Danmarks økonomi
Danmarks økonomi er den samlede mængde af de økonomiske aktiviteter af alle slags, der finder sted i Danmark. Danmarks økonomi er kendetegnet ved en høj materiel levestandard, som skyldes en høj beskæftigelse, en veluddannet arbejdsstyrke og et udbygget kapitalapparat (maskiner og andet materiel). Det meste af beskæftigelsen og produktionen finder sted i serviceerhvervene. Udenrigshandelen spiller en meget stor rolle for den danske samfundsøkonomi.
Det danske arbejdsmarked er præget af kollektive aftaler, hyppige jobskifter og en relativt lille statslig indblanding. De seneste årtier har den økonomiske politik været indrettet på at forbedre de langsigtede økonomiske strukturer. Det har afhjulpet de tidligere dominerende balanceproblemer i dansk økonomi: Modsat tidligere er den strukturelle ledighed i dag lav, opsparingen høj og de offentlige finanser robuste overfor de kommende demografiske ændringer. Pengepolitikken, der udføres af Danmarks Nationalbank, er indrettet på at opretholde et fast kursforhold mellem kronen og euroen, mens finanspolitikken, der udføres af regeringen, anvendes til at stabilisere udsvingene i økonomien, så ledigheden ikke ændrer sig for meget over tid.
Danmarks økonomi er kendetegnet ved en vedvarende økonomisk vækst, der gennemsnitligt forøger befolkningens materielle levestandard i størrelsesordenen 1½-2 procent om året. Ved siden af denne langsigtede tendens, der især skyldes teknologiske fremskridt, er udviklingen præget af talrige konjunktursvingninger, der i høj grad påvirker befolkningens løbende opfattelse af økonomien. Finanskrisen og COVID-19-krisen er de to seneste eksempler på lavkonjunkturer, der har ramt økonomien. I 2022 satte forsyningsproblemer i kølvandet på pandemien og den russiske invasion af Ukraine fokus på inflationen, der steg kraftigt til 7,7 procent for hele 2022 efter at have ligget på et lavt niveau i mange år. I 2023 faldt inflationen dog igen både i Danmark og udlandet.
Sammenlignet med andre lande er en stor andel af befolkningen i beskæftigelse. 80 procent af de 20-64-årige havde et arbejde i 2022, godt 5 procentpoint mere end gennemsnittet i EU. Det skyldes ikke mindst, at kvindernes erhvervsdeltagelse er høj, og at arbejdsløsheden er relativt lav i Danmark. Ca. 80 procent af de beskæftigede arbejder i servicesektoren. 10 procent arbejder i industrien, lidt mere end 2 procent i landbrug o.l., og resten indenfor bygge- og anlæg eller i forsyningsvirksomheder.
Den danske arbejdsmarkedsmodel er præget af en høj organisationsgrad, og kollektive overenskomster spiller en stor rolle både for løndannelsen og mange andre arbejdsmarkedsforhold. Det danske pensionssystem er således i høj grad bestemt via overenskomster. Statens lovgivning spiller derfor også en mindre rolle på arbejdsmarkedet. Danmark har eksempelvis modsat USA og de fleste vesteuropæiske lande ingen lovfæstede minimumslønninger. Dog spiller trepartsforhandlinger, hvor regeringen og arbejdsmarkedets parter i fællesskab træffer beslutninger, lejlighedsvis en vigtig rolle i den samfundsøkonomiske udvikling.
Flexicurity-princippet er karakteristisk for det danske arbejdsmarked. Det dækker over en kombination af relativt nem og hurtig adgang for de ledige til arbejdsløshedsdagpenge, som for lavtlønnede desuden er relativt høje ("security"), og nem adgang for virksomhederne til at afskedige medarbejdere ("flexibility"). Sammen med en aktiv arbejdsmarkedspolitik bidrager det til at den danske strukturelle ledighed (ledigheden i en konjunkturneutral situation) er ret lav. I 2022 var bruttoledigheden på 2,6 procent.
