laudanum
Laudanum er en betegnelse, der oprindelig blev indført af Paracelsus for et præparat, der bl.a. indeholdt pulveriseret guld og perler. I 1600-tallet indførtes betegnelsen af den engelske læge Thomas Sydenham om opium opløst i alkohol (opiumstinktur) til behandling af bl.a. smerter, diarré, nervøsitet og søvnløshed.
Indtil slutningen af 1800-tallet var brugen vidt udbredt; bl.a. var briterne Samuel Coleridge, Thomas de Quincey og Dante Gabriel Rossetti kendt for at være misbrugere af laudanum. Forgiftninger, også i forbryderisk øjemed, var velkendte.
Laudanum indeholdende ekstrakter af kanel, kryddernellike, safran og opium svarende til ca. 1 % morfin kunne ordineres i Danmark indtil 1933. Det blev anset som et særlig estimeret og mytisk præparat fra gamle dage.