New Orleans-jazz
New Orleans-jazz er den oprindelige jazzmusik, der opstod ca. 1900 blandt farvede i New Orleans, USA og udviklet i de første årtier af 1900-tallet.
Teorien om New Orleans som jazzens vugge lader sig kun indirekte underbygge, bl.a. ved, at en række af de mest originale musikere, der indspillede plader i Chicago og New York i begyndelsen af 1920'erne kom fra New Orleans, bl.a. King Oliver, Louis Armstrong, Sidney Bechet og Jelly Roll Morton. Bemærkes skal det også, at det første orkester, der indspillede en jazzplade – i New York i 1917 – kom fra New Orleans. Orkestret, der hed Original Dixieland Jazz Band og blev ledet af kornettisten Nick LaRocca (1889-1961), bestod af hvide musikere og er af samme grund ofte blevet beskyldt for at have 'stjålet' fra de sorte. Men med sit høje professionelle niveau var orkestret helt klart med til at stilisere jazzen, ligesom en del af musikernes selvskrevne repertoire, heriblandt Tiger Rag, er blevet jazzklassikere.
I udformningen af denne tidlige jazz indgik især to befolkningsgrupper: de frie farvede, oprindeligt fransksprogede kreolere og det sorte proletariat af tidligere slaver, der efter Den Amerikanske Borgerkrig kom hinanden nærmere i et påtvunget fællesskab. Kreolerne, der i vid udstrækning var håndværkere, opretholdt en gammel tradition for at modtage musikundervisning og spille efter noder. De gjorde sig særligt gældende som træblæsere, især klarinettister, med udgangspunkt i fransk opera- og salonmusik. De sorte, uskolede musikere interesserede sig mest for de militærtrompeter, der kunne erhverves billigt efter Den Spansk-amerikanske krig (1898), og udforskede deres klangmuligheder. På kornetten og trompeten kunne man forvrænge tonen og efterligne den menneskelige stemmes udtryksregister.
Det repertoire, man forenedes i, var bl.a. kvadriller, marcher og ragtime. Jazzen, der endnu ikke havde fået sit navn, indfandt sig gradvis, da de førende sorte trompetister begynde at udvikle den traditionelle bluessang instrumentalt. Pioneren hævdes at have været Buddy Bolden (1877-1931), men da han aldrig indspillede plader, har man kun senere vidneudsagn at forlade sig på. Trods nogen latinamerikansk påvirkning var rytmen i den tidlige jazz ikke videre raffineret. Heller ikke det ekstatiske swing, der prægede de sorte gudstjenester, fik synderlig indflydelse på den profane orkestermusik.
New Orleans-jazzens to ubestridelige hovedskikkelser, Sidney Bechet og Louis Armstrong, kom fra hver af lejrene, Bechet fra en selvbevidst, småborgerlig kreolerfamilie, Armstrong fra den sorte slum. Alligevel udviklede de afgørende fællestræk. De forstod at variere klangen, så den blev mere ekspressiv, mindre europæisk. I den rette sammenhæng kunne de ikke desto mindre gribe til en virtuositet, der lokalt havde sit udgangspunkt i byens franske opera. I rytmisk henseende betegner deres fælles indsats et syvmileskridt væk fra deres mere primitive samtidige.