daguerreotypi
Daguerreotypi, fotografisk proces, udviklet i 1830'erne af L.-J.-M. Daguerre og J.-N. Niépce. En forsølvet kobberplade behandles med joddampe, så der dannes et lysfølsomt lag af sølvjodid på pladen. Når den belyses i et kamera, dannes der et latent billede i sølvjodidlaget; billedet fremkaldes med kviksølvdampe, der sammen med sølvjodidpartiklerne danner et finkornet lag af sølvamalgam på de steder, hvor pladen er blevet belyst.
Denne fremkaldelse lykkedes i 1835 for Daguerre, der to år efter også kunne fiksere billedet med almindeligt kogsalt, der opløser det ubelyste sølvjodid; senere anvendtes fiksersalt. Et daguerreotypi er egentlig et negativ, men ved betragtning i en bestemt synsvinkel ses det som et positivt, spejlvendt billede; det kan kun mangfoldiggøres ved affotografering.
Som den første praktisk anvendelige proces til fremstilling af holdbare fotografiske billeder fik daguerreotypien en revolutionerende betydning for 1800-tallets billedkunst, ikke mindst som konkurrent til portrætmaleriet.
Eksponeringstiden kunne i de første år være op til 30 minutter; derfor var solskinsbelysning og nakke- eller hovedstøtter nødvendige for portrætfotografens arbejde. Men allerede i begyndelsen af 1840'erne var belysningstiden nede på få sekunder, senere brøkdele af et sekund.
Daguerreotypien var dominerende som fotografisk billedmetode, indtil kalotypien blev udbredt i 1840'erne. Daguerreotypier forveksles ofte med de senere ambrotypier og ferrotypier, som var enklere og billigere at fremstille.
Se også fotografi.