naturmedicin
Naturmedicin er præparater, der er fremstillet af plantedele (se lægeplanter) og tilskrives lindrende eller helbredende virkninger.
Fra de ældste tider har planter været brugt til medicinske formål, og i middelalderen blev der udgivet adskillige urtebøger med beskrivelser af planter og deres egenskaber i medicinen eller som krydderier. Mange af de i dag brugte lægemidler indeholder stoffer eller modifikationer heraf, som oprindelig er isoleret fra planter.
Begrebet naturmedicin bruges derfor i nutiden om præparater, som består af plantedele, men ikke er videnskabeligt accepteret. Naturmedicin omfatter et stort og meget varieret sortiment af præparater, hvis eksistens og brug mere skyldes en tiltro til, at de virker, end en egentlig dokumentation for virkning. Til gengæld er de som hovedregel uden større bivirkninger. Afsætningen støttes tit af en aktiv markedsføring.
Naturmedicinens tiltrækningskraft kan skyldes, dels at det drejer sig om præparater, der ikke er anerkendt af den etablerede medicin (se alternativ medicin), dels en angst for de såkaldte kemikalier, der findes i almindelige lægemidler. Enkelte præparater har dog utvivlsomt en vis svag effekt, og den personlige oplevelse spiller tit en stor rolle.
Naturmedicin i form af tørrede plantedele solgtes tidligere fra apotekerne i løs vægt og uden markedsføring eller varemærkenavn; salg i form af farmaceutiske specialiteter var ikke muligt, fordi præparaterne ikke opfyldte kriterierne for godkendelse, herunder en dokumenteret effekt. Med en undtagelse i Lægemiddelloven blev der i 1976 åbnet for et sådant salg, og der blev herefter markedsført et stort antal præparater uden den offentlige godkendelse og indsigt, som egentlige lægemidler er underkastet. Reglerne blev strammet igen i 1992, så der derefter stilles krav til produktionsforhold, kvalitet, uskadelighed m.m., mens terapeutisk virkning ikke kræves dokumenteret, kun sandsynliggjort. Der er således stadig markant forskel på naturmedicin og lægemidler, der har fået en egentlig godkendelse.