El quadern robat: Pràctiques irregulars
Marta Teixidó 7 de febrer de 2015 a les 20:44
Exposes un tema complex, com es la falsificació i els tiratges de mes. Són pràctiques irregulars dins el món de l’art, que s’han d’alertar i difondre perquè el comprador d’un gravat o d’una litografia de firma, estigui segur que paga pel que compra.
Malauradament, la crisi fa despertar més que mai l’ànima de timadors amb corbata o sense, que volen aprofitar-se de la situació de l’art en crisi, i de compradors a qui volen donar “duros a quatre pessetes”.
Penso que has fet molt ben fet de publicar un article com aquest, més d’alerta i informació que no pas d’opinió.
Dies enrere, una agència de noticies relacionada amb el món de l’art informava que la Guardia Civil havia desmantellat una xarxa de falsificadors de dibuixos de Miró, Picasso i Matisse, que treballava entre Tarragona, Saragossa i Andorra. I tot es va descobrir per un control rutinari a la frontera amb Andorra. L’operació es deia “Mirones”.
Per tant, els falsificadors, també ho tenen cru en l’actualitat. Hi ha molts mitjans tècnics per descobrir el gat en lloc de la llebre, i la policia està al damunt més del que ens pensem. Les cases de subhastes online, que amb coneixement o sense, han proporcionat falsificacions, estan molt vigilades i ningú s’escapa.
Per tant, jugades com les que expliques per part de estampadors, galeristes, etc., poden sortir bé un cop, dos o tres, però si ho tenen com a pràctica habitual, cauran en el parany, i de la forma més inesperada.
Penso que aquest article es important que el difongui jo a la meva web de Cuadros de una Exposición, per posar en coneixement als lectors, de l’existència d’aquestes pràctiques i del seu mecanisme.
Moltes gràcies per escriure’l i per informar-nos.
Anna Belsa 8 de febrer de 2015 a les 17:02
Pots compartir aquest escrit a la teva web, si ho creus oportú. Aquest és un tema prou greu, tot i que en la realitat, si ho comparem amb el volum total, l'obra falsa esta en minoria. Una vegada, fa molts anys, vaig atendre una senyora que volia comprar un gravat de Miró. Els va trobar massa cars i no es va decidir. Uns mesos després, va tornar a dir-me que havia trobat el mateix gravat que li venia jo, però molt més barat. Se'm va acudir de preguntar-li si estava segura de que fos bo, i me'l va portar, per ensenyar-me'l. Em vaig quedar de pedra. El gravat era bo, es veia que la planxa que havien fet servir per estampar-lo era l'original, però el paper no era el mateix. Per tant, havia estat estampat amb posterioritat. No recordo com va acabar la història, però la senyora havia volgut comprar barat i això, en segons quines coses, és molt perillós. Les coses tenen el seu valor, i duros a quatre pessetes...