Svensk politik efter 2002
I de to årtier siden årtusindskiftet har svensk politik gennemgået dramatiske forandringer, og et nyt politisk landskab har taget form. Det er præget af mindre stabilitet, større kløfter og en voksende polarisering.
Efter Riksdagsvalget i 2002 kunne den socialdemokratiske regering under statsminister Göran Persson fortsætte i kraft af en ny aftale med Miljöpartiet (Miljøpartiet) og Vänsterpartiet (Venstrepartiet).
Efter Riksdagsvalget i 2006 skiftede magten, da det borgerlige samarbejde Allians för Sverige førte til en regering med Fredrik Reinfeldt fra Moderaterna som statsminister. Regeringen fortsatte efter 2010-valget, som blev historisk dårligt for Socialdemokraterna.
Valgene i 2014 og 2018 endte begge med regeringer under socialdemokratisk ledelse.
Selv om det regerende socialdemokratiske parti (Socialdemokraterna) kunne glæde sig over fremgang ved Riksdagsvalget i 2002, var det ikke uden dramatik, at regeringen kunne blive siddende. Socialdemokraterna, der gennem 1900-tallet dominerede svensk politik på en måde, som ikke blev set tilsvarende i noget andet demokratisk land, fik ved valget i september ikke mindre end 39,8 % af stemmerne. Men for at kunne fortsætte som regering var det alligevel nødvendigt, at Miljöpartiet (Miljøpartiet) og Vänsterpartiet (Venstrepartiet) var villige til at være støttepartier.
I Sverige er den negative parlamentarisme ligesom i Danmark en del af styreformen. Det betyder, at regeringen ikke behøver have et flertal i Riksdagen bag sig, men den skal i hvert fald accepteres af en majoritet, som altså ikke stemmer imod den. Hvis mere end halvdelen af medlemmerne, dvs. mindst 175, ikke accepterer regeringen, må den derfor træde tilbage.
Både Miljöpartiet og Vänsterpartiet havde i valgperioden før valget i 2002 været støttepartier for den socialdemokratiske regering, som Göran Persson stod i spidsen for. Nu krævede Miljöpartiet, som havde fået 4,6 % af stemmerne, at komme med i regeringen. Da Socialdemokraterna ikke uden videre ville acceptere det, begyndte Miljöpartiet at forhandle med Folkpartiet (som senere skiftede navn til Liberalerna), Centerpartiet og Kristdemokraterna om at danne regering. Folkpartiet, som var gået frem fra 4,7 % i valget i 1998 til nu 13,3 %, blev set som 2002-valgets store vinder. Partiets forslag om bestået sprogprøve for indvandrere som betingelse for svensk statsborgerskab havde været centralt i valgkampen, og forslaget – som i 2002 var yderst kontroversielt – sikrede givetvis Folkpartiet mange nye vælgere. Partiets leder, Lars Leijonborg, var på grund af fremgangen ved valget tæt på at blive statsminister, men Centerpartiets leder, Maud Olofsson, ville ikke være med til en sådan regering. Resultatet blev derfor, at Göran Persson efter forhandling med de to støttepartier kunne fortsætte som statsminister.
Socialdemokraterna blev enige med Miljöpartiet og Vänsterpartiet om et samarbejdsprogram med 121 punkter, som både i sin form og sin substans var en nyskabelse. Flere af støttepartiernes mærkesager var med i programmet, hvor det dog også blev slået fast, at programmets reformer kun skulle gennemføres, hvis de økonomiske forudsætninger var til stede. Det var en markering over for Vänsterpartiet, hvis økonomiske politik Socialdemokraterna ikke mente var ansvarlig nok.
Denne løsning på regeringsspørgsmålet var faktisk en nyskabelse. Formelt havde Sverige fortsat en mindretalsregering, men reelt var der tale om, at landet havde fået en flertalsregring. Det var en slags ”kontrakt-parlamentarisme”: De to støttepartier indgik ikke i regeringen, men de fik mulighed for at placere politiske ansatte i ministerierne (Regeringskansliet), så de kunne være med i de faktiske beslutningsprocesser, ligesom partierne fik mulighed for direkte at påvirke udformningen af regeringens statsbudget (man skal her huske på, at de svenske procedurer for formuleringen af det, der i Danmark kaldes finansloven, er meget anderledes end de danske).
Året efter var der i september 2003 igen lejlighed for de svenske vælgere til at begive sig til valglokalerne. Anledningen var folkeafstemningen om, hvorvidt Sverige skulle tilslutte sig EUs økonomiske og monetær samarbejde, dvs. søge om at blive medlem af ØMU'en og tilslutte sig euroen. Et klart flertal – 55,9 % – stemte nej til forslaget.
Begge siders valgkamp var hård og uforsonlig. Grove overdrivelser om, hvad det eventuelle medlemskab ville komme til at indebære, prægede debatten, og Sverige blev under folkeafstemningen på mange måder delt i for og imod. Der var en dyb kløft mellem centrum og periferi: by mod land land; højtlønnede mod lavtlønnede og mænd mod kvinder. Eftersom følelsen af fællesskab længe har været en del af fundamentet for svensk politiske kultur og en del af den svenske selvforståelse, oplevede mange den konfrontatoriske stemning omkring folkeafstemningen som noget nyt og ubehageligt.
Hertil kom, at det tragiske mord på udenrigsminister Anna Lindh i valgkampens slutfase også kunne ses som et symbolsk udtryk for den uforsonlighed, der prægede debatten.
