frakturskrift
Fraktur er navnet på en gotisk trykskrift, som populært også kaldes krøllede bogstaver. Den opstod i Tyskland som afløser for den lidt tidligere Schwabacher i begyndelsen af 1500-tallet.
Frakturen har rødder helt tilbage til Teksturen. Den viderefører Teksturens og Schwabacherens markante grundstreger og forsyner dertil bogstavernes grundstreger med dekorative udløb og slyngede former. Op gennem 17- og 1800-tallet bliver Frakturen efterhånden lidt spinklere i designet af hensyn til nye og bedre trykpresser. Den blev den dominerende trykskrift i Tyskland og i det meste af Nordeuropa og kom til Danmark ca. 1560, hvor den helt frem til ca. 1900 sås som "dansk skrift" og dominerede bogtrykket – især skønlitteraturen.
Mens danske bogtrykkerier allerede i slutningen af 1700-tallet havde et lille sortiment af antikvaskrifter i deres skriftreol til brug for særlige opgaver (fx kongelige forordninger, love og fremmedord, der krævede antikva), så var det en meget stor investering i bly at overgå til antikva som trykkeriets normalskrift. Det forsinkede afviklingen af de krøllede bogstaver i Danmark.
Tidligt på færde med afskaffelse af frakturen i danske dagblade var den nationalliberale avis Fædrelandet (1848) i året hvor Første Slesvigske Krig startede. Nu blev frakturen i stigende grad opfattet som "tysk skrift" og i slutningen af 1800-tallet fulgte flere og flere dagblade sig til antikvaen: Politiken i 1884, København i 1889, Vort Land i 1896 og Berlingske Tidende i 1903.
Noget anderledes i Tyskland, hvor Adolf Hitler i 1930'erne havde forset sig på de gotiske, kontrastrige, sorte frakturskrifter og mente, at de var en jødisk opfindelse og lignede hebraiske skrifttegn. I 1941 udsendte han derfor gennem sin sekretær, Martin Bormann, et dekret om øjeblikkelig afskaffelse af frakturen i Tysklands og overgang til antikvaskrifter. Nazistyret har nok indset, at frakturen ville være svær at bruge til tysk propaganda i de erobrede lande.