etruskisk
Etruskisk er et sprog, der blev talt i oldtidens Mellemitalien i det område, der af romerne kaldtes Ētrūria (Etrurien), og som var beboet af etruskerne. Sproget, der uddøde i takt med romaniseringen, tilhørte en lille og isoleret sprogfamilie af ukendt oprindelse. Af samme grund er det endnu kun delvist dechifreret.
Etruskisk er et af de tre medlemmer i den uddøde og isolerede tyrrhenske (dvs. ‘etruskiske’) sprogfamilie. De to andre medlemmer er lemnisk fra den græske ø Limnos og rætisk fra et område i Alperne, der senere blev til den romerske provins Raetia. Begge sprog er kun belagt med ganske få indskrifter.
Kendskabet til etruskisk bygger på over 10.000 indskrifter fra omkring år 700 f.v.t. til år 10 f.v.t. samt enkelt længere tekster. Størstedelen af teksterne er skrevet med det etruskiske alfabet; i takt med romaniseringen dukker dog flere og flere indskrifter op i det latinske alfabet.
Materialet, der kun delvist er blevet dechifreret, består af:
Eftersom det ikke er muligt at sammenligne etruskisk med andre beslægtede sprog (rætisk og lemnisk er ikke brugbare i denne henseende), har forskerne ikke kunnet bruge den etymologiske metode på sproget.
Heldigvis var etruskerne i tæt sproglig kontakt med deres naboer, hvilket har sat sig spor i låneord mellem etruskisk, græsk, latin og de sabelliske sprog som fx umbrisk. Eftersom vi forstår disse sprog, kan vi også forstå låneordene. Eksempler på sådanne låneord er:
Derudover har man fundet 40-50 glosser (ordforklaringer) i latinske og græske tekster.
En anden kilde til dechifreringen er et stort antal tosprogede tekster, særlig etruskisk-latinske indskrifter, der dog mest indeholder navne. Et lille gennembrud skete, da man i 1964 fandt to guldplader på etruskisk ved stedet for den antikke by Pyrgi. Tavlerne indeholdt en dedikation til den fønikiske gudinde Astarte. De var blevet rituelt begravet sammen med en tredje tavle på fønikisk, der indeholdt en lignende dedikation og derfor kunne hjælpe forskerne med at dechifrere de to etruskiske tavler.
I mange tilfælde har forskerne måttet udlede fra konteksten, hvad en indskrift måtte betyde, som når en billedtekst henviser til en guddom eller genstand på billedet, en gravskrift oplyser navnet og diverse slægtsforhold for den afdøde osv. Her er det en hjælp, at indskrifter på nabosprogene blev brugt til stort set de samme formål.
Endelig kan man opnå en indsigt i sprogets morfologiske opbygning ved at studere de enkelte ord og deres bestandele, inddele ordene i ens opbyggede klasser og studere de forskellige ordklassers forekomst i sætninger. Hermed får man også en idé om sprogets syntaks.
Ved at kombinere de forskellige metoder er det lykkedes at beskrive sprogets grammatik og delvist oversætte de etruskiske tekster.
Det etruskiske alfabet bygger på en variant af det oldgræske alfabet, som græske kolonister bragte til Italien i 700-tallet f.v.t. Dette alfabet var vestgræsk og afveg på visse punkter fra det østgræske alfabet, som senere blev standardalfabetet for græsk. Bla. anvendtes tegnet H (eta) ikke til at angive det lange η /ē/, men aspiraten /h/.
Fra græsk overtog etruskerne den praksis at skrive fonemet /k/ med det græske Κ (kappa) i stilling før a, og, i tidlige indskrifter, Ϙ (koppa) i stilling før u. Det græske Γ (gamma) stod for /g/, men kom i etruskisk til at stå for /k/ i stilling før i og e. Efter en periode med regional varition i skrivemåden endte det etruskiske gamma med at stå for /k/ i alle stillinger. Det transskriberes <c>.
Skriftretningen kunne variere, især i starten, men som hovedregel blev etruskisk skrevet fra højre mod venstre. Det indebar, at bogstaverne blev skrevet spejlvendt; det ovennævnte gamma skrives således <Ɔ>.
