On són les pageses?*
Escrit per Esther Vivas	dijous, 15 de maig de 2014 14:13
De petita ajudava als meus pares en la parada que tenien d'ous al Mercat Central de Sabadell. Hi anava després de l'escola o els dissabte. Als voltants del mercat, sempre hi havia aquelles pageses amb les seves improvisades parades, i aquests grans cistells amb verdura i fruita fresca. Una imatge que es repetia en innombrables mercats.
Han passat els anys, i elles segueixen allà. No obstant això quan mirem al món rural, les pageses són les invisibles de la terra. Quantes han treballat tota la seva vida al camp i no consten en cap lloc? Què se'n sap d'elles? On són ? Quin futur els espera?
El paper de la dona pagesa ha estat clau en el camp. Dones que cuidaven la terra, filles i fills, la casa, el bestiar. Malgrat els anys, i els canvis produïts en el medi rural, segueixen tenint un pes significatiu en l'agricultura familiar. Es calcula que un 82% de les dones rurals treballen al camp, segons dades del Ministeri d'Agricultura, això sí la majoria en qualitat de cònjuges o filles, invisibles, sense drets, considerades formalment, i en les estadístiques, com "ajuda familiar". El que vol dir que no cotitzen a la seguretat social, no tenen accés a una indemnització per atur, accident, maternitat, a una pensió digna, etc.
En aquestes circumstàncies, la dona no té independència econòmica, en no obtenir una remuneració personal i directa per la feina que realitza, i depèn del marit que ostenta la titularitat de l'explotació agrària. Es tracta d'una situació que es dóna sovint en petites finques, amb escassos ingressos, i sense possibilitat de poder pagar dues cotitzacions a la seguretat social, en conseqüència s'opta per abonar la de l'home, en detriment de la dona.
Mari Carmen Bueno del Sindicato de Obreros del Campo ho deixa ben clar: "A nosaltres no se'ns considerava ni tan sols jornaleres, érem mestresses de casa segons les estadístiques i entre nosaltres mateixes no teníem consciència de ser treballadores".
La propietat de la terra és una font clara de desigualtat. El 76 % de les finques tenen com a titular i cap de l'explotació a un home, enfront del 24 % que es troben en mans de dones, segons el Cens Agrari del 2009. Un percentatge, aquest últim, que ha augmentat recentment, com expliquen des del Ministeri d'Agricultura, a causa que en moltes parelles d'edat avançada, la mort del cònjuge significa el pas de la propietat a l'esposa. No és fàcil trobar dones joves o de mitjana edat titulars d'explotacions. Cal tenir en compte que els costums, habitualment, consideren com a legítim hereu de la finca al fill primogènit i home, la dona, per tant, només la hereta si no té germans.
En els casos en què la dona està al capdavant de l'explotació, aquesta sol ser més petita, menys rendible i es troba situada, majoritàriament, en zones desfavorides o de muntanya. Una dada ho il ·lustra clarament: el 61% de les dones titulars de finques agràries ho és de parcel·les marginals i de difícil viabilitat econòmica, que per sobreviure necessiten d' una altra feina i que, segons el Llibre Blanc de l'Agricultura i el Desenvolupament Rural, tenen major risc de desaparèixer. A Galícia, per exemple, hi ha una quarta part de les dones que són titulars d'explotacions, i el 79 % ho és de petites finques.
La presa de decisions al camp, igualment, recau en bona mesura en l'home. A la unitat familiar hi ha un clar repartiment de tasques en funció del sexe. D'aquesta manera, aquelles activitats de caràcter i responsabilitat pública (treball assalariat, participació en instàncies polítiques, transaccions econòmiques rellevants) recauen en els homes, mentre que les de caràcter privat (treball domèstic, cura de les persones dependents, alimentació i salut de la família) ho fan en les dones. Una divisió de rols que atorga al pagès, i no a la pagesa, el poder de decisió. Igualment, l'acumulació de treball productiu i reproductiu, i el no repartiment de responsabilitats domèstiques, impedeix a la dona tenir temps disponible per participar en espais de representació pública.
Les cooperatives agràries, per exemple, estan altament masculinitzades. Un 75 % dels seus membres són homes, davant del 25 % de dones, i aquestes s'enfronten a importants barreres per accedir als seus òrgans de gestió, on la seva participació és tan sols del 3,5%, segons l'informe La participació de les dones en les cooperatives agràries. La membresia i les adreces de la major part de sindicats agraris en són un altre clar exemple, integrades essencialment per homes, tot i el treball fonamental i diari de la dona al camp.
