Paul Verlaine
Paul Verlaine var en af de mest indflydelsesrige franske digtere fra anden halvdel af 1800-tallet. Han var i første omgang inspireret af Charles Baudelaire og gjorde sig også gældende blandt parnassisterne, ligesom Stéphane Mallarmé satte ham højt. Man mødte Verlaines personlige tone allerede i de tidlige digte Poèmes saturniens (1866, Melankolske digte), hvor man finder den berømte og uoversættelige "Efterårssang": "Les sanglots longs / Des Violons / De l'Automne / Blessent mon cœur / D'une langueur / Monotone" (Violinernes lange hulken i efteråret sårer mit hjerte med en monoton længsel). Senere fulgte 1700-tals-pasticherne i Fêtes galantes (1869, Galante fester).
Verlaine udviklede herefter et særligt, anelsesfuldt billedsprog (digte i Sagesse, 1881, Visdom) og dyrkede i det lyriske sprog en malerisk impressionisme som i Romances sans paroles (1874, Romancer uden ord) med de kendte linjer "Il pleure dans mon cœur / Comme il pleut sur la ville", Mit hjerte græder som regn over byen). Verlaine excellerede i brugen af skiftende rytmer og brugte gerne fattige, men markante rim. Hans særlige formdyrkelse bragte ham naturligt til at formulere en egentlig poetik, endda på vers, i digtet "Art poétique" fra 1882, hvor han lagde accenten på rytmisk musikalitet og det antydningsvise og nuancerede i billederne. Digtet dannede skole for symbolisterne, og hans digtning fik i det hele taget stor betydning for den næste generation af lyrikere, bl.a. Jean Moréas og Henri de Régnier.
I Danmark tæller Johannes Jørgensen og Sophus Claussen blandt hans beundrere. Forfatterskabet som sådan, med de modsætningsfyldte billeder og rytmisk spændstige kompositioner, inspirerede komponister som Gabriel Fauré, Claude Debussy, Reynaldo Hahn og Maurice Ravel.
Paul Verlaines tilværelse var omtumlet og til tider alkoholiseret. Et mislykket ægteskab, en berømt og berygtet forbindelse med Arthur Rimbaud, caféer og prostituerede leverede alt sammen stof til myten om den digtende vagabond. Alligevel bidrog Verlaine væsentligt til at styrke lyrikkens position i samtiden, også med essaysamlingen Les Poètes maudits (1884), trods etiketten "dekadent", der klæbede til ham.