dansk rap
Dansk rapmusik er optrædender eller indspilninger, som indeholder rap (improviseret eller forberedt) over et beat, af danske artister og oftest på dansk. Her er tale om det musikalske element i hiphopkulturen (fraregnet rene DJ-performances). Rap indgår dog også i andre genrer som fx pop og EDM (elektronisk dansemusik).
Rapmusik er en vigtig del af dansk populærmusik og -kultur med høje salgstal og både kendte og anerkendte artister. Genrens vej mod denne status gik de første årtier gennem tre bølger af bevågenhed og begejstring efterhånden kombineret med et stigende antal musikudgivelser.
Den første bølge udspillede sig i forlængelse af de film, pladeindspilninger, koncertturnéer, journalistiske reportager mv., som fra begyndelsen af 1980’erne løftede amerikansk hiphopkultur fra South Bronx i New York og ud til resten af verden.
DR var tidligt ude og sendte i foråret 1983 en række radioprogrammer produceret af danskamerikaneren Al Jones. Samme år blev de første plader fra det amerikanske selskab Sugar Hill Records distribueret til det danske marked, og året efter fulgte koncerter med Herbie Hancock (featuring Grandmixer DST) og Grandmaster Flash and the Furious Five. Det virkelige gennembrud bestod imidlertid i en ’breakdancedille’, som løb over landet i foråret 1984 med konkurrencer i danseskoleregi og intens dækning i ungdomsblade og andre medier.
Nogle fans dannede breakdance- og senere graffiti-crews (fx Wild Style Breaking Crew med medlemmer af den senere rapgruppe Rockers By Choice). I det hele taget opstod et miljø omkring hiphop; i København centreret om ungdomsklubben Thomas P. Hejle, som holdt ved, efterhånden som ’dillen’ fortog sig i løbet af 1985.
Danske udgivelser af rapmusik begrænsede sig i disse år i det store hele til humoristiske overtagelser af formen blandt pop-, rock- og revy-artister – til stor fortrydelse for miljøet af hiphopfans. Et eksempel er ”Rap nu”, det danske fodboldlandsholds slagsang ved europamesterskaberne 1984 med rap af kommentator-ikonet Gunnar ’Nu’ Hansen.
Få år senere kickstartedes den anden bølge af udgivelsen af de første danske rapalbum med grupperne MC Einar (Den Nye Stil, 1988) og Rockers By Choice (Opråb! Til Det Danske Folk, 1989). Forud var gået eksperimenter i ’undergrunden’, hvor rappen havde haft det svært sammenlignet med hiphopkulturens andre elementer (DJing, graffiti og breakdance). Grunden var både utilstrækkelige engelskkundskaber, og at rap på dansk blev betragtet som uautentisk (’sell out’). Det er således en vigtig fortælling i dansk hiphops ’mytologi’, at Einar Enemark – rapper i MC Einar – formåede at ’knække koden’ til det at rappe på dansk, netop fordi han ikke havde en fortid i miljøet.
Forholdet mellem MC Einar og Rockers By Choice var konkurrencepræget – helt i tråd med hiphopkulturens konventioner. Førstnævntes medlemmer og ikke mindst tekstforfatter og producer Nikolaj Peyk kom ud af miljøets graffiti-del i modsætning til medlemmerne af Rockers By Choice, som repræsenterede breakerne.
Begge grupper rappede på dansk, men med meget forskellige udtryk. Hvor MC Einars tekster var humoristiske og centreret om gruppens (forsumpede) ungdomsliv, var Rockers By Choice politiske med budskaber om fx kriminalitet, stoffer og forurening. Sidstnævnte optrådte desuden med fælles jakker og koreografi. Musikalsk høres tydelig inspiration fra tidens amerikanske New School rap med navne som Run-DMC, LL Cool J og Public Enemy, som alle gæstede Danmark i årene 1987-1988. Dog var MC Einars beats mere spraglede end Rockers By Choices (med samples af fx klassisk musik og dansktop), mens sidstnævnte søgte et hårdere udtryk.