Adéu al món rural
El món rural, tanmateix, ha patit una contínua pèrdua de població, que ha significat el seu envelliment i " masculinització". Si el 1999, el 19,4 % dels habitants de l'Estat espanyol residia en algun municipi rural, deu anys més tard aquest percentatge havia baixat fins al 17,7%. Als municipis amb menys de dos mil habitants, la caiguda era més aguda, amb la pèrdua del 30% de la seva població, segons dades del Padró municipal de 1999 i 2008. La vida rural s'ha anat apagant. La migració de la gent jove unit al creixement demogràfic negatiu n'han estat les causes.
Encara que sembla que en els darrers anys, aquesta tendència s'ha estancat i s'observa, també, una "tornada al camp" per part de gent de ciutat, encara que insuficient, de moment, per frenar la seva despoblació.
El món rural pateix un envelliment accelerat, el 22,3 % dels seus habitants són majors de 65 anys, enfront del 15,3% de les zones urbanes. Els joves que volen estudiar marxen a les grans urbs, i molts ja no tornen. Alhora, el nombre de dones amb edats compreses entre els 20 i els 50 anys disminueix, com recull l'informe Programa de desenvolupament rural sostenible ( 2010-2014) del Ministeri d'Agricultura, produint una creixent " masculinització" del camp.
Les dones emigren a les ciutats davant la falta d'oportunitats laborals en els seus municipis i per les "resistències socials" a que aquestes assumeixin treballs realitzats tradicionalment per homes. De la mateixa manera, i com assenyalen des de la Federació d'Associacions de Dones Rurals, la seva marxa es deu també" a la pressió social derivada de la presència de rols i estereotips de gènere" i a la manca de serveis i infraestructures (llars d'infant, escoles, assistència sanitària, transport públic, centres culturals) en els petits municipis.
Salut amenaçada
Un altre dels impactes del sistema agrícola industrial a les dones camperoles i al món rural es dóna sobre la seva salut. Fa uns mesos, en una trobada de dones camperoles a Tenerife, vaig tenir la sort de coincidir amb la ballarina Ana Torres i la seva companyia Revolotearte. En aquesta trobada, van realitzar la performance 'Primavera Silenciosa', inspirada en l'obra literària del mateix nom de Rachel Carson, i on retraten brillantment, a través de la dansa, el cos i les imatges, el brutal impacte de l'ús d'agrotòxics en la salut de les jornaleres a les plantacions tomaqueres a Las Canàries. La performance compagina una impactant coreografia amb imatges i declaracions de treballadores del camp que expliquen en primera persona la seva experiència.
"Jo me'n recordo. Nosaltres a la plana i passar l'avioneta per sobre nostre fumigant. I ens quedàvem enchumbadas com quan et cau una pluja, igual. Totes plenes de verí", afirmà una de les jornaleres entrevistades. I una altra afegí: "No vaig conèixer els guants, no vaig conèixer una màscara, no vaig conèixer rentar-me les mans per seure a menjar, perquè allà no es deia res". I encar una altra: "Vivíem en la ignorància. Sulfataven, doncs sulfataven. El capatàs ens deia que això no mata animal amb os. I nosaltres vèiem les bestioles, erugues, sargantanes, dragonets ... i dèiem : 'Això al no tenir os, doncs clar, a les pobres les mata'. I, llavors, no penses que a tu també et pot fer mal".
En l'Arxipèlag Canari, segons recull la investigació de la Unitat de Toxicologia de la Universitat de Las Palmas de Gran Canària, l'ús sistemàtic de grans quantitats de pesticides en l'agricultura intensiva, entre ells el DDT que va ser prohibit a Europa a la fi de els anys 70, ha tingut un impacte directe en la salut la seva població. Segons l'Agència Internacional d'Investigació en Càncer, el DDT és una substància carcinogènica: "L'exposició crònica al DDT i derivats s'ha relacionat amb diversos tipus de càncers dependents d'estrògens, com el càncer de mama".
Segons aquesta investigació, que va servir com a material de treball i documentació per a l'obra 'Primavera Silenciosa", el conjunt de la població canària té uns nivells de residus de DDT molt superiors a la mitjana europea. En concret, un 99,3 % dels casos analitzats presentava algun tipus de residu derivat del DDT, sent les dones les més afectades. No en va, com indica el mateix estudi, "les Illes Canàries tenen una de les xifres més altes d'incidència i mortalitat per càncer de mama" de tot l'Estat. Andalusia és la segona comunitat autònoma més afectada. Hi ha una relació directa entre agricultura intensiva, ús d'agrotòxics i alts nivells de DDT a la població i impacte en la salut pública, especialment en les dones, i en les dones pageses.
