L’oasi fiscal no es toca, por Enric Juliana
L’oasi fiscal no es toca
10/07/2019 23:55 | Actualizado a 11/07/2019 06:46
La community manager del compte de Twitter @SoyPecas, mascota d’ Esperanza Aguirre, serà presidenta de la Comunitat de Madrid, quan Vox ho disposi. La CM és una peça central de l’arquitectura política espanyola. Pressupost anual de 20.000 milions d’euros i al voltant de 200.000 treballadors públics al seu servei.
Sisplau, un pinzell més fi. Isabel Díaz Ayuso té una mica més de gruix. Diputada del Partit Popular a l’ Assemblea de Madrid, portaveu adjunta del seu grup i viceconsellera de Presidència i Justícia de la Comunitat (2017-2018) durant el mandat de Cristina Cifuentes. Díaz Ayuso va ser un dels fitxatges més joves de Pablo Casado quan aquest últim es va fer càrrec de la presi­dència del PP.
El pinzell encara pot ser més subtil. Díaz Ayuso va ser molt ridiculitzada durant la darrera campanya electoral, per declaracions seves una bastant pintoresques. Algunes, ridícules. La seva estratègia @SoyPecas atreia l’atenció del públic, fins que li van aconsellar no participar en alguns debats electorals. L’esquerra es va riure d’ella i ella es va riure de l’esquerra la nit del 26 de maig, quan el Partit Popular, malgrat no ser el més votat, va aconseguir sumar majoria amb Ciutadans i Vox. El PP davant de Ciutadans. Aquest va ser el gran triomf de Díaz Ayuso.
Podem afinar una mica més. Per què l’esquerra no va aconseguir guanyar després d’una legislatura en què el PP madrileny es va convertir en la casa de la família Addams? Presó i processos judicials per a l’expresident Ignacio González i per a l’exconseller Francisco Granados. Acusacions de corrupció a dojo. Dramàtica dimissió de la presidenta Cristina Cifuentes. Fugida del seu successor, Ángel Garrido, a Ciutadans, en plena campanya electoral. Segons Íñigo Errejón, la dreta ha aconseguit crear a la regió de Madrid una “antropologia neoliberal” molt difícil de batre. Les maniobres orquestrals en la foscor de l’esquerra madrilenya deuen haver tingut alguna influència en l’evolució antropològica de l’elector madrileny. Acaba ara el periode magdalenià inferior.
Sisplau, un pinzell una mica més gruixut per subratllar una portada recent del diari Expansión. “Madrid, oasi fiscal”. Aquesta és la clau de tot.
Ni el traç oriental més hàbil aconseguiria modificar aquest dibuix. Amb l’oasi no s’hi juga. Errejón ha intentat modificar les aliances postelectorals, invocant el moviment de a Barcelona. Ho ha fet bé, i ha alimentat la seva bona cotització a la capital. Avui Errejón és l’aliat amb qui Pedro Sánchez ­voldria cooperar. Agrada a Felipe González.
Un pinzell encara més gruixut. Vox s’ha plantat, ja que no vol semblar un partit submís i fàcil d’enredar, com li va passar a Javier Ortega Smith a l’Ajuntament de Madrid. Rocío Monasterio, dona intel·ligent, s’ha convertit en la Fata Morgana de les tres dretes. Ha imposat punts programàtics, ha obligat Ciutadans a assistir a una reunió a tres bandes amb Vox i ara deixa la investidura en suspens fins al setembre, per deixar clar que el seu partit també mana.
Ni bevent-se tot l’aiguarràs del pot dels pinzells les tres dretes provocaran una repe­tició d’eleccions a Madrid. L’oasi no se’ls escaparà de les mans.