De to grupper var ikke alene i den anden bølge, men klart de mest succesfulde. Andre navne var fx Salli, Jo-C-Fine, Flopstarz og Rip Rap Rock. Desuden etableredes i perioden det første danske pladelabel dedikeret til rap, Solid Productions, som blandt andet udgav det engelsksprogede album Solid Productions Taking Over i 1990.
Alligevel betød nogle mindre succesfulde opfølgere fra MC Einar og Rockers By Choice, at den anden bølge drev over. Begge grupper mistede pusten, medierne interessen og pladebranchen tilliden.
Frem til midt i 1990’ernes trivedes dansk rap således primært til koncerter og jams foruden konkurrencer som ”Årets rapper” (en forløber for DM i rap og MC’s Fight Night). Genren blev desuden dækket af dedikerede stemmer som hiphopskribenten Jeppe ’Jay-B’ Bisgaard (med en fast klumme i ungdomsbladet Mix).
Enkelte engelsksprogede udgivelser blev det til, fx Lucas’ To Rap My World Around You (1991) efterfulgt af Lucacentric (1994) samt Al Agamis Covert Operations (1993) efterfulgt af et flerårigt samarbejde med Thomas Blachman og Remee. Desuden bør nævnes, at tidens dancemusik også indeholdt rap, fx Cut’n’Move med rapperen MC Zipp.
For den dansksprogede rapmusiks tilbagevenden til rampelyset var et vigtigt skridt julekalenderen Bo hadede ikke julen, men det var tæt på, som Nikolaj Peyk producerede til DR i 1993 sammen med rapperne Jazzy H og Bossy Bo (tidligere Flopstarz). Her var tale om en rappet føljeton, som efterfulgtes af en større produktion, albummet Verdens længste rap i 1995. Samme år udkom også Humleriddernes Jeg gi’r en omgang, hvis du gi’r to!!, og med et overvældende pladesalg på omkring 200.000 eksemplarer kickstartede disse album tilsammen en fornyet opmærksomhed på rap ikke mindst blandt de danske pladeselskaber.
Faktisk udgives omkring 40 danske rapalbum i 1996 og blandt dem Peyk, Jazzy H og Bossy Bos storsælgende opfølger under navnet Østkyst Hustlers, albummet Fuld af Løgn. Prominente albumdebutanter var i øvrigt Den Gale Pose med Flere Ho’s, Hvid Sjokolade med Så'n Er Vi og Kongehuset med … Klarer Ærterne.
De følgende år så flere prominente debuter, fx Sund Fornuft med Så Sundt Som Det Er Sagt (1997), Clemens med Regnskabets Time (1997) og Malk De Koijn med Smash Hit In Aberdeen (1998). Det hører med til historien, at en række ’undergrundsudgivelser’, som samlede forskellige navne (fx Stop Volden, 1994; De Grimme Ællinger – Rappen fra Undegrunden og Hip-hop til Folket, begge 1996) var med til at bane vejen for den etablerede pladebranches genfundne interesse i at udgive rapmusik.
Både tekstligt og musikalsk spænder slut-1990’ernes danske rap vidt, fra den direkte videreførelse af MC Einars linje hos Østkyst Hustlers over amerikansk east coast-inspireret men stadig humoristisk rap hos Hvid Sjokolade og Kongehuset til klare west coast- og gangstarap-prægede beats og attituder hos Den Gale Pose (som også havde virket som producerkollektiv under navnet Madness 4 Real i L.A. 1992-1995). Forskellene blev udpeget i dissraps som fx Den Gale Poses ”Vi nævner ingen navne” (1996) eller B.A.N.G.E.R.S’ ”Århus er min” (1999).
Det brede gennembrud, som rappen oplevede i anden halvdel af 1990’erne, fortsatte efter årtusindskiftet. Det vil sige, at den denne tredje bølge aldrig rigtig er klinget af. Samtidig forandredes rapmusikken dog gennem de følgende årtier, dels via genremæssige forgreninger, dels ved et overordnet skifte i tidens popmusik i retning af rap og EDM.