Danmarks eksport udgjorde i 2022 70 procent af bruttonationalproduktet (BNP), mens importen udgjorde 59 procent. Den danske udenrigshandel er dermed en meget vigtig bestanddel af den samlede samfundsøkonomi, og betydningen har været stigende igennem hele efterkrigstiden. Som en lille åben økonomi er Danmark meget afhængig af den økonomiske udvikling hos vores samhandelspartnere. Danmark har traditionelt ført en frihandelsorienteret linje i internationale samarbejdsorganisationer som EU, OECD og WTO.
Størstedelen af såvel eksporten som importen består af varer, mens resten er tjenester. Af varer eksporterer Danmark især maskiner, fødevarer samt kemikalier og beslægtede produkter som medicin. Søtransport, turisme og konsulentydelser er de vigtigste eksporttjenester.
Danmark har i næsten hele perioden siden 2. verdenskrig ført fastkurspolitik. Siden 1999 har valutakursen været defineret i forhold til euroen som fastlagt i valutakursmekanismen ERM II. Danmarks Nationalbanks pengepolitik er som følge heraf koncentreret om at fastholde det aftalte kursforhold. Det gøres dels ved at købe og sælge fremmed valuta og dels ved at justere Nationalbankens renter i forhold til Den Europæiske Centralbank ECB’s renteniveau. Danmark er i 2023 det eneste OECD-medlemsland med egen valuta, der fører fastkurspolitik. Som følge af det lave internationale renteniveau var Nationalbankens indlånsrente negativ i en længere periode fra 2014 indtil 2022, hvor den høje inflation førte til rentestigninger i både udlandet og Danmark.
Såvel de offentlige udgifter som skatteindtægterne ligger på et relativt højt niveau i Danmark. I 2022 udgjorde udgifterne ca. 45 procent og de samlede indtægter knap 50 procent af BNP. Siden 2017 har der hvert år været et overskud på den offentlige saldo. I 2022 oplevede Danmark igen et overskud på den offentlige saldo på 3,3 procent af BNP. Den offentlige nettogæld (dvs. staten og kommunernes gæld minus deres tilgodehavender) blev i 2018 afløst af en offentlig nettoformue, der ved udgangen af 2022 udgjorde knap 17 procent af BNP.
Den økonomiske politik er baseret på opretholdelse af fastkurspolitikken, hvor finanspolitikkens rolle er at stabilisere økonomiens konjunkturudsving. Samtidig er der stor opmærksomhed på at sikre sunde strukturer med en høj andel af befolkningen i beskæftigelse, gode konkurrenceforhold og sunde langsigtede offentlige finanser (dvs. en holdbar finanspolitik). Finanspolitikken har dermed i dag et meget mere langsigtet fokus, end den havde før 2000.
I det første årti efter 2. verdenskrig var Danmarks økonomi præget af Marshallhjælp og en større integration i verdensøkonomien, men også af forsyningsproblemer og høj arbejdsløshed. I slutningen af 1950’erne indledtes en langvarig højkonjunktur med en meget kraftig velstandsstigning. 1960’erne blev årtiet med den højeste målte økonomiske vækst nogensinde. I løbet af årtiet begyndte inflationen også at stige, og Danmark oparbejdede udlandsgæld som følge af vedvarende underskud på betalingsbalancen fra 1963.
De gode tider blev i 1973 afløst af en oliekrise, der på én gang medførte stigende arbejdsløshed og inflation (såkaldt stagflation). I resten af årtiet forsøgte skiftende regeringer ved hjælp af bl.a. indkomstpolitik og gentagne devalueringer af kronen at styre økonomien, men med begrænset succes. Da den anden oliekrise indtraf omkring 1980, udløste det en ny lavkonjunktur, der understregede dansk økonomis store balanceproblemer: Der var på én gang høj ledighed, høj inflation, underskud på betalingsbalancens løbende poster og efterhånden en betydelig offentlig gæld.
Poul Schlüters regering tiltrådte i 1982 og omlagde den økonomiske politik. Den fik nu et mere langsigtet perspektiv. Man forsøgte at løse grundlæggende strukturer, og i den næste årrække gennemførte man strukturelle reformer på vigtige samfundsøkonomiske områder. Man indførte en konsekvent fastkurspolitik, og man afskaffede den automatiske regulering af lønningerne i takt med prisstigningerne. Den havde indtil da været indbygget i de fleste overenskomster. Den nye politik skulle bekæmpe inflationen.
De lavere lønstigninger forbedrede også konkurrenceevnen og dermed eksporten, hvilket gavnede beskæftigelsen og betalingsbalancen. Resultatet blev en ny højkonjunktur i 1983-1986. Men den faldende ledighed medførte overophedning på arbejdsmarkedet, hvor overenskomsterne i 1985 medførte meget store lønstigninger. I 1986 fik Danmark sit største betalingsbalanceunderskud nogensinde. Det fik regeringen til at indlede en stram økonomisk politik med den såkaldte kartoffelkur. Det blev starten på en langvarig lavkonjunktur i årene 1987-1993, som man har kaldt ”de syv magre år”. Ledigheden steg til sit højeste niveau efter 2. verdenskrig, da den nåede 12,4 procent i 1993.
Betalingsbalancens løbende poster er lig med et lands opsparing fratrukket dets investeringer. Når Danmark i 1963-1989 havde underskud her, skyldtes det altså, at investeringerne i det danske kapitalapparat var højere end danskernes private og offentlige opsparing. De syv magre år medførte, at investeringerne faldt kraftigt, og i 1990 opnåede Danmark for første gang i næsten 30 år et betalingsbalanceoverskud. Prisen var en længere periode med lavvækst, dels under selve lavkonjunkturen og dels senere i form af et mindre kapitalapparat. I samme periode lagde to andre begivenheder grunden til en markant større privat opsparing i Danmark: I 1987 beskar en skattereform det høje danske rentefradrag og gjorde det dermed dyrere for private at låne penge. I de næste årtier er flere senere skattereformer fortsat i dette spor og har dermed reduceret subsidiet til gældsætning, som rentefradraget er udtryk for, betydeligt. Og i starten af 1990’erne blev der efter trepartsforhandlinger påbegyndt en markant udvidelse af den obligatoriske pensionsopsparing på arbejdsmarkedet. Begge ændringer har permanent forøget danskernes opsparing og bidraget til, at Danmark siden 1990 bortset fra 1998 har haft overskud på betalingsbalancen hvert eneste år. Landet er gået fra at have stor udlandsgæld til i 2022 at have en udlandsformue, der udgør 64 procent af BNP.
Med regeringen Poul Nyrup Rasmussens tiltræden i 1993 skiftede konjunkturpolitikken, idet man med en ekspansiv finanspolitik, den såkaldte kickstart, aktivt stimulerede samfundsøkonomien. Et rentefald og forbedrede muligheder for at belåne ejerboliger fremmede også det økonomiske opsving, der prægede midten af 1990’erne. Efter nogle år blev finanspolitikken igen strammet i 1998 med den såkaldte pinsepakke for at undgå en overophedning af økonomien. Samtidig fortsatte man med strukturreformer. I 1995 påbegyndtes den aktive arbejdsmarkedspolitik, der er blevet fortsat siden som en hjørnesten i beskæftigelsespolitikken. En række ændringer over årene i reglerne for dagpenge og kontanthjælp og aktiveringsregler for arbejdsløse har bidraget til at formindske den strukturelle ledighed til et stabilt lavt niveau.
1990’erne var desuden præget af en diskussion, om Danmark skulle udskifte kronen med den nye europæiske valuta euroen. Et stort folketingsflertal ønskede deltagelse i den europæiske møntunion, men ved en folkeafstemning i 2000 blev forslaget forkastet med 53 procent af stemmerne imod.