Før sin død havde Lindh fået afsluttet forhandlingerne om en ny svensk sikkerhedspolitisk doktrin. Tre af oppositionspartierne – Moderaterna, Kristdemokraterna og Centerpartiet – tilsluttede sig regeringens beslutning om at forlade neutralitetspolitikken og erstatte den med ”en europæisk linje med en atlantisk forbindelse”. Udgangspunktet for denne kursomlægning var ifølge regeringen, at ”EU och NATO, sammen med Europarådet og Organisationen for sikkerhed og samarbejde i Europa (OSCE), udgør grundlaget for Europas sikkerhedsarkitektur. USA's engagement for Europa vil også fortsat være centralt.” Det blev dog samtidig betonet, at Sverige også fremover skulle stå uden for de militære alliancer.
Da Riksdagen i 2009 vedtog den solidaritetserklæring, som følger af EU-medlemskabet (hvilket ikke var sket, da Sverige i 1995 blev medlem af unionen), var denne proces formelt afsluttet.
Før det næste valg til Riksdagen, i 2006, havde de fire borgerlige partier for første gang annonceret dannelsen af en slags koalition, som man kaldte Allians för Sverige. Det første skridt var blevet taget efter at Fredrik Reinfeldt var blevet Moderaternas partileder i efteråret 2003. Med ham som formand gik man i gang med at ændre partiet. På centrale politikområder, ikke mindst skat og velfærd, blev kursen forandret. Moderaternas tidligere skattepolitik havde især været til fordel for mennesker med en god indkomst, men nu skulle også mennesker med en mere beskeden indkomst have mere til overs efter skat. Det var en måde at styrke den såkaldte ”arbejdslinje” på. Den gik ud på, at det skulle kunne betale sig at tage et lavtlønsjob frem for at leve af overførselsindkomster. Samtidig ville Moderaterna satse mere på velfærdsstatens kerneområder, dvs. der skulle bruges mere på socialområdet, sygehuse, skolen osv. For at reducere arbejdsløsheden og få mennesker til at arbejde frem for at leve af overførselsindkomster skulle der derimod skæres i det system, der sikrer en vis indtægt under sygdom. Budskabet var altså, at velfærden skulle betrygges ved, at flere arbejdede og betalte skat, og at færre levede af overførselsindkomster. Partiet orienterede sig på den måde mod en politisk midterposition.
Med konceptet ”Nya Moderaterna” (dvs. de nye moderate) – en direkte reference til Tony Blairs New Labour – blev det samtidig nemmere for partiet at nærme sig de tre andre oppositionspartier. Sammen kunne de fire partier med større succes end tidligere udfordre Socialdemokraterna, og for første gang siden 1979 fik Sverige efter valget en flertalsregering.
Regeringen Reinfeldts første tid ved magten var præget af et opskruet reformtempo. Flere såkaldte jobskattefradrag betød, at alle, som var i arbejde, fik lavere indkomstskat og dermed flere penge mellem hænderne. Finansiering kom bl.a. fra reducerede bevillinger til forsvaret, hvad der førte til, at den moderate forsvarsminister, Mikael Odenberg, under dramatiske omstændigheder forlod regeringen. Moderaternas ændring af den politiske linje medførte forskellige former for uro på de indre linjer, men fremgangen ved valget og i opinionstallene betød – som man så ofte ser det – at medlemmerne og de aktive rettede ind og i det store og hele fulgte partiledelsen. Ved valget i september 2006 fik Moderaterna 26,2 % af stemmerne, hvilket var det bedste resultat siden 1928.
I 2010 fik partiet et endnu bedre resultat, som endda var det bedste siden indførelsen af almindelig valgret, nemlig 30,1 %. En medvirkende årsag til fremgangen var den tillid, Moderaterna nød på den økonomiske politiks område. Under den moderate finansminister Anders Borgs ledelse klarede Sverige sig forholdsvis godt under den globale finanskrise 2008. Ganske vist faldt produktionen, og arbejdsløsheden steg noget, men statens finanser var fortsat stærke. Det betød opbakning til regeringen, og Moderaternas håndtering af krisen forklarer en stor del af fremgangen ved valget i 2010.
En supplerende forklaring er den aftale, Socialdemokraterne indgik med Miljöpartiet og Vänsterpartiet. Socialdemokraternas nye leder, Mona Sahlin, ville egentlig ikke have Vänsterpartiet med i samarbejdet, men hun blev nødt til at acceptere det, fordi partiets bagland ønskede det. Det gav bagslag under valgkampen, fordi den borgerlige regering kunne bruge det skræmmebillede, at en valgsejr for den rød-grønne koalition ville betyde ”kommunister” i den næste regering.
Den borgerlige allianceregering tabte lige netop sit flertal ved valget i 2010, men den kunne alligevel regere videre, fordi de fire regeringspartier sammenlagt var den største partikonstellation. Socialdemokraterna oplevede sit dårligste valg siden 1921 og blev kun med nød og næppe Riksdagens største parti med tilslutning fra 30,7 % af vælgerne. Valgnederlaget resulterede i en partiintern krise. Sahlin blev tvunget til at gå af, og til overraskelse for mange blev efterfølgeren Håkan Juholt, en backbencher, som aldrig havde tilhørt partiets ledelsesgruppe, selv om han havde været riksdagsmedlem i mange år. Hans tid som partileder blev turbulent. Mange af hans udtalelser var præget af faktuelle fejl og overdrivelser, hvad der gav anledning til kritik. Hertil kom, at Juholt kom i karambolage med Riksdagens regler om støtte til dækning af huslejeudgifter. Hans tid som partileder blev derfor kort – kun elleve måneder. I januar 2012 blev han erstattet af en erfaren fagforeningsleder, Stefan Löfven.
