Kørners Kontor
Kørners Kontor var et kunstnerdrevet udstillingssted i København. Det blev stiftet i 1997 af Tal R, John Kørner og Kasper Bonnén og fortsatte sine aktiviteter frem til ca. 2001. Senere blev Kirstine Roepstorff (født 1972) også en del af udstillingsstedet.
Kørners Kontor var en del af den postmodernistiske kunst, hvor kunstnerne forholdt sig ironisk til kunsthistoriens genrer, traditioner og måder at beskrive kunst og kunstnere på. Kørners Kontor havde dog også en mere politisk tilgang til kunst, der kan minde lidt om 1960'ernes avantgardebevægelser.
Kørners Kontor dannede rammen om flere kunstbegivenheder. Nogle af de mest kendte var Street Sharks (1999), hvor kunstnere udstillede deres værker i Københavns gader, og Standardrum (2001), hvor en række værker af forskellige kunstnere blev vist rundt omkring i Randers.
En anden kunstbegivenhed, der blev definerende for både Kørners Kontor og for det nybrud, der fandt sted i dansk kunst omkring 1990-2010, var Ambassaden (2000). Her blev en række kunstnere fra forskellige generationer sat sammen i grupper og bedt om at designe et flag, der definerede dem som gruppe på samme måde, som et flag normalt definerer en nationalstat. De medvirkende kunstnere var bl.a. Martin Erik Andersen, FOS, Kirsten Justesen, Simone Aaberg Kærn, Bjørn Nørgaard, Ursula Reuter Christiansen og Superflex. Med Ambassaden satte Kørners Kontor gang i diskussioner om, hvad kunst er, og hvilken rolle den spiller i samfundet.
Også med sit navn satte Kørners Kontor spørgsmålstegn ved den gængse opfattelse af kunst. Med navnet antydede stifterne, at kunst ikke er et kald, men blot et arbejde, noget, som kunstneren udfører henne på sit kontor, afskåret fra kunstnerens privatliv og øvrige interesser.
Der er i øvrigt intet, der tyder på, at John Kørners rolle i Kørners Kontor adskilte sig fra de andre kunstneres, selvom hans efternavn indgik i navnet. Navnet er snarere valgt for sin mundrette allitteration (bogstavrim), og fordi det peger i retning af en virksomhed, hvor nogen er chefen – og væk fra en mere romantisk forestilling om kunstneren som en fri sjæl, der alene lever og arbejder efter sin overbevisning.