ægteskab i Romerriget
I Romerriget havde eliten forskellige typer for ægteskab, der alle havde sine juridiske begrænsninger og fordele. De tre former var confarreatio, in manu og sine manu.
Mænd giftede sig typisk omkring en alder af 29-30 år. Omkring dette tidspunkt ville de kunne stille op til Ædil og påbegynde deres politiske karriere og ville derfor gavne af medgift og politiske alliancer.
Kvinder blev som regel gift i en alder fra 14-18 år. Loven tillod unge piger helt ned til 12 år at gifte sig, dog skete dette uhyre sjældent. Langt størstedelen af disse unge kvinder ville blive gift med mænd mindst 15 år ældre end dem selv og oftest på deres fædres alder. Dette betød også at en romersk pige gik direkte fra barndom til voksen gift kvinde uden nogen teenageår.
Denne type af ægteskab var forbeholdt den romerske elite, nærmere bestemt, romere fra en patricier slægt. Denne type ægteskab var en af kravene for at kunne holde flere typer præsteembeder, såsom 'ypperstepræst' for Jupiter og Mars. Det var også afgørende at en vestalinde havde forældre der var gift i denne type ægteskab. Når to parter indgik denne form for ægteskab, gik kvinden fra sin fars magt (patria potestas) og opsyn direkte til sin mands. Dette betød at ægtemanden kontrollerede alle finanser og besiddelser kvinden bragte med sig, samt at han have ekstreme beføjelser, inklusiv den meget omtalte potestas vitae necisque, magter over liv og død. Dette betød manden effektivt kunne dræbe sin hustru uden at blive retsforfulgt.
Julius Cæsar's første ægteskab var højst sandsynligt af denne form og indgået da han var blot 16 år gammel.
Bogstaveligt i hånd. Dette var den traditionelle form for ægteskab som til dels minder om confarreatio ægteskabet. Her gik kvinden igen fra sin faders magt til sin ægtemands. Det synes at denne form for ægteskab var den mest udbredte i den tidlige og mellem republik (ca. 753 – ca. 200 f.v.t.).
Bogstaveligt uden hånd. Begrebet er en moderne opfindelse og findes ikke i antikke kilder. Dog beskriver det en nyere form for ægteskab, hvor kvinden blev i sin faders magt og derfor stod under ham og ikke sin ægtemand. Dette betød også, at så længe hendes fader var i live ville han kunne kontrollere hendes finanser og ejendom samt kræve skilsmisse uden at levere en grund. Dog døde fædre ofte mens deres døtre stadig var unge (20-30 år) hvilket ville frigøre kvinden fra enhver form for patria potestas og gøre hende juridisk selvstændig (sui iuris – Lat. I ens egen ret). Det tyder på at majoriteten af ægteskaber indgået i eliten fra omkring år 200 f.v.t. og langt op i kejsertiden (indtil kristendommens indtog med Konstantin den Store) var sine manu. Denne type ægteskab gjorde også kvinder utroligt magtfulde og velhavende.