Brexit
Ordet Brexit (British exit from Europe) benyttes som betegnelse for den politiske proces, der startede med, at den tidligere konservative premierminister David Cameron i sin Bloombergtale den 23. januar 2013 annoncerede, at han ville udskrive en folkeafstemning om fortsat britisk medlemskab af EU, og som blev afsluttet med Storbritanniens formelle udtræden den 31. januar 2020. Resultatet af folkeafstemningen, der blev afholdt 23. juni 2016, blev at 52% af vælgerne stemte for Leave, mens 48% stemte for Remain – dog med store regionale forskelle på tværs af Storbritannien og de fire nationer – England, Skotland, Wales og Nordirland – som landet består af. Storbritannien forlader EU efter at have været medlem siden 1973.
I en tale i 1946 om Storbritanniens forhold til resten af Europa udtalte Winston Churchill, at ’Britain was with Europe, but not of it’. Dermed anslog han det tema, som har præget Storbritanniens tvivl om sin placering i forhold til det europæiske kontinent gennem hele perioden efter 2. verdenskrig, og som til sidst har ført til udmeldelsen af EU. En tvivl, som har betydet, at Storbritannien ofte er blevet kaldt ’the awkward partner’; et lidt besværligt medlem af fællesskabet.
Den tvivl fik især momentum med vedtagelsen af Maastrichttraktaten i 1992, som medførte, at det europæiske samarbejde ændrede karakter fra at være et mellemstatsligt samarbejde mellem suveræne nationer til at få tilføjet overstatslige dimensioner med overførsel af suverænitet til fælles politiske institutioner. Med vedtagelsen af Maastrichttraktaten skiftede samarbejdet navn fra EF (Det Europæiske Fællesmarked) til EU (Den Europæiske Union).
Udviklingen henimod den politiske union skubbede for alvor til den EU-skepsis, der havde ligget latent i Storbritannien, især i og omkring Conservative Party. Den førte endvidere til dannelsen i 1993 af United Kingdom Independence Party (UKIP), som havde britisk udmeldelse som eneste politik, og som formåede at presse skiftende konservative ledere til konstant at skærpe tonen i forhold til EU-medlemskabet for til sidst at kulminere med David Camerons kapitulation i Bloombergtalen i 2013.
Udskrivningen af folkeafstemningen var først og fremmest et forsøg på at dæmpe en kraftig og stadig farligere splittelse på EU-spørgsmålet i Conservative Party. David Camerons plan var at gennemføre en ny forhandling om vilkårene for Storbritanniens medlemskab af EU, efterfulgt af en folkeafstemning, som han bekendtgjorde, at han ville anbefale briterne at stemme ja til.
Under kampagnen op til afstemningen fokuserede tilhængerne af fortsat EU-medlemskab (det store flertal af Labour, Liberal-Demokraterne, De Grønne, Det Skotske Nationalparti, det walisiske Plaid Cymru og flertallet af de konservative) først og fremmest på økonomiske argumenter, mens Brexit-tilhængerne (et stort mindretal i Conservative Party og UKIP) fremhævede mere værdiladede emner som indvandring, suverænitet og identitet. Resultatet af folkeafstemningen førte med det samme til en voldsom politisk krise. David Cameron trådte tilbage som partileder og premierminister og afløstes nogle uger senere af Theresa May. Labour kastedes også ud i en krise efter kritik af ledelsens indsats under kampagnen og et deraf følgende opgør om formandsposten i partiet. Økonomisk førte resultatet umiddelbart til kraftige kursfald på det britiske pund.
Den nye regering stod med den opgave dels at forhandle den britiske udmeldelse på plads (skilsmisseaftalen), dels forsøge at forhandle en aftale om det fremtidige forhold mellem parterne.
Det første forsøg på at forhandle en skilsmisseaftale på plads mellem EU og Storbritannien endte i fiasko og med, at Theresa May blev tvunget væk fra posten som premierminister, efter at hendes aftale var blevet nedstemt massivt tre gange i det britiske parlament i de første måneder af 2019.
