nouveau roman
Nouveau roman er en betegnelse for en bestemt retning i romangenren i Frankrig fra 1950’erne til 1980’erne. Betegnelsen blev første gang anvendt i 1957 af kritikeren Émile Henriot i en stærkt negativ anmeldelse af Nathalie Sarraute, Tropismes, og Alain Robbe-Grillet, La Jalousie. Repræsentanterne for le nouveau roman var på dette tidpunkt Michel Butor, Claude Ollier, Robert Pinget, Jean Ricardou, Alain Robbe-Grillet, Nathalie Sarraute og Claude Simon, som alle udkom hos forlæggeren Jérôme Lindon på Éditions de Minuit i Paris.
Gruppen delte den opfattelse, at den traditionelle realistiske roman havde udspillet sin rolle. Der var således tale om et brud med det kunstsyn, der betragter værket som resultat af et subjekts udtryksvilje (Peter Bürger, Das Verschwinden des Subjekts, 1998). Handlingens eventyr skulle vige for skriftens eventyr, som teoretikeren Ricardou sagde i sit essay Le Nouveau Roman (1973). En roman som Claude Simons La Route des Flandres måtte derfor mere betragtes som en levende organisme i sig selv end som gengivelse af en oplevet virkelighed. Forfatteren bliver til en fortællerstemme, som ikke er garant for sandfærdigheden af det fortalte (Nathalie Sarraute i L’Ère du soupçon). For Alain Robbe-Grillet har tingene omkring os ikke nødvendigvis en mening (essayet Pour un nouveau roman (1963). En nouveau roman tingsliggør verden, og retningen er derfor også blevet kaldt ”école du regard”, blikkets skole: ”Verden er hverken betydningsbærende eller absurd, den er simpelt hen”, siger Robbe-Grillet. Man undgår derfor også enhver psykologisk dybde i personerne: ”Tingenes overflade er ikke en maske, der skjuler hjertet”, fortsætter han.
De forfattere, der en overgang fandt sammen her, skiltes igen. Først var det ikke klart, om Marguerite Duras kunne regnes med: Hun ønskede det ikke selv, fordi hun var imod, at litteratur skulle bygge på teorier. Til sidst bevægede de vigtigste i gruppen sig i 1980’erne andre steder hen: Claude Simon slog ind på en selvbiografisk romanform fra og med L’Acacia, Nathalie Sarraute fortalte ligeledes selvbiografisk i Enfance (1983), og Alain Robbe-Grillet fulgte det samme spor i Romanesques (1985-1994) og Le Miroir qui revient (1985).