Llei de titularitat compartida
Davant aquesta situació d'agressió, manca de drets i invisibilitat, les dones camperoles s'han organitzant i exigit canvis. Una victòria significativa ha estat la Llei de Titularitat Compartida de les explotacions agràries, una demanda llargament reclamada, i aprovada, finalment, pel Govern el setembre del 2011, i que tenia com a objectiu afavorir la igualtat real de gènere en el camp.
D'aquesta manera, la Llei permet a les camperoles figurar com co-titulars de la finca, al costat del seu cònjuge, administrar i representar legalment l'explotació i que els seus rendiments econòmics, ajuts i subvencions corresponguin a tots dos. Es tracta de deixar de banda el concepte d "ajuda familiar" i reconèixer plenament el treball de les dones a la finca.
No obstant això, i com assenyalava la secretària general del Sindicato Labrego Galego, Carmen Freire: tot i que "la Llei de Titularitat Compartida suposa un pas de gegant a l'hora d'avançar en el reconeixement dels drets de les dones en l'àmbit professional agrari", aquesta té mancances importants com, per exemple, el fet que "per aconseguir aquesta titularitat, el company o cònjuge ha d'estar d' acord que puguem ser co-titulars. És com si ens haguessin de donar permís per fer efectiu un dret". Així mateix, la responsable de política territorial del sindicat Unió de Pagesos a Catalunya, Maria Rovira considera que aquesta Llei beneficia les grans explotacions que poden donar d'alta sense problemes a les dones en la seguretat social per constar com a co-titulars, i en conseqüència ser considerades explotacions "prioritàries" , amb més accés a ajudes i incentius fiscals, en detriment de les petites finques.
Més de dos anys després de la seva posada en marxa, els seus límits són evidents i la seva aplicació efectiva segueix pendent. En realitat, només unes cent agricultores, de les 200 mil que no són titulars, han sol·licitat la co-titularitat, a causa de l'escàs interès de l'administració en publicitar la mesura, i quan es demana, la falta d'informació i les traves burocràtiques dificulten la seva execució. La responsable de l'Área de Mujeres de la Coordinadora de Organizaciones Agrarias y Ganaderas (COAG) Idáñez Vargas va titllar la Llei d'ineficaç i va criticar "el fracàs absolut d'aquest text legislatiu pel seu caràcter voluntari i no obligatori".
Nova pagesia femenina
Actualment, una nova pagesia comença a emergir al món rural. És el que la doctora en geografia i medi ambient Neus Monllor ha definit, en la seva tesi "Explorant la jove pagesia: camins, Pràctiques i Actituds en el marc d'un nou paradigma agrosocial", com " joves que estan fent les coses d'una altra manera, tant si vénen de l'agricultura tradicional com si són nouvinguts o nouvingudes. Es tracta de joves que estan prenent les regnes de la seva activitat, que intenten ser molt autònoms i vendre el seu producte directament, que tenen molt en compte el territori i la qualitat ... Sobretot, aquesta nova pagesia trenca amb el discurs pessimista i continuista".
En aquesta nova pagesia, el paper de les dones és rellevant i fonamental. En molts llocs de l'Estat veiem noves experiències de treball en el camp encapçalades per dones, en l'agricultura i la ramaderia, que assumeixen els principis de la sobirania alimentària i l'agroecologia com a estandard. Alhora, es multipliquen iniciatives que plantegen, a les ciutats, un altre model de consum, amb una relació directa i solidària amb el productor o productora, com són els grups i cooperatives de consum agroecològic, on les dones, un cop més, juguen un paper primordial. I no oblidem els projectes d'horts urbans i les propostes contra el malbaratament alimentari que han anat guanyant pes en els últims anys, amb una participació molt activa de dones.
Més enllà de la necessària coordinació entre aquestes experiències que aposten per una altra producció, distribució i consum d'aliments, crec imprescindible una mirada, i una reflexió, feminista al seu treball. Algunes de les dificultats que aquestes poden afrontar són idèntiques, des d'una perspectiva de gènere. Les reflexions conjuntes de les dones, sense cap dubte, poden significar un pas endavant.
On són la camperoles ? Ens preguntàvem a l'inici de l'article. Les camperoles són aquí, al capdavant, i trepitjant més fort que mai.
* Article publicat en castellà a El Público, 12.05.2014
Visites del contingut : 14066301