Slagene ved Marne
Slagene ved Marne var to store slag mellem de allierede og Tyskland ved floden Marne i Frankrig under 1. Verdenskrig. Slagene fik afgørende betydning for krigens udfald.
Ved det første slag, der fandt sted den 5.-14. september 1914, bragte franske og britiske styrker den tyske fremrykning øst om Paris til standsning. Tyskerne forsøgte her at omfatte fjendens styrker med deres højre fløj, men det blev afværget ved gentagne franske og britiske modangreb.
Slaget endte med, at de tyske styrker blev tvunget tilbage og etablerede defensive stillinger. Det betød, at den tyske plan om at besejre Frankrig gennem en lynkrig var mislykket. Krigen på vestfronten begyndte i stedet at tage form af en stillingskrig. Derfor regnes det første slag ved Marne for et af krigens mest afgørende slag.
Det fik efterfølgende en vigtig rolle i den franske nationale erindring om krigen. Slaget blev og bliver hyppigt omtalt som "miraklet ved Marne". En særlig plads i den franske erindringshistorie har "les taxis de la Marne", dvs. 600 taxaer, der kørte franske forstærkninger fra Paris til fronten. Denne indsats havde højst helt marginal militær betydning, men kom til at symbolisere krigen som et fælles projekt, der forbandt militære og civile.
Det andet Marneslag blev indledt den 15. juli 1918 som led i krigens sidste store tyske offensiv. Det lykkedes de tyske styrker at gennembryde de franske linjer og etablere et brohoved over Marne, men den 18. juli indledte de allierede under fransk ledelse (men støttet af betydelige styrker fra UK, USA og Italien) et vellykket modangreb med massiv støtte af tanks og luftvåben. Efter to dages hårde kampe begyndte tysk militær en organiseret tilbagetrækning. Med det andet slag ved Marne overtog de allierede definitivt initiativet i kampene på vestfronten.