dagen og Lyset. Jorden (Gaia) føder herefter Himmelen (Uranos), med hvem hun får Havene og senere titanerne, heriblandt Rheia og Kronos, kykloperne og giganterne. Udviklingen fortsætter i en successionsmyte, hvor en gudegeneration afløser en anden efter en magtkamp. Kronos tager magten fra sin far, Uranos, ved at kastrere ham, og af sæden fra det afskårne lem opstår Afrodite. Med sin søster Rheia får Kronos seks børn, Hestia, Demeter, Hera, Hades, Poseidon — og til sidst Zeus. Sammen med sine søskende udkæmper han en kosmisk kamp med sin fars generation af guder, titanerne, (titanomachien) og vinder magten over verden, som han fordeler mellem sig og sine brødre. Hermed har den olympiske gudefamilie for evigt holdt sit indtog, og Zeus forhindrer, at successionen fortsætter, ved at sluge Metis, som ifølge et orakelsvar ville føde ham en søn, der ville tage magten fra ham.
Hesiods fortælling har så mange lighedspunkter med hittitiske, babyloniske og fønikiske myter, at man almindeligvis går ud fra, at grækerne har overtaget successionsmyten østfra, men man ved ikke, om det er sket i tiden umiddelbart før Hesiod eller allerede i minoisk-mykensk tid. Se også kosmos, myte og skabelse.