Udviklingen af en hardcore, gangstarap-inspireret stil fortsatte i 2000’erne, hvor artister som Jokeren, Niarn og L.O.C flyttede grænser for hårdtslående attituder og historier fra livet i overhalingsbanen. Stilen blev i første omgang forbundet med betegnelsen stodderrap – i forlængelse af Den Gale Poses Definitionen af en Stodder (2001).
Kontroverser med andre rappere, nedsættende omtale af kvinder og beretninger om stoffer og druk skabte offentlig debat – mest markant med forfatter Hanne-Vibeke Holsts udfald i Politiken i november 2004. Alligevel toppede de nævnte rappere hitlisterne, og det samme gjorde Aarhus V-kolleger som Johnson, U$O og Marwan foruden samarbejdspartnerne i Suspekt. Sidstnævnte udviklede en dansk pendant til horrorcore med hårde og dystre beats samt tekster, der (bl.a.) excellerer i seksuelle emner – som en udfordring af de tabuer gruppens pladeselskab, Tabu Records, er opkaldt efter.
Sideløbende med den hårde stil var 2000’erne også præget af festglad og poppet rap. Særligt Nik og Jay og deres produktionsselskab Nexus satte brand i dansegulvene og nye standarder for, hvor ‘bling’ man kan være på dansk. Stilen faldt ikke i dele af det etablerede hiphopmiljøs smag, og det er karakteristisk, at Nik og Jay i lighed med fx L.O.C har frasagt sig prædikatet hiphop (med dets associationer af ’keeping it real’ i forhold til de fire elementer, konkurrence på skills, undergrundsmentalitet og social ansvarlighed). Her var fx Malk de Kojin populære eksponenter for miljøets værdier i en bredere offentlighed.
Danseglade ’vibes’ udbredtes også i perioden af artister som Natasja og Bikstok Røgsystem, som oversatte jamaicansk dancehall til dansk. Selv om genren dancehall og miljøet i København går mange år tilbage, var her tale om artister med en stærk forbindelse til dansk rapmusik. Strømningen led et alvorligt knæk med Natasjas tidlige død i 2007.
Ligesom det i amerikansk sammenhæng er sket med det stærkt nedsættende ord “nigger”, har danske rappere taget ordet “perker” op som en måde til at understrege deres egen ’anden-etniske’ baggrund og dermed oplevelsen af stå udenfor majoritetssamfundet. Et eksempel er Marwans debutalbum P.E.R.K.E.R fra 2006, og tendensen har givet anledning til genrebetegnelsen ’perkerrap’, som igen forbinder sig med forestillinger om rap (og særligt gangstarap) som ’ghettomusik’. Opmærksomheden på disse temaer i dansk rapmusik blev styrket af det politiske fokus på indvandring og udsatte boligområder i perioden efter årtusindskiftet – fx i kraft af den såkaldte ghettolov fra 2010.
Tidligt ude med en tematisering af deres baggrund som indvandrerunge var gruppen Outlandish, fx ved brug af samples fra arabisk, pakistansk og latinamerikansk musik. I 00’ernes succesfulde Aarhus V-rapscene fusioneredes ’perkerrap’ med inspirationer fra gangstarap og dirty south bl.a. af crewet Pimp-a-lot, som Marwan var del af. Siden blev tendensen samlet op og udviklet af fx Sivas, hvis sammenblanding af dansk, engelsk, persisk, arabisk, tyrkisk og gadeslang på debut-epen D.A.U.D.A (2013) er blevet beskrevet som ’ghettodansk’.
I starten af 2010’erne blev muligheden for eksponering via digitale platforme udnyttet af en ny generation af rappere. Det gjaldt ikke mindst Kidd, som i 2011 udgav singlen "Ik lavet penge" på YouTube. Den sikrede ham et gennembrud og opmærksomhed til det Nørrebro-baserede Cheff Records, hvor kolleger som TopGunn, Klumben og Raske Penge fortsatte dancehall-bølgen.