Det, som man hæftede sig mest ved ved valget i 2010, var, at Sverigedemokraterna kom ind i Riksdagen. Partiet fik 5,7 % af stemmerne og klarede således uden problemer spærregrænsen på 4 %. Sverigedemokraterna var i 2010 et udpræget pariaparti, som ingen af de andre partier ville have noget at gøre med. Partiets indvandrerkritiske politik betød, at partiet ikke blev set som stuerent.
De etablerede partiers berøringsangst over for Sverigedemokraterna var meget tydelig fra partiets første dag i Riksdagen. Partiet var blevet grundlagt af personer med nynazistiske sympatier, og der havde i hvert fald tidligere været en vis forbindelse til White Power-bevægelsen. Først i 2019 begyndte synet på partiet at ændre sig, og i efteråret 2021 deltog Sverigedemokraterna for første gang i forhandlinger i Riksdagen med Moderaterna og Kristdemokraterna om budgettet. De tre partiers fælles budgetforslag blev faktisk det, som Riksdagen endte med at vedtage.
Efter valget i 2014 kom Socialdemokraterna tilbage som regeringsparti, denne gang i en koalitionsregering med Miljöpartiet. Intet af de to regeringsalternativer, henholdsvis det rød-grønne og Alliancen, kunne ganske vist mønstre et flertal. Den rød-grønne partikonstellation – Socialdemokraterna, Miljöpartiet och Vänsterpartiet – havde imidlertid flere mandater i Riksdagen end de borgerlige partier i Alliansen, og i overensstemmelse med et valgløfte gik Fredrik Reinfeldt derfor af som statsminister.
Motivet var, at Sverigedemokraterna ikke skulle have indflydelse, hverken på regeringsdannelsen eller på den politik, der skulle føres. Reinfeldt gik også af som partiformand, men hans synspunkt i spørgsmålet om regeringsdannelse – at den største blok skulle kunne danne regering, også selv om den ikke havde flertal – blev sidst på året (2014) nedfældet i den såkaldte Decemberoverenskomst (Decemberöverenskommelsen).
Før da var den nytiltrådte Löfven-regerings budgetforslag blevet nedstemt i Riksdagen, fordi Sverigedemokraterna i den afgørende afstemning valgte at stemme for Alliancens budgetforslag, efter at deres eget budgetforslag var blevet forkastet. Det var i klar modstrid med praksis i afstemninger i Riksdagen: Efter denne praksis stemmer partierne kun for deres egne forslag, og hvis de bliver nedstemt, stemmer man hverken for eller imod ved den afsluttende afstemning. Den parlamentariske krise, som opstod efter den utraditionelle afstemning om budgettet for foråret 2015, fandt sin løsning i den ovennævnte Decemberoverenskomst. Indholdet i denne overenskomst var, at den mindste af de to partikonstellationer, som indtil da havde været de faktiske regeringsalternativer i Sverige, ikke bare skulle acceptere den største konstellations statsministerkandidat, men man skulle også undlade at fremlægge et fælles budgetforslag, dvs. i praksis garantere, at regeringens budget (læs: finanslovsforslag) ville blive vedtaget.
Decemberoverenskomsten, hvis formål altså var at isolere Sverigedemokraterna, blev indgået af de to regeringspartier og de fire partier i Alliansen. Aftalen fik hård kritik, ikke mindst fra grupperinger inden for Moderaternas og Kristdemokraternas rækker. Årsagen var, at den blev set som en form for politisk walk over. En oppositions vigtigste opgave er, blev det fremført, at kontrollere og kritisere regeringen og dens politik – og at få den afsat, hvis det viser sig muligt.
Decemberoverenskomsten fik da heller ikke nogen lang levetid. Allerede efter ni måneder faldt den fra hinanden, efter at først Kristdemokraterna og så Moderaterna havde afholdt landsmøder, hvor det med al ønskelig tydelighed blev klart, at aftalen ikke havde opbakning i de to partier.
Flygtningekrisen i efteråret 2015 var dramatisk, og den bidrog til at ændre den politiske dagsorden såvel som det politiske landskab. Sverige tog i 2015 imod ikke mindre end 163.000 asylansøgere, langt de fleste fra det krigshærgede Syrien, men også mange fra Afrika og fra Afghanistan. Inden krisen eskalerede i november, hvor flere af de styrelser og kommuner, som var hårdest ramt af flygtningestrømmen, var ved at bryde helt sammen, havde Sverige stået for en efter europæisk målestok generøs migrationspolitik, som der også havde været bred politisk enighed om. Fredrik Reinfeldt havde under valgkampen i 2014 kritiseret Sverigedemokraternas forslag om en strammere politik i skarpe vendinger, og i en tale, som vakte en del opmærksomhed, appellerede han til svenskerne om at åbne deres hjerter og vise medmenneskelighed. Og så sent som i september 2015, under selve flygtningekrisen, sagde statsminister Stefan Löfven: ”Mit Europa bygger ikke mure”. Der blev ganske vist ikke bygget mure ved de svenske grænser, men grænserne blev lukket, og politikken blev væsentligt mere restriktiv.
I april 2017 omkom fem mennesker i forbindelse med en terrorhandling på Drottninggatan i Stockholm, dvs. midt i byen. Den usbekiske gerningsmand sympatiserede med Islamisk Stat (IS), men IS har ikke taget nogen form for ansvar for attentatet. Gerningsmanden blev dømt til fængsel på livstid efterfulgt af udvisning for resten af livet. I december 2010, midt i julehandelen, havde der fundet et andet terrorattentat sted på næsten samme sted, også begået af en islamistisk selvmordsbomber, som selv omkom, men lykkeligvis ikke andre. Begivenheden i 2017 udløste en intensiv debat om en tiltagende forråelse og grovhed i forbindelse med forbrydelser og kriminalitet. I debatten refereredes ofte til den omfattende indvandring og de dermed forbundne integrationsproblemer. Da forskere ved Försvarshögskolan efter attentatet i 2017 analyserede det salafistiske miljø i Sverige, var resultatet, at der i løbet af det seneste årti var sket en tidobling af antallet af islamister, der gik ind for vold. Nu var der ca. 2.000 i Sverige, som havde den opfattelse, hvilket måtte antages at øge risikoen for terrorhandlinger.
I valget i september 2018 blev de rød-grønne partier igen større end de borgerlige allianspartier. Men Sverigedemokraterna, som fik 17,5 %, fortsatte at vokse og ingen af de to blokke fik absolut flertal. Derfor blev regeringsdannelsen en langstrakt proces.
Først besluttede Riksdagen i den obligatoriske statsministerafstemning – som efter forfatningsændringen i 2010 skal holdes, hver gang der har været valg – at afsætte Stefan Löfven som statsminister. Derefter prøvede først den moderate leder, Ulf Kristersson, og derefter Löfven igen, at få den nødvendige støtte i Riksdagen for at kunne tiltræde som statsminister, men det lykkedes ikke for nogen af dem.
Det varede 134 dage – altså mere end fire måneder – inden en ny regering kunne tiltræde. I den sidste afstemning stemte 153 riksdagsmedlemmer nej till Löfven, mens 115 stemte ja. På grund af den særlige form for negativ parlamentarisme, som tillempes i Sverige – med obligatorisk afstemning og med mulighed for at stemme hverken for eller imod, og hvor kravet er, at talmannens forslag til statsminister ikke får en absolut majoritet (175 riksdagsmedlemmer) imod sig – blev Löfven valgt.
Det skete, efter at den såkaldte Januaraftale (Januariavtalet) var blevet indgået mellem Socialdemokraterna, Miljöpartiet, Centerpartiet og Liberalerna. Det var en omfattande politisk aftale, hvor de to borgerlige partier på grund af en gunstig forhandlingsposition fik accepteret mange af deres krav. Löfvens nye regering, som igen var en koalitionsregering bestående af Socialdemokraterna och Miljöpartiet, var derfor tvunget til at føre en politik, der på mange punkter havde et tydeligt borgerligt-liberalt præg.
Tiden efter valget i 2018 blev turbulent for regeringen. Sommeren 2021 gik en mistillidsafstemning Löfven imod, så han måtte gå af som statsminister. Afstemningen var initieret af Sverigedemokraterna, efter at Vänsterpartiet havde ladet forstå, at partiet ville kunne støtte en sådan. Vänsterpartiets vilkår for at acceptere en regering Löfven i januar 2019 – partiet stemte dengang hverken for eller imod – var nemlig, at det forslag om at give huslejen fri i nybygget udlejningsbyggeri, som Centerpartiet och Liberalerna havde fået med i Januaraftalen, ikke skulle gennemføres. Efter at en betænkning, som foreslog netop det, var blevet lagt frem, meddelte Vänsterpartiets nye leder, Nooshi Dadgostar, at partiet ikke havde tillid til regeringen. Partiet kunne dog ikke begære en mistillidsafstemning alene, da det kræver støtte fra mindst 10 % af riksdagsmedlemmerne.
Löfven blev valgt til statsminister igen efter nogle uger med usikkerhed, men Liberalerna valgte som konsekvens af regeringskrisen at træde ud af Januaraftalen. Centerpartiet gjorde det samme, men de stemte dog – modsat Liberalerna – for Löfven som statsminister igen.
I november 2021 gik Löfven af som både partileder og statsminister og blev på begge poster efterfulgt af finansminister Magdalena Andersson. Hun blev dermed Sveriges første kvindelige statsminister.
I de to årtier siden årtusindskiftet har svensk politik gennemgået dramatiske forandringer, og et nyt politisk landskab har taget form. Sverige har i et historisk og sammenlignende perspektiv været præget af en nærmest exceptionel stabilitet. Det gælder bl.a. partisystemet: De fem partier, som blev valgt ind i Riksdagen i 1921, det år, hvor den almindelige valgret blev indført, er fortsat repræsenterede. Det varede desuden 67 år, inden et nyt parti kom i Riksdagen, nemlig Miljöpartiet, som blev repræsenteret i 1988. Partiet var blevet dannet i 1981 i kølvandet på folkeafstemningen året før om atomkraft. Siden 2010 har otte partier været repræsenterede i Riksdagen.
Stabiliteten viser sig også i den måde, parlamentarismen fungerer på, hvilket ikke mindst hænger sammen med partisystemets stabilitet. En anden del af forklaringen er, at ét parti, Socialdemokraterna, har haft en ganske dominerende position. I 44 år i træk, fra 1932 til 1976, blev Sverige regeret af Socialdemokraterna.
I korte perioder stod den socialdemokratiske statsminister ganske vist i spidsen for koalitionsregeringer, fx under Anden Verdenskrig, hvor Sverige havde en samlingsregering, men partiet har i hele den nævnte periode været det dominerende regeringsparti.
Socialdemokraterna opnåede ved to af periodens valg at få absolut flertal i Riksdagen. I det meste af perioden på næsten et halvt århundrede fik partiet dog ca. 45 % af stemmerne, men dels var Kommunisterna et pålideligt støtteparti, dels var de borgerlige partier indbyrdes uenige, så for alle praktiske formål kunne Socialdemokraterna agere som et flertalsparti.
Men også efter 1976 var det svenske parlamentariske stabilt. Den blokpolitik, som havde udviklet sig i 1970’erne, hvor to klare regeringsalternativer stod over for hinanden og skiftedes til at have magten, minder på en måde om den såkaldte Westminster-parlamentarisme, hvilket også var en stabiliserende faktor.
Den socialdemokratiske dominans har fortsat med at præge svensk politik, men slet ikke i samme omfang som under den lange periode med partiet i statsministeriet, for Socialdemokratarna har måttet vænne sig til et kontinuerligt fald i vælgertilslutning.
Hertil kommer, at såvel EU-medlemskabet som den globaliserede økonomi har begrænset den nationale handlefrihed, og det har ført til, at det svenske socialdemokrati – lige som de fleste europæiske søsterpartier – i højere grad har orienteret sig mod den politiske midte; nogle kommentatorer ville nok sige: flyttet sig mod højre. De seneste tre årtier er partiet blevet mere markedstilpasset, og forskellige former for afbureaukratisering og privatisering er blevet accepteret på en måde, som ikke var mulig før i tiden.
Nu er denne stabilitet en saga blot. Siden Sverigedemokraterna kom i Riksdagen, er blokpolitikken gradvist blevet af mindre og mindre betydning, og med Januaraftalen fra 2019 er den, i det mindste for en overskuelig fremtid, blevet noget, der skal omtales i datid. Ingen af de to tidligere blokke har siden 2010 kunnet samle flertal, Sverigedemokraternas andel af vælgerne er vokset fra valg til valg, og det har betydet helt nye forudsætninger for regeringsdannelsen.
Én mulighed er, at de øvrige partier vælger en strategi, som bygger på den præmis, at Sverigedemokraterna ikke findes, dvs. den tankegang, som lå bag Decemberoverenskomsten. En anden strategi er, at nogle af partierne, som i Januaraftalen, indgår i koalitioner af mere eller mindre institutionaliseret karakter med det specifikke formål at isolere Sverigedemokraterna. Decemberoverenskomsten var en blokoverskridende aftale om at ændre de politiske spille regler. Januaraftalen var derimod et politisk forlig med studehandelens typiske karakteristika. Men begge aftaler gik primært ud på at holde Sverigedemokraterna uden for indflydelse. Den tredje strategi er, at i det mindste nogle af partierne på en eller anden vælger at samarbejde med Sverigedemokraterna. Det kan ske enten ved at Sverigedemokraterna indgår i regeringen eller ved at partiet fungerer som støtteparti for en regering, hvilket formodentlig vil implicere en eller anden form for institutionaliseret samarbejde. Det er denne tredje strategi, Moderaterna, Kristdemokraterne og Liberalerna har valgt forud for valget i september 2022. Som beskrevet nedenfor førte valgudfaldet til en borgerlig regering med fast støtte fra Sverigedemokraterna, hvilket i betydelig grad har ført til en reetablering af blokpolitikken.
Et andet vigtigt træk ved Sverige efter 2000 er de hurtigt voksende økonomiske forskelle. Sverige har længe været et land med forholdsvis beskedne økonomiske forskelle mellem indbyggerne. Sådan var det i hvert fald, så længe kapitalinteresserne var bundet til og i Sverige. Med afreguleringen af kapitalmarkederne i 1980’erne kunne kapitalen flytte sig mere frit – og globalt – og dermed mindskedes mulighederne for traditionel socialdemokratisk omfordelingspolitik. If. OECD har det betydet, at uligheden målt på indkomstdata gennem de seneste årtier er vokset hurtigere i Sverige end i sammenlignelige lande. Og især er forskellen mellem de allerrigeste og de allerfattigste vokset. Sverige har i perioden 1995-2012 oplevet en fordobling af den andel af befolkningen, som lever i relativ fattigdom. I samme periode er de private formuer vokset meget og antallet af milliardærer er firdoblet. Den større økonomiske ulighed hænger bl.a. sammen med større regional ulighed, men også med større ulighed mellem indfødte svenskere og indvandrere.
Kløfterne i samfundet har desuden fået betydning for den sociale tillid: Andelen af svenskere, som stoler på deres naboer, er ifølge World Value Survey siden år 2000 faldet fra 40 % til 29 %. Det er i første omgang socialt og økonomisk udsatte mennesker, som nu har mindre tillid til omgivelserne, og den dalende tillid bidrager selv til mindskning af den sociale sammenhængskraft.
Sverige har længe været et etnisk homogent land, men sådan er det ikke længere. I løbet af de to seneste årtier er antallet af indbyggere, som er født i udlandet, blevet fordoblet, fra godt én million i 2000 til næsten to millioner (1.996.000) i slutningen af 2018. Det betyder, at hver femte svensker ikke er født i Sverige; de to lande, som flest af de udenlandsk fødte kommer fra, er Syrien og Irak. Sverige er derigennem blevet et multikulturelt land. Om dette udgør et problem, diskuteres ivrigt. Nogle ser det multikulturelle som en berigelse, andre som noget truende og problematisk.
Debatten om indvandringen til Sverige illustrerer i hvert fald et yderligere aspekt ved forandringen af det politiske landskab. Efter at Sverige i mange år internationalt blev set som konsensuslandet par excellence, hvor både en grundlæggende værdimæssig enighed og en kompromiskultur var centrale elementer, er debatklimaet blevet hårdere.
Der har naturligvis også tidligere været perioder med polarisering, men det har især handlet om den økonomiske politik og spørgsmål om velfærdsstatens størrelse og organisering. Den polarisering, som nu præger debatklimaet i Sverige, er anderledes: En intens debat om indvandring og multikulturelle forhold har medført, at spørgsmål, som tidligere slet ikke var på dagsordenen, nu diskuteres livligt og følelsesladet.
Indvandringen er blevet en katalysator for en form for ”kulturkrig”, i og med at den vedrører normer, som er centrale for det svenske samfund. Når de uformelle adfærdsmønstre og holdninger, som styrer hverdagens sociale interaktioner for de indfødte svenskere, konfronteres med andre måder at være på, kan det ikke undgås, at der opstår spændinger. Den slags kulturelle konflikter har det politiske system meget vanskeligere ved at håndtere end spørgsmål om fx skatter eller energiforsyning. Dertil kommer, at den uforsonlighed, som ofte præger debatten på de sociale medier, bidrager til at øge konfliktniveauet.
Polariseringen er med andre ord blevet et stadig mere markant træk ved svensk politik. Partierne har endog beskyldt hinanden for at udgøre en fare for demokratiet. Tidligere statsminister Stefan Löfven gav i et TV-interview udtryk for sin frygt i forbindelse med et eventuelt regeringsskifte efter valget i september 2022: ”Jeg er bange for, at en regering ledet af Moderaterna, som støtter sig til Sverigedemokraterna, risikerer at føre Sverige i en retning, som ikke er demokratisk”.
Heroverfor satte den moderate leder, Ulf Kristersson, spørgsmålstegn ved det demokratiske sindelag hos partierne bag Januaraftalen: ”Ingen kommer igen at kunne lade, som om partier, svenskerne har stemt ind i Riksdagen, ikke findes. Ligesom Decemberoverenskomsten var at fifle med demokratiet på, så var Januaraftalen også en måde at fifle med demokratiet på”.
Mindre stabilitet, større kløfter og en voksende polarisering. Det er sådan, det politiske landskab i Sverige ændrede sig gennem de første to årtier af 2000-tallet.
Den coronapandemi, som brød ud i februar 2020, betød store udfordringer for Sverige – ligesom tilfældet var for andre lande. Modsat de fleste andre lande valgte Sverige imidlertid en forholdsvis blød strategi overfor COVID-19 og pandemien. Der blev ganske vist indført visse restriktioner, men i sammenligning med andre lande var de forholdsvis forsigtige. Der var bred politisk enighed om værdien af ikke at begrænse borgernes frihed mere end højst nødvendigt, og derfor satsede regeringen på at komme med anbefalinger fremfor at anvende sig af mere drastiske og tvangsprægede tiltag. Denne strategi vakte stor international opmærksomhed, ikke mindst fordi dødstallene – især blandt ældre – var ganske høje under de første måneder af pandemien.
Allerede i løbet af sommeren 2020 – da pandemien langtfra var forbi – nedsatte regeringen en kommission, som skulle beskrive og analysere, hvordan de involverede myndigheder og andre aktører havde håndteret pandemien. Det skete efter krav fra oppositionen; regeringen ville helst have ventet med at sætte kommissionsarbejdet i gang, til pandemien var overstået, men argumentet for at gå i gang med det samme var, at arbejdet med både analyser og beskrivelse ville blive bedre, hvis kommissionen løbende havde mulighed for følge udviklingen og samle materiale ind hen ad vejen fremfor at vente, til pandemien engang var slut.
Kommissionens slutrapport blev fremlagt i februar 2022, og den indeholdt hård kritik. Den ansvarlige myndighed, Folkhälsomyndigheten, havde efter kommissionens bedømmelse indtaget en alt for rigid holdning, ikke mindst i begyndelsen af pandemien. Denne holdning var præget af et strengt krav om evidens som forudsætning for beslutninger og ikke det forsigtighedsprincip, som mange ellers argumenterede for. Der fandtes efter kommissionens bedømmelse også et alt for defensivt syn på, om det ville være muligt at bremse smittespredningen. Det havde som konsekvens, at Folkhälsomyndigheten bestemte sig for og gennemførte for få, for sene og for svage tiltag, som ikke i tilstrækkelig grad var i stand til at begrænse den smittespredning i samfundet, som var årsagen til de høje dødstal.
