Els Imparables | Blog de Martí Aiguadé
Diguem-ho sense embuts, el resultat de tot aquest ambient més mort que la pròpia llengua és que, com en qualsevol altre ram del comerç, tothom s’ha de dedicar a l’autobombo per vendre, perquè si no ha de tancar el negoci, i tots sabem que cap botiguer parla malament del seu gènere, encara que sigui peix i faci dies que pudi. D’allò de la dignitat del silenci justament per apartar-se de la idea de mercaderia o d’allò altre de la voluntat teòrica per no fer una obra literària d’usar i tirar, qui se’n recorda? Però deixem-nos de tan planyívoles digressions i no ens perdem en vanes nostàlgies d’aquells temps que la poesia i altres arts eren refugi i bandera de la qualitat humana i de la resistència contra l’arbitrarietat del poder, físic i metafísic. Algú s’ha preguntat mai què vol dir “imparables” aplicat a uns senyors que es dediquen a una cosa tan fràgil com és fer literatura en el sentit noble de l’expressió? Hem de recordar que la necessitat de la paraula literària sorgeix justament de com en som, de “parables”? Doncs ben fàcil, “imparable” aplicat a la colla aplegada al voltant del pal del Palol vol dir el mateix que “El Corte Inglés”, “Chupa-chups” o “Boulevard Rosa”, i això no va amb segones, que consti, encara que algun ens encolomi dos-cents o tres-cents versos per dir-nos la il·lusió que li va fer el paquet d’un camioner turc. (Això mateix ho fa un heterosexual per parlar de la figa d’una senyoreta i li tirem el llibre pel cap mentre l’enviem directament a la merda, amb totes les dades exactes de latitud i longitud del femer perquè no es perdi. De totes maneres, en algun cas d’obcecació per la defecació, això de la “lluvia dorada” sòlida encara causaria plaer. El nom del mas on hi ha el femer? Mas Ca(ga)rada.) Tot plegat, com deia, noms comercials que es posen a l’obrir la botiga. O les galeries. Noms que, sigui dit de passada, difícilment responen a cap realitat. Però el ram del comerç és així: si no et fas tu la dècima no te la fa ningú. Vegi’s, si no, com a mostra el manifest publicat a l’antologia titulada amb el nom comercial d’“Imparables”, un manifest d’una simplicitat textual digna de prospecte publicitari, o el recent opuscle “Dogmàtica imparable”, que en traducció aproximada al castellà podria ser “Ofertas de Hipercor” o “Catálogo de novedades de Bazar El Regalo”, un opuscle comercial presentat, per cert, fent la pilota a la figura de l’avi Maragall —amb foto a la tomba inclosa—, potser amb la intenció que el nét els passi ni que sigui una petita part del 3% per fer front amb tranquil·litat econòmica a l’Apocalipsi que ens anuncien. En fi, ben bé com els del “Manifest groc”, que comencen posant a caldo tot i tothom i acaben els seus dies cuidats per una monja i pronunciant la cèlebre frase daliniana de “Doctor, por favor, una sopita”. Ras i curt. Els autors dels dos catàlegs de productes de la terra que he citat, com també ho fan sovint els anarcofans del de la copalta, ens vénen a dir, talment una associació de comerciants qualsevol, que “al barri hi ha de tot”. Només hem de saber quin fa de cotilleria, quin de perfumeria, quin de bijuteria o quin de sauna, per citar uns quants comerços ben triats, amb l’asseveració, això sí, que sovint, vist el “gènero”, en general acabem anant a comprar al centre. Qui és qui a Catalunya –o qui esquia, o més aviat grimpa, a Catalunya– és tot el que s’ha de saber d’aquestes associacions de comerciants que es venen per vendre. Només falta que per Nadal lloguin un Papà Noël i muntin el trenet per passejar la clientela. Tot plegat és una llàstima, perquè potser algun dels del gremi de botiguers ven productes de qualitat i tot, però en l’amalgama de l’Associació d’Emprenedors de la Literatura i el Comerç (AELC), cada cop més monopolitzada pels negocis de “todo a cien”, passa desapercebut, la veritat. (Sempre relativa, esclar!)
Posted in Articles | Tagged Articles, imparables | Comentaris tancats a Els Imparables