Ulf Kristersson
Ulf Kristersson er en svensk politiker, der siden den 18. oktober 2022 har været Sveriges statsminister.
Kristersson blev formand for Moderaterna i 2017, da Anna Kinberg Batra valgte at fratræde efter kun 2½ år som partileder.
Han blev i 1988 formand i Moderata Ungdomsförbundet, MUF, men blev tvunget til at afgå i 1992 efter en hård kamp med Fredrik Reinfeldt om formandskabet, en kamp, der i mange år trak dybe spor i MUF.
I 1991 blev han valgt til Riksdagen, men han nedlagde sit rigsdagsmandat i 2000 til fordel for et job i erhvervslivet. Men allerede i 2002 var Kristersson tilbage i det politiske, nu som finanskommunalråd (en fremtrædende post i ledelsen af en kommune, som tilfalder en af lederne i kommunalbestyrelsen) i sin hjemkommune, Strängnäs.
I 2006 blev han socialborgerråd i Stockholm, og efter valget i 2010 blev han udpeget til socialforsikringsminister af sin gamle modstander, statsminister Fredrik Reinfeldt. Efter regeringsskiftet 2014 blev Kristersson Moderaternas økonomisk-politiske ordfører i Riksdagen.
Som partileder fra 2017 spillede Kristersson en central rolle i de langstrakte forhandlinger om regeringsdannelsen efter valget i september 2018. Riksdagen stemte først nej til både Stefan Löfven (S) og Ulf Kristersson i de såkaldte statsministerafstemninger, som talmannen foranlediger, inden Löfven omsider blev genvalgt i januar 2019. Kristersson var parat til at blive statsminister med parlamentarisk støtte fra Sverigedemokraterna, hvilket var kontroversielt og førte til, at to af alliancepartierne, Centerpartiet og Liberalerna, i situationen foretrak Löfven. Siden da er der sket en yderligere tilnærmelse mellem Moderaterna og Sverigedemokraterna. De to partier samarbejdede således i 2021 – sammen med Kristdemokraterna – om et fælles budget (finanslovsforslag), og de tre partiers forslag blev vedtaget af Riksdagen (på grund af de særlige svenske afstemningsregler).
Efter valget i 2022, hvor Moderaterna gik lidt tilbage, men hvor samarbejdet Kristdemokraterna, Sverigedemokraterna og Liberalerna, alligevel kunne mønstre et beskedent flertal i Riksdagen (176-173), blev Kristersson den 17. oktober valgt til statsminister i en såkaldt statsministerafstemning. Regeringen under hans ledelse bestod af Moderaterna, Kristdemokraterna og Liberalerna, mens Sverigedemokraterna blev støtteparti – men reelt med politisk indflydelse som et af regeringspartierne.
Regeringen tiltrådte formelt den 18. oktober, og grundlaget for dens arbejde er de fire partiers såkaldte Tidö-aftale.