Kommissionen mente også, at regeringen spillede en alt for passiv rolle frem til det sene efterår 2020. Den havde i alt for høj grad forholdt sig ukritisk til Folkhälsomyndighetens bedømmelser og tiltag og overladt alt for stort ansvar til denne ekspertmyndighed. Efter grundloven er det regeringen, som skal ”styre riget”, men kommissionens vurdering var, at det i praksis ikke havde forholdt sig sådan, i hvert fald ikke i forbindelse med selve udbruddet af pandemien. Regeringen måtte dog under alle omstændigheder bære ansvaret for, at der i begyndelsen først forholdsvis sent og i begrænset omfang blev taget beslutning om forskellige tiltag, og det var denne passivitet, som var grunden til den omfattende smittespredning. Regeringen blev også kritiseret for, at den ikke lod kommissionen få adgang til vigtigt materiale om beslutningsprocessen i regeringskontorerne, hvad der naturligvis vanskeliggjorde kommissionens arbejde.
Imidlertid har hverken pandemien eller kommissionens rapport fået politiske konsekvenser, i hvert fald ikke, hvis man ser på opinionstallene. Forklaringen er sandsynligvis, at der i det store og hele har været enighed mellem de politiske partier om, hvad der skulle gøres – og hvad der i hvert fald ikke skulle gøres. Oppositionen har nok kritiseret regeringens sendrægtighed, men ingen af partierne har egentlig foreslået en alternativ strategi, som reelt har været anderledes end regeringens.
Med Ruslands militære angreb på Ukraine i februar 2022 genstartede diskussionen om Sveriges eventuelle NATO-medlemskab. Sveriges traditionelle sikkerhedspolitiske neutralitet og alliancefrihed blev udfordret af begivenhederne i Ukraine, og da også finske politikere åbent begyndte at diskutere muligheden af en finsk anmodning om NATO-medlemskab, kunne svenske politikere ikke undgå at forholde sig til det yderst følsomme emne.
Den traditionelt meget neutralitetsorienterede socialdemokratiske regering igangsatte således et analysearbejde om emnet, hvor alle partier i Riksdagen deltog under forsæde af udenrigsminister Ann Linde. Arbejdet mundede ud i en rapport, som kom i maj 2022.
Rapportens hovedkonklusionen var, at det aktuelle sikkerhedspolitiske leje i Europa gjorde det naturligt for Sverige at slutte sig til NATO, ikke mindst fordi det måtte forventes, at Finland ville gøre det. Socialdemokratiets hovedbestyrelse tog på denne baggrund den historiske beslutning at anbefale regeringen at opgive den hidtidige sikkerhedspolitiske linje og søge om medlemskab af NATO.
Den 16. maj bekræftede et stort flertal i Riksdagen, at de bakkede op om regeringens beslutning. Det var på forhånd klart, at medlemmerne i den finske Riksdag ville komme til samme konklusion, men debatten i Helsinki trak ud og blev først afsluttet den 17. maj. Derfor kunne de to landes NATO-ambassadører først aflevere de historiske ansøgninger i NATO's hovedkvarter i Bruxelles den 18. maj. Optagelsesproceduren tager et antal måneder, men en række lande har erklæret, at de vil træde til med hjælp, hvis de to ansøgerlande bliver udsat for angreb i optagelsesperioden.
Det fremgik af diskussionen i Sverige – i offentligheden, hos Socialdemokraterna og i Riksdagen – at manges bekymring ved medlemskabet af NATO skyldes NATO's beholdning og udstationering af kernevåben. Sverige tager derfor forbehold med hensyn til stationering af kernevåben på svensk jord i fredstid.
Endnu den 4. april 2023, hvor Finland er blevet medlem, mangler to lande endnu at ratificere Sveriges indtræden i NATO-samarbejdet. Det er – ikke overraskende – Tyrkiet og Ungarn. For tiden (medio august 2023) forventes ratifikationen tidligst at ske i oktober (2023).
Sverige har faste valgperioder, med valg til Riksdagen, kommunalbestyrelser og regionsråd hvert fjerde år og altid den anden søndag i september, i 2022 således 11. september.
Partierne begyndte at positionere sig mere fast i løbet af foråret, og man talte ligefrem om "Team Andersson" og "Team Kristersson", altså henholdvis den centrum-venstre-gruppe af fire partier (Socialdemokraterna, Centerpartiet, Vänsterpartiet og Miljöpartiet de Gröna), som helst så Magdalena Andersson fortsætte som statsminister efter valget, mens den borgerlige centrum-højre-blok (Moderaterna, Kristdemokraterna, Liberalerna og Sverigedemokraterna) heroverfor foretrak Moderaternas Ulf Kristerson som statsminister og organisator af det magtskifte, som de fire partier så som valgets hovedspørgsmål.
Valgkampens temaer var derfor i høj grad orienteret mod regeringsdannelsen efter valget: Var det i orden at indgå i et samarbejde med Sverigedemokraterna, hvorved deres hidtidige paria-status blev ophævet, og de blev salonfähige? Moderaterna og Kristdemokraterne svarede klart ja, hvilket Liberalerna også havde gjort, selv om det var klart, at en del af partiets medlemmer var lodret uenige.
Synet på dette spørgsmål førte tilsyneladende til en del vælgervandringer, som mere afspejlede de pågældende vælgeres syn på Sverigedemokraternas ideologiske oprindelse og eventuelle grad af racisme, end det afspejlede stillingtagen til partiets positioner i relation til aktuelle politiske problemer.