Boris Johnson vandt det efterfølgende formandsvalg i Conservative Party og flyttede ind i Downing Street 10 i juli 2019 med et løfte om at "get Brexit done." Det betød i praksis, at han genforhandlede Theresa Mays udtrædelsesaftale, som han opnåede enighed med EU om i oktober 2019, og som han fik endelig vedtaget i det britiske parlament den 23. januar 2020. Herefter kunne Storbritannien forlade EU 31. januar samme år.
Et skridt på vejen til at få aftalen vedtaget i parlamentet var afholdelse af et ekstraordinært parlamentsvalg den 19. december 2019, som gav Boris Johnson et flertal på 80 mandater i Underhuset. Det betød, at han slap for at blive nedstemt på samme måde som Theresa May var blevet det.
Ifølge aftalen var resten af 2020 en overgangsperiode, der skulle bruges til at få afklaret en lang række detaljer som følge af skilsmissen. Overgangsperioden kunne, hvis begge parter havde ønsket det, have været forlænget i op til to år. Selvom forhandlingerne om en aftale for det fremtidige forhold mellem EU og Storbritannien i lang tid så ud til at kunne kuldsejle, og at Storbritannien dermed ville træde endeligt ud uden en aftale (det ofte omtalte no-deal secenarie), nægtede Boris Johnson at benytte muligheden for forlængelse.
Boris Johnsons skilsmisseaftale var på lange stræk identisk med den aftale, Theresa May havde forhandlet. Men på ét meget afgørende punkt var den anderledes. I den særlige Protokol om Nordirland, som er en del af skilsmisseaftalen, ændrede Johnson på grænsen mellem EU og Storbritannien.
I Theresa Mays aftaleudkast lå grænsen på land; dvs. der, hvor den geografiske grænse ligger mellem republikken Irland og Nordirland (som er en del af Storbritannien). Den grænse flyttede Boris Johnson til Det Irske Hav, således at Nordirland de facto forblev, og stadig er en del af EUs indre marked, samtidig med at det er en del af det britiske indre marked. Den grænsedragning og opfyldelsen af Protokollen om Nordirland har givet store problemer lige siden. Til dato er der ikke fundet løsninger på disse, og de truer med at udløse en handelskrig mellem EU og Storbritannien.
I næsten sidste øjeblik, juleaftensdag 2020, lykkedes det parterne at blive enige om en Handels- og Samarbejdsaftale (Trade and Cooperation Agreement – TCA) som grundlag for regulering af det fremtidige handelssamarbejde mellem EU og Storbritannien samt en række andre samarbejdsområder. Aftalen indeholder etablering af omkring 25 forskellige kommissioner, råd og udvalg, som skal bidrage til at få aftalen til at fungere i praksis. Selvom Boris Johnson vandt valget i december 2019 på at få Brexit overstået, vil der i praksis, jævnfør aftalen, gå en årrække, før man kan sige, at Storbritannien reelt er ude af EU. Dertil vil Storbritannien permanent være lige så bundet af en række af EU's reguleringsmekanismer, som landet var som medlem af EU.
De første ca. 2½ år efter Storbritanniens udtræden af EU den 31. marts 2020 har været præget af særdeles langsom, grænsende til ingen, opfyldelse af de løfter som Boris Johnson og andre stærkt ideologiske Brexitfortalere stillede befolkningen i udsigt ved frigørelse fra 'EUs lænker'. Det er ikke lykkedes at indgå nogen nye bilaterale handelsaftaler af betydning, og de økonomiske fordele af udmeldelsen har ikke vist sig, tværtimod.
Selvom Coronakrisen ramte den britiske økonomi hårdt, og den har gjort det vanskeligt at skelne mellem effekter af denne og effekterne af Brexit, tegner der sig dog et billede af, at Brexit har haft klart negative konsekvenser for britisk økonomi, erhvervsliv og befolkning.