Omkring årtusindskiftet var de traditionelle balanceproblemer i høj grad løst: Inflationen var faldet til et stabilt niveau på omkring 2 procent, den stigende gældsætning til udlandet var afløst af en stigende opsparing i udenlandske aktiver, ledigheden var faldet til lidt over 5 procent, og på grund af den generelt sundere samfundsøkonomi var den offentlige gæld også faldende. Samtidig blev man imidlertid opmærksom på et nyt mere langsigtet problem: Den demografiske udvikling med stigende middellevetid og dermed flere ældre ville medføre et stort pres på de offentlige finanser i de kommende årtier. Udsigterne blev forstærket af, at de store efterkrigsårgange i en periode ville blive afløst af små årgange på arbejdsmarkedet. Finanspolitikken var dermed ifølge beregninger ikke holdbar på længere sigt. Spørgsmålet om finanspolitisk holdbarhed blev dermed en af de vigtigste samfundsøkonomiske problemstillinger i det følgende årti. Fra omkring 2000 begyndte man regelmæssigt at lave beregninger heraf, og regeringens økonomiske politik blev fremover formuleret i form af mellemfristede planer som 2010-planen, 2015-planen osv. Der kom dermed et meget langsigtet fokus på konsekvenserne af den økonomiske politik. Især med vedtagelsen af den såkaldte velfærdsaftale i 2006 blev de langsigtede finanspolitiske udsigter efterhånden forbedret. Det vigtigste element i velfærdsaftalen var, at man indførte et princip om, at aldersgrænsen for tildelingen af efterløn og folkepension fremover skulle stige i takt med levealderen.
I 2001-2003 blev Danmark ramt af en international lavkonjunktur fremkaldt af et stort kursfald på det amerikanske aktiemarked (IT-boblen). Den var dog betydelig mildere end både den foregående og den følgende økonomiske krise. 2004-2007 var omvendt en højvækstperiode, hvor den økonomiske politik set i bakspejlet var for lempelig, hvilket især satte sig i uholdbare stigninger i boligpriserne. Det medvirkede til, at finanskrisen, som startede i 2008, kom til at ramme Danmark relativt hårdt. Ledigheden steg fra under 3 til 6 procent i 2010 og igen i 2012, hvor landet blev ramt af efterdønningerne af statsgældskrisen blandt ØMU-landene, der blev udløst af mistillid til, at især den græske stat kunne overholde sine gældsforpligtelser.
Krisen medførte udsigt til et underskud på den offentlige saldo i 2010, der var i konflikt med EU’s regler. Det udløste en henstilling fra EU-Kommissionen om en strukturel forbedring. Den såkaldte genopretningspakke vedtaget i 2010 medførte bl.a. et fald i det offentlige forbrug og en række overførselsindkomster og udskydelse af nogle skattelettelser. I 2011 blev vedtaget en tilbagetrækningsaftale, der fremskyndede dele af velfærdsaftalens indeksering af folkepensionsalderen og beskar efterlønsordningen. Bl.a. disse tiltag medførte, at Danmarks finanspolitik fra omkring 2012 er blevet vurderet at være holdbar også i lyset af de kommende demografiske ændringer. En ny budgetlov blev vedtaget i 2013, der bl.a. fastsatte, at underskuddet på den strukturelle offentlige saldo aldrig må overstige 0,5 procent af BNP (i 2022 justeret til 1 procent af BNP). Siden har især en beskeden udvikling i det offentlige forbrug i forhold til BNP medført en yderligere forbedring af de langsigtede udsigter for de offentlige finanser, sådan at finanspolitikken i dag siges at være overholdbar. Det betyder, at de fremtidige offentlige indtægter på lang sigt under de almindeligt anvendte beregningsforudsætninger vil overstige de tilsvarende offentlige udgifter.
Konjunkturgenopretningen efter finanskrisen og den europæiske statsgældskrise var langsom. I perioden 2017-2019 har produktionen og beskæftigelsen været tæt på sit strukturelle niveau, sådan at der hverken har været tale om en klar høj- eller lavkonjunktur. I marts 2020 ændrede situationen sig dog med udbruddet af COVID-19-pandemien, der medførte, at en stor del af erhvervslivet måtte lukke ned i flere bølger. De økonomiske konsekvenser heraf var et fald i BNP på knap 2½ procent i 2020, stigende ledighed og et underskud på de offentlige finanser. Danmarks økonomi klarede sig dog relativt godt i forhold til mange andre lande. I hele EU faldt BNP således godt 6 procent i 2020.
