Actuar: l’expropiació bancària
L’Enric investigà profundament després que li tornés al cap una idea que li havia explicar un misteriós home l’any 2002. Aquest home explicava que els bancs no poden saber si una nòmina domiciliada a la seva entitat, i que demostrés amb un full salarial, és falsa, sempre que les dades de l’empresa que atorga la nòmina i les teves dades personals siguin certes. S’havia adonat, a més, que això es podria fer servir per finançar moviments socials.
Amb aquesta informació –i després d’investigar i d’observar casos d’expropiació, com el de Lucio Urtubia–, reflexiona sobre el forat de 25 anys sense cap acció d’expropiació vinculada a lluites socials i revolucionàries. En aquell moment es planteja que una acció d’expropiació podia ser important com a inspiració per recuperar accions revolucionàries com a part de l’imaginari popular i també per generar la necessitat d’actuar.
Assumir definitivament la decisió d’actuar implicