Tokugawa-shogunatet
Tokugawa-shogunatet, Tokugawa bakufu, styre i Japan, grundlagt i 1603 af Ieyasu Tokugawa og formelt opløst med Meijirestaurationen 1868; den sidste shogun gik af i 1867.
Shogunen var den øverste i hierarkiet, idet kejseren ingen reel magt havde. Shoguntitlen gik i arv i Tokugawa-slægten, som sammen med sine vasaller også besatte de fleste embeder i centraladministrationen.
Juridisk havde shogunatet kun direkte magt over den fjerdedel af landet, Tokugawa-slægten selv ejede, samt over de vigtigste havnebyer og kejserbyen Kyoto.
Resten af landet var opdelt i cirka 260 len med hver sit juridiske og økonomiske selvstyre og ledet af hver sit daimyo. Daimyoernes loyalitet blev sikret gennem kravet om, at deres familier skulle bo i shogunatets hovedby, Edo (nuv. Tokyo).
Samfundet var skarpt opdelt i aristokrati, samuraier, bønder, håndværkere, købmænd samt flere marginaliserede grupper. Standsopdelingen øgede shogunatets kontrol og var en videreførelse af Hideyoshi Toyotomis reformer. I hovedparten af Tokugawa- eller Edo-perioden var Japan lukket for omverdenen; se Japan (historie).