Valgkampen blev ikke mindst præget af lov og orden-spørgsmål, som afspejlede en yderst reel bekymring hos mange skabt af den meget synlige bandekriminalitet, indvandrings- og integrationsproblemer, inflationen, hvortil bl.a. priserne på elektricitet, benzin og gas bidrog kraftigt, hvilket igen rejste spørgsmål om den langsigtede energiforsyning, hensigtsmæssigheden af at satse endnu mere på atomkraft, elnettets udbygning, sundhedsvæsenets tilstand (ikke mindst efter corona-epidemien) og de forskellige sociale ydelsers højde og hensigtsmæssighed.
Heroverfor hæftede nogle iagttagere sig ved, at en del vigtige spørgsmål ikke kom til at spille den forventede rolle, herunder ikke mindst klimaets generelle tilstand og udvikling, NATO-spørgsmålet og forholdet til EU (hvor Sverige overtager formandsposten 1. januar 2023) og spørgsmålet om det fri skolevalg, som hænger sammen med de mange skoler, der er etableret som friskoler, og som i betydeligt omfang drives af private virksomheder, der (også) er interesseret i den økonomiske gevinst.
Valgets slutresultat blev, at Team Kristersson tilsammen fik 176 mandater, mens Team Andersson fik 173. Magdalena Andersson indleverede straks sin afskedsansøgning til talmannen, men den socialdemokratiske regering fortsatte som såkaldt overgangsregering, indtil regeringsspørgsmålet efter valget var afklaret
Regeringsdannelsen i Team Kristersson tog nogle uger, og Ulf Kristerssons regering kunne derfor først formelt tiltræde 18. oktober 2022. Regeringen består af tre partier, Moderaterna, Kristdemokraterna og Liberalerna, mens Sverigedemokraterna er det fjerde hjul på vognen. Grundlaget for regeringssamarbejdet er den såkaldte Tidö-aftale, som blev offentliggjort 14. oktober.
Aftalen afspejler på forskellige vis, at Sverigedemokraterna stod stærkt i forhandlingerne, idet partiet dels var størst af de fire, dels var gået frem ved valget, mens de andre tre alle var gået (lidt) tilbage. Moderaterna og Liberalerna ønskede ikke, at Sverigedemokraterna skulle få ministerposter – men på hvilke politiske områder ville de så tage sig betalt for at afstå fra formel regeringsdeltagelse? Og ville de på den anden side akceptere, at Liberalerna – et lille parti, som havde været i fare for ikke at klare spærregrænsen på 4 % – modsat dem selv skulle få plads i regeringen?
Ulf Kristersson talte efter valget og Magdalena Anderssons afgang om behovet for at vise handlekraft. At de fire partier kunne blive enige om så omfattende et samarbejdsdokument som Tidö-aftalen vil af nogle blive set som et udtryk for handlekraft og et godt udgangspunkt for den nye regerings reformarbejde.
Andre vil nok mere hæfte sig ved, at mange af punkterne ikke er færdigtforhandlede og indtil videre ufinansierede, således at der forestår intense forhandlinger i den nye regering, før de mange punkter kan blive til virkelighed. Her er det specielt interessant, at Tidö-aftalen siger, at alle fire partier skal indgå i regeringens lovforberedende arbejde helt på samme fod, og at alle fire partier (dvs. også Sverigedemokraterna) skal deltage i arbejdet i Regeringskansliet.
Alle regeringspartiernes 176 riksdagsmedlemmer stemte for Ulf Kristersson som nye statsminister, men der har hurtigt vist sig en vis uro i det liberale bagland, hvor nogle mener, at partilederen, Johan Persson, gik for langt mht. opgivelse af centrale liberale mærkesager for at sikre dels regeringsskiftet, dels Liberalernas egen deltagelse i den nye regering.
Hvis vanskelighederne på et tidspunkt bliver for mange for Ulf Kristersson, har Magdalena Andersson for en sikkerheds skyld understreget, at han jo i så fald bare kan henvende sig hos hende: "Min dør står altid åben".
Regeringens første otte måneder ved magten har været præget af en lang række temaer og problemer, som for mange har efterladt et indtryk af, at regeringen ikke har kunnet leve op til sine valgløfter, mens regeringen gang på gang understreger, at "ting ta'r tid", at mange ting skyldes den foregående regerings mangel på løsninger, og at man er i gang, så ingen behøver at være urolige.
Blandt regeringens udfordringer kan nævnes Tyrkiets fortsatte forhaling af svensk medlemskab af NATO, arbejdet som formandsland i EU i første halvår af 2023, den markante inflation, den eskalerende bandekriminaltet og tiltagende vold, ikke mindst blandt unge med indvandrerbaggrund, vanskeligheder med at blive enige internt (og med Sverigedemokraterna) om miljø- og klimamæssige tiltag samt fortsatte problemer i sundhedssektoren og skolesystemet. Hertil kommer yderst mærkbare udfordringer med at få integreret de mange udenlandsk fødte i det (ændrede) svenske samfund.
Alt dette har bidraget til et fald i opbakningen til regeringspartierne og deres støtteparti. I SCB's store meningsmåling fra maj 2023 (Dagens Nyheter den 2. juni 2023) har de fire partier tilsammen kun tilslutning fra godt 44 % af vælgerne, og de to mindre partier, Liberalerna og Kristdemokraterna, ligger endda begge under spærregrænsen på 4 %.
På den anden side har Socialdemokraterna alene 38,6 % – og på grund af spærrereglen ville Socialdemokraterna, Miljöpartiet og Centerpartiet faktisk få 50 % af mandaterne ved et valg nu. På grund af de faste valgperioder i Sverige kommer der dog ikke et riksdagsvalg nu, men først i 2026.