I 2021 førte det stigende antal vaccinationer til gradvis genåbning af økonomien, der førte til en robust højkonjunktur og tilsvarende beskæftigelsesstigning. Med en samlet BNP-vækst på 6,8 procent i 2021 – den højeste vækstrate overhovedet siden nationalregnskabets startår i 1966 – blev det tabte mere end genvundet, og den høje vækst fortsatte med 2,7 procent i 2022. Fra efteråret 2021 kom der imidlertid stigende fokus på inflation. Pandemien skabte forsyningsproblemer, der medførte prisstigninger, og i 2022 medførte krigen i Ukraine højere energipriser, der igen smittede af på den generelle inflation. Målt over hele året blev inflationen i 2022 derfor 7,7 procent, hvilket var det højeste niveau siden 1982. Inflationen medførte en kraftig pengepolitisk reaktion fra centralbankerne i USA og Europa i form af rentestigninger for at dæmpe aktivitetsniveauet i verdensøkonomien, og i 2023 faldt inflationen igen både i Danmark og i udlandet.
Ved siden af den løbende opmærksomhed på at afpasse de mere kortfristede politiske tiltag med den skiftende konjunktursituation, er nye strukturelle problemstillinger opstået i den økonomisk-politiske debat i Danmark. Behovet for at fremtidssikre de offentlige finanser virker foreløbig opfyldt, men Finanskrisen afslørede, at der var behov for bedre regulering af den finansielle sektor i form af såkaldt makroprudentiel politik. Det har medført vedtagelsen af en række krav til især bankernes risikostyring.
Det har også vakt stigende opmærksomhed, at indkomstfordelingen er blevet betydelig mere ulige både i Danmark og mange andre vestlige lande. Ginikoefficienten for disponibel indkomst steg således ifølge Danmarks Statistik fra 22,1 i 1987 til 30,3 i 2021. Indkomstfordelingen er dog mere lige i Danmark end i de fleste andre lande.
En tendens til en lavere produktivitetsvækst førte i 2012 til bekymring for, at den fremtidige danske velstandsskabelse var truet, og til nedsættelsen af en produktivitetskommission. Sidenhen har statistiske revisioner dog opjusteret den målte produktivitetsvækst. Samtidig bevirker to forhold, at Danmarks velstandsudvikling har været mere positiv, end produktivitetsudviklingen i sig selv peger på. Dels kommer en stigende andel af danskernes nationalindkomst fra afkastet af udlandsformuen, der fra at være negativ i 2009 ved indgangen til 2023 var vokset til 64 procent af BNP. Dels har Danmark opnået en bytteforholdsforbedring, idet priserne på de varer, vi importerer, er vokset langsommere end priserne på vores eksportvarer. Det medfører en højere realindkomst, fordi Danmark så er i stand til at købe flere varer for en given eksportmængde.
Ønsker om at forøge produktiviteten samt befolkningens uddannelsesniveau og beskæftigelse er de vigtigste temaer i debatten om såkaldte andengenerationsreformer, der skal forbedre Danmarks økonomi på længere sigt. Samtidig er den økonomiske dagsorden især siden 2019 præget af klimapolitikken og ønsket om at foretage en grøn omstilling til et CO 2 -neutralt samfund på længere sigt.
Befolkningens udvikling i de kommende år, hvor store generationer på arbejdsmarkedet vil blive afløst af små generationer, er samtidig genstand for megen debat. Selvom udviklingen i arbejdsudbuddet ikke ser ud til at true de offentlige finanser, formodes den at skabe pres i nogle brancher, hvor færre vil søge beskæftigelse. Et eksempel er sundhedssektoren, hvor der er bekymring for mangel på hænder i de kommende årtier. Der er også et politisk ønske om at forøge det generelle arbejdsudbud for via de medfølgende højere skatteindtægter at kunne finansiere flere offentlige initiativer. Det har blandt andet medført en afskaffelse af helligdagen store bededag fra 2024.