Det etruskiske alfabet, der i øvrigt udviklede flere forskellige lokale varianter, bredte sig til det meste af Den Italiske Halvø og blev bl.a. grundlaget for det latinske alfabet.
Den 700-årige periode inden for hvilken vi har sproglige levn på etruskisk, inddeles i to perioder: oldetruskisk fra ca. 700–450 f.v.t. og ungetruskisk fra ca. 450–10 f.v.t. Skillelinjen er synkopen; se længere nede.
Oldetruskisk har følgende fonemer:
Det er muligt, at ungetruskisk også har et sæt lange vokaler, der opstod som følge af monoftongering af diftonger og kontraktion af vokaler.
Stemte lukkelyde findes ikke, men etruskerne bevarede alligevel d og b i deres alfabet, eftersom disse findes i det latinske alfabet, der bygger på det etruskiske.
Nogle lyde gengives forskelligt, både i den etruskiske skrift og i moderne translitterationer. For lukkelydene gælder:
Alfabetet havde tre tegn til at skrive de to sibilanter /s/ og /ʃ/ med. Der var regionale forskelle på, hvilke tegn der blev brugt til hvilken sibilant. For translitterationen betyder det, at
Etruskisk har accent på ordenes første stavelse. Her stemmer etruskisk overens med de omkringliggende italiske sprog, der alle havde initialaccent i de tidligste perioder.
Ligesom i nabosprogene manifesterede initialaccenten sig ved forskellige svækkelser af vokaler i ubetonede stavelser, såkaldt synkope. I oldetruskisk faldt de fire vokaler i indre stavelser således gradvist sammen i én lyd, der nok har været en mumlevokal [ə]. Der fandtes dog intet særligt tegn i alfabetet til at gengive denne lyd med, hvilket forklarer vekslende skrivemåder som i navnet Avile, Avale, Avule og Avele, der afspejler forskellige måder at skrive udtalen [awəle] på.
Omkring 450 f.v.t. faldt denne mumlevokal helt bort, og det netop nævnte navn blev til ungetruskisk Aule. Vokaler i sidste stavelse blev også ramt af denne udvikling, men i mindre grad. Eksempler:
Synkopen forklarer, hvorfor de græske navne, der optræder i etruskisk ofte er svært genkendelige:
Der er en tendens i sproget til vokalharmoni; det fænomen, at vokaler i et ord assimileres til hinanden, dvs. nærmer sig hinanden udtalemæssigt. Det ses fx, når græsk Klytaimnēstrā gengives som Cluthumustha.
Etruskisk er et agglutinerende sprog. I morfologien udtrykkes de forskellige grammatiske kategorier (tal, kasus, modus osv.) således ved hjælp af klart adskilte bøjningssuffikser.
For substantivernes vedkommende skelnes der mellem to klasser: dem, der henviser til mennesker, og dem der ikke gør. De tager, med visse undtagelser, hver sit sæt bøjningsendelser.
Substantiver, men ikke adjektiver, bøjes i tal, nemlig ental (umarkeret) og flertal. Flertal markeres med endelsen ‑χva med varianterne ‑cva og ‑va, med mindreordet betegner et menneske – så er endelsen -r. Således fx:
Derudover bøjes nominer i fem kasus. I pluralis markeres fire af disse med et l-holdigt suffiks, som regel hvis ordet danner pluralis med ‑r og betegner et menneske:
Kasusendelser indsættes efter flertalsendelser. Således fx:
Grammatisk køn findes ikke, men i ungetruskisk forekommer feminine navne markeret med -i eller -a, fx:
Af pronominer kendes et personligt, et possessivt og flere demonstrative. Pronominerne bøjes i de samme kasus som nominerne, bortset fra at pronominerne har en særskilt akkusativ:
Sproget havde en enklitisk artikel, -(i)śa:
Verber bøjes i følgende kategorier med de tilhørende bøjningsmorfemer i parentes:
Person og tal markeres ikke.
Derudover forekommer en række participier, af hvilke de bedst analysérbare er:
Vores viden om den etruskiske syntaks begrænser sig mest til ordstillingen. Det vides, at:
Kendskabet til ordforrådet er naturligt begrænset af kildernes relativt ensidige karakter. Visse kategorier er dog godt belyst: