Contagiant el separatisme | VilaWeb
[Bon Dia] –Alerta amb tot això que passa a les Illes. Després d’anar-se’n Més per Menorca del govern, ahir el vice-president Biel Barceló va anunciar que si era investigat per la fiscalia en el cas que ja s’anomena ‘cas Més’ presentaria la dimissió. Tal com va tot plegat, és bastant probable que la fiscalia l’investigue i aleshores pot passar qualsevol cosa. Perquè a mi em costa molt d’imaginar que aquest govern puga anar endavant sense Barceló, sincerament.
–Les notícies d’un atac del govern sirià contra una població en mans dels rebels ahir amb armes químiques ha desfermat una reacció furiosa arreu del món. Evidentment, és un fet molt greu que no pot ser excusat de cap de les maneres. Com que en aquests casos costa molt saber què hi ha de veritat i què no, el meu mètode per a orientar-me és intentar trobar verificacions independents de la primera font, que ahir era aquest teletip de Reuters. Ara com ara, he trobat aquest article del diari libanès L’Orient-Le Jour, on es diu que una de les seues periodistes ha parlat amb testimonis directes de l’atac que li han confirmat l’ús d’armes químiques. (I, tot i això, encara cal tenir en compte que el diari és un dels més importants i ben considerats professionalment de Llevant, però també que la seua línia editorial és anti-Assad. I que hi ha informacions contrastades que indiquen que al-Nusra també té accés a armes químiques, no únicament el govern sirià. I que el vídeo que han ensenyat té coses rares, com ara que gent sense prou protecció treballen en un lloc atacat diuen que amb gas sarín, que és el més volàtil dels agents nerviosos. Però al-Àssad és capaç d’això i de més encara. Sap greu però el món siga tan complicat…)
–Continua el seria sobre Gibraltar i el Brexit. Ahir Peter Foster publicava aquesta opinió molt interessant a The Telegraph, en què afegia un element nou. Segons Foster, la Unió Europea ha actuat amb molta vista en l’afer de Gibraltar: convertint-lo en un assumpte bilateral entre Espanya i el Regne Unit, aconsegueix que els 27 no es dividesquen en un aspecte clau del Brexit. Es tracta, segons Foster, de deixar en guaret una qüestió en què els 27 no s’haurien posat d’acord de cap manera, perquè no tots estan disposats a acceptar les condicions espanyoles.
LA MONEDA DE CATALUNYA.
Que millor exemple que l’arquitectura radial de les comunicacions lluny de cap criteri econòmic. Els pressupostos de l’Estat estan fets amb criteris polítics, per això aquest personatge valencià agita el fantasma separatista com la millor manera de que li donin dinerets. Sap del tema. Però no és ningú.
Les declaracions d’Oltra que juga a la lliga local d’oposició al PP, fa declaracions que l’alinean amb l’oportunisme de la catalanofòbia per reivindicar un tracte més just de Madrid. Lamentable per dir poc. Ànima de súbdita.
Des de la famosa gran mentida de la transició, la dreta castellana no ha tingut cap altre objectiu que deprimir les grans màquines econòmiques de la península: Catalunya, València i ses Illes i a canvi endur-se cap a Castella (que no a Espanya) tota la capacitat econòmica i financera del país. Costa per tant una mica d’entendre aquesta sorpresa anual dels Paisos Catalans, cada vegada que l’estafa es mostra descarnadament, no només en la presentació dels pressuposts, sinó posteriorment en el seu incompliment sistemàtic. Aquest ha estat de sempre el seu únic objectiu, mentre aquí hem perdut gairebé quaranta anys creient que no podien ser tan bèsties com per desintegrar d’aquesta manera la seva “estimada” España.
Ara, després d’haver vist el que hem vist, a mi no m’és rar res del que facin, però sí que m’estranya que els costi tant de despertar a una part de Catalunya, a València i a ses Illes, i que algú es dediqui encara a promoure discussions i malentesos que només ens fan mal a nosaltres mateixos. El malfactor sabem tots qui és, i ja son ridículs els arguments com “la unidad de España” i altres collonades que al “Gobierno de Castilla”, (que no d’Espanya), pel que hem vist tots, els fa petar de riure. Prou de collonades, i anem tots junts d’una vegada a fer un nou país sense corrupció, on el coneixement, la intel·ligència i el benestar social siguin els objectius que ens guiïn.
La toxicitat venjativa del PP contra el País valencià ja es fa ben palesa. I extensiva a tots els països catalans. En la part de Catalunya es lògica, perquè hi estem en guerra i tampoc cal esperar que l’enemic ens regali coses, i si no ens apreta més és perquè el PP tem que de immediat li llancéssim la DUI a la cara. Però, l’agressió al País valencià ja es pot interpretar en que la idea del PP central va justament en sentit contrari al que suposa la Bonig; o sigui, que en lloc de ser un motiu per a tractar millor al País valencià per contrarestat l’acció potencial de separatisme, precisament ho veuen com una amenaça de desenvolupament econòmic i que agafi tanta volada com per a voler prescindir d’Espanya. I la deriva de la comunitat a més us del valencià/català també va en aquesta línia. Quant lluny queden ja els temps en que el Aznar pretenia que València fos com una mena d’apèndix del altiplà. Ara a Madrid ja els fa por el País valencià; i és clar que ja va no nomes per continuar espoliant-lo, sinó a més, destruir-lo econòmicament o deixar-lo reduït a cítrics, fruites i verdures.
També es el cas, molt dolorós, no solament per a vosaltres, els valencians, sinó també per a nosaltres, els vostres cosins, de que al altiplà ja consideren que a la vostra comunitat no hi te suficient pes el valencianisme com per a plantejar-hi a Espanya una hipotètica separació, o per a unir-se en confederació al Principat i ses Illes. O que, el PP, veu prou dominat el vostre territori amb gent aliena de parla no valenciana, i que os pot tractar salvatgement amb tota malignitat. Solament una fortíssima reacció vostra, amb tota dignitat, pot lliurar al vostre país d’aquesta letalitat del altiplà d’Espanya.
05.04.2017 | 03:10
“Pas a la rechió que avança en marcha triomfal…”
Jaume Serena
Crida l’atenció que Compromís tinga quatre diputats a Madrid, que per primer vegada hi haja una força valencianista al congrés i que el resultat siga així de pèssim. Sincerament no sé què pensar.
05.04.2017 | 00:21
Les coses no passen perquè sí. Mai. El País Valencià fins la legislatura passada era el gran oblidat. Sense representació a Madrid ni tan sols. Quan ha emergit el nacionalisme valencià Madrid ha reaccionat. Saben que allò del per ofrenar s’acaba i que els valencians estem molt farts de la manera en que ens tracten. I aleshores comença l’acció. Ells es pensen que si ens castiguen ens acovardirem i nosaltres prenem cos cada volta que ells cometen una injustícia de la dimensió de la que hem vist cometre hui. En poques hores el problema valencià s’ha fet més gros que mai. Bona senyal.
‘N’hi ha per moure a l’acció’. Efectivament. Aquesta no és la primera ni l’única raó. Lo que no arribo a comprendre és que no n’hi hagi (més), d’acció. Com de malament ha d’estar la societat per a que això sigui així! Per exemple, una acció que prometia, al menys com a reivindicació, la PAH, ha desparegut, si més no, dels mitjans de comunicació. Sort, encara, del moviment per la independència al Principat.
És tan gran l’escàndol financer que patim els Països Catalans que és lògic que la gent que vivim en aquest territori, independentista i no independentista, vegin que aquesta sagnia ja no pot durar més. Per això Catalunya ja ha dit prou i ha decidit marxar del jou espanyol. Ara, resulta que el cargol del PP ataca salvatgement les finances valencianes i balears perquè saben que així ens poden fer més mal, tenint en compte a més, que el PP ja no governa allà amb la qual cosa les culpes es poden generalitzar en el govern autonòmic i no en el qui és realment el culpable.
Ara, veient el que està passant a Catalunya, els del PP del País Valencià tenen por que l’exemple de Catalunya s’hi estableixi i hi hagi cada cop més independentistes valencians i valencianes, fet en el qual tenen raó. El ja sembla de traca i mocador és que la mateixa portaveu del PP valencià li digui a Rajoy que convé que es donin més diners als seu territori perquè l’efecte Catalunya no es contagiï. De fet, els de Compromís ja parlen de muntar manifestacions espectaculars contra aquesta asfíxia econòmica copiant l’experiència catalana que tot i que va començar amb l’anul·lació de l’estatut, també va esclatar per la manca d’inversió en les infraestructures.
Capítol a part és l’anàlisi de les declaracions de Montoro, les quals traspuen un cinisme vergonyós i una demagògia barata i fora de mida. A més, davant aquest escàndol, ni el PSOE, ni C’s no ha mogut ni un dit. Tampoc Podemos central s’ha mogut massa per aquest tema. Esperem que tothom tingui prou memòria i a les urnes dels Països Catalans, totes les formacions que han actuar així, i també els seus còmplices, tinguin un càstig exemplar.
05.04.2017 | 00:15
Llegeixo diàriament les editorials i són sempre una anàlisi molt assenyada de la realitat, un plaer de lectura diària. I és clar i diàfan allò que passa des de dècades i segles als països que formem l’antiga Corona d’Aragó, perquè quan el mal de d’Almansa, a tots ens alcança.
Des de sempre m’he sentit com a lleidatà molt a prop dels germans valencians. I ara més que mai.
Queden clares unes quantes coses. 1. Per als qui remenen les nostres cireres allà a l’Altiplà, el PP valencià no pinta res. Es veu que ja donen per fet que trigaran a tornar a manar a València. 2. La senyora Bonig, es va explicar perfectament. Ella ho deu anar veient, que cada vegada hi ha més desencant amb les glòries espanyoles. Ací hi ha molta necessitat i se’ns enfonsa deliberadament, de molt mala manera i des de fa molts anys, 3. En un context de ignorància total de la situació amb la qual s’enfronten i de com maniobrar, els qui remenen les nostres cireres es veu que ja només pretenen agafar el que puguen abans no se n’hagen d’anar. Tot plegat em ve al cap el parc de Samà, a Montbrió del Camp. El marqués de Marianao es va fer construir un palau, amb jardins enormes, fantàstica. D’ensomni (es pot visitar, com a mínim els jardins). Aquell home va haver de deixar Cuba amb el desastre del 1898, on hi tenia els seus negocis (i on estava clar que explotava els cubans). Estava clar que es va poder endur els diners, però la resta, el que li permetia guanyar-los, es va quedar allà. Ves que als ocupants de l’Altiplà no els acabe passant el mateix. Resten 178 dies.