Nørrebro var også base for gruppen B.O.C. (Bars Of Crack, Bombs Over Copenhagen eller Bomber Over Centrum), som tæller rapperne Gilli og Kesi samt producer Benny Jams. De samarbejdede med rapperne Stepz og Branco (kendt som MellemFingaMuzik) i den lidt større gruppe Molotov Movement (eller Molo). Også Sivas tilhører denne kreds, som medvirkede på hinandens udgivelser.
De Nørrebro-baserede rappere medvirkede til at oversætte den engelske rap-genre grime til dansk, som det fx høres på Kesis debutalbum Bomber over centrum (2012). Baggrunden for grime var foruden dancehall, EDM-genrer som garage, 2-step og jungle.
En anden prominent inspiration for 2010’ernes danske rapmusik var afrobeats. Stilen blev introduceret med Gillis ”C’est la vie” (feat. MellemFingaMuzik, 2015) men hurtigt samlet op af andre, fx Sivas, Sleiman, Node og Fouli. Den illustrerer en orientering mod afrikansk popmusik, men også latin og caribiske rytmer. Samtidig peger den på indflydelse fra fransk rap i modsætning til hiphoppens typiske orientering mod USA.
Også trap har været et vigtigt element i dansk rapmusik, siden Sivas’ D.A.U.D.A. for alvor lancerede den Atlanta-baserede genre på dansk. Auto-tunede vokaler mødes her med tunge og samtidig rytmisk spændstige beats, og stilen er siden videreudviklet med inspiration fra den Chicago-baserede genre drill, som søger et (endnu) mere dystert udtryk, som illustreret fx af den Aarhus V-baserede gruppe Shootergang.
Mens dansk rap i sine tidlige år måtte slås med forestillinger om, at her var tale om en ’døgnflue’, så har genren over tid opnået ikke bare et bredt gennembrud men også en høj grad af anerkendelse.
Det viser sig i tildelingen af priser, hvor fx Malk de Koijn allerede i 1999 modtog den litterære Maarum-pris for deres debutalbum. Et andet eksempel er rapperen Per Vers, som i 2014 modtog Modersmål-Prisen.
Andre rappere som Jokeren har opnået at få deres tekster udgivet som lyrik (Storbystodder, 2003), ligesom litteraturkritiker Lars Bukdahl allerede i 2004 udgav en samling af danske raptekster (Poesi dér). Også samarbejder mellem rappere, teatre, klassiske orkestre og ballet- og opera-kompagnier illustrerer en finkulturel anerkendelse. Fx har rappere fra Aarhus V samarbejdet med Aarhus Symfoniorkester og Den Jyske Opera. Et andet eksempel er Det Kongelige Teaters opsætning i 2023 af musikforestillingen Natasja om rapperens liv og musik.
To knivdrab på unge den 19. november og 6. december 1993 blev af danske medier udlagt som hiphop-relaterede og i BT og Ekstra Bladet omtalt som ”hiphop-drab” eller for det sidstes vedkommende ”hip-hop mordet”. Paralleller blev draget til race-uroligheder og udbredelsen af gangstarap i USA, og repræsentanter for det hjemlige miljø som fx Jay-B måtte rykke ud til forsvar for genren. At de unge, som det hurtigt viste sig, ikke havde nogen særlig forbindelse til hiphop, betød mindre. Medieomtalen afspejlede stereotyper og et omslag i forhold til den ofte positive og nysgerrige dækning, som ellers havde været genren til dels.
Kritikken af hiphop og særligt rapmusikkens forbindelse til vold, stoffer, sexisme mv. er gentaget sidenhen – fx i forbindelse med stodderrappen og i nyere tid udgivelsen af drill på dansk. Kriminalitet og vold blandt drill-artister i USA og England og eksempler på det samme blandt danske rappere fik fx hiphopskribent Kristian Karl til i en omtale af Shootergang at beskrive drill som ”verdens farligste genre”.
Hvad angår køn bør det huskes, at allerede første generation af danske rappere talte flere kvindelige navne. Siden har markante og kommercielt succesfulde artister som Natasja og Tessa øget opmærksomheden på og accepten af kvinder på scenen.