Regeringens Office for Budget Responsibility har dokumenteret et mærkbart fald i Storbritanniens handel med sit største marked, EU. OECD forudsiger tillige, at Storbritannien ender på nulvækst i 2023 og lavest af alle G7 lande. Endelig peger en række britiske erhvervsorganisationer på betydelige problemer for virksomhederne som følge af udtræden af EU og en manglende implementering af britiske regler i de tilfælde, hvor EUs regler ikke længere gælder.
Som en konklusion på forløbet af Brexit indtil november 2022 må man konstatere, at Brexit udsatte Storbritannien som stat og den britiske befolkning samt det britiske politiske system for en chokbehandling, som langt fra er overstået. Brexit udfordrer endvidere den britiske forfatning og sammenhængskraften i den britiske union, fordi de fire nationer i Storbritannien stemte forskelligt. Brexitafstemningen viste endvidere, at et flertal i befolkningen ønskede noget helt andet end det overvejende flertal blandt parlamentets medlemmer, idet det store flertal af disse var tilhængere af at forblive i EU.
Fremtrædende Brexittilhængere i Conservative Party stillede befolkningen store fremskridt i udsigt op til folkeafstemningen. Frigørelsen fra de lænker, som bandt Storbritannien til EU, ville føre til en bedre økonomi, lavere priser i butikkerne, øget handel med andre dele af verden, kontrol med indvandringen og langt mindre bureaukrati for virksomhederne. Sådan er det dog ikke gået. Den almindelige brite har indtil videre ikke set meget til de lovede positive effekter af udtræden af EU, bortset fra at det britiske indenrigsministerium er begyndt at genindføre de tidligere blå pas til erstatning for EU's rødbedefarvede pas.
Storbritannien benytter ikke euro som valuta og har ikke været medlem af Schengen-passamarbejdet, så de store, synlige gevinster er udeblevet. Det eneste synlige område, hvor man reelt kan sige, at Storbritannien har genvundet kontrollen, er med indvandringen til landet. Det har til gengæld ført til stor mangel på arbejdskraft i en række sektorer, fordi det er blevet mindre attraktivt for EU-borgere at arbejde i Storbritannien.
Brexit blev formidlet på argumentet om suverænitet. Storbritannien skulle ikke længere være underlagt EU's regeltyranni. Storbritannien skulle ikke længere være en rule-taker men en rule-maker. Indtil videre er denne ændring ikke indtruffet. Britiske virksomheder lever fortsat, nu på sjette år efter udtræden, med usikkerhed. Det ændrede regelgrundlag, virksomhederne arbejder efter, når de eksporterer/importerer til og fra EU, og den lovede afbureaukratisering, har de ikke set noget til.
Den britiske befolkning er ved at ændre holdning til Brexit. I de første år efter folkeafstemningen viste meningsmålinger, at fordelingen mellem leave og remain var stabil og konsistent med afstemningsresultatet. Befolkningen havde tilsyneladende polariseret sig i faste blokke over Brexitspørgsmålet. Men på det seneste er data begyndt at vise, at situationen er ved at ændre sig. Antallet af vælgere som nu mener, at Brexit var en forkert beslutning, er begyndt at stige markant.
De nyeste målinger viser, at 59% nu mener, at Brexit var en forkert beslutning, mens 41% stadig mener, at beslutningen var rigtig. Det er nu 16 måneder siden en meningsmåling viste et flertal for, at Brexit var den rette beslutning.
Blandt de britiske politikere har man indtil videre ikke set en lignende holdningsændring. Selv om det er tydeligt, at Brexit fortsat langt fra er implementeret og har en række alvorlige og negative konsekvenser for britisk økonomi, som forværrer det allerede massive fald i levestandard som et flertal af briter oplever, fornægter de fleste parlamentsmedlemmer i begge de to store partier, Conservative Party og Labour, at Brexit rummer store udfordringer. Tværtimod holder de fast i, at Brexit er en succes og rummer uanede, hidtil uudnyttede muligheder. Det kan nærmest virke, som om der er en stiltiende aftale om slet ikke at tale om emnet; om at tie problemerne væk. Emnet har således også været næsten fraværende i formandsopgørene i Conservative Party hen over sommeren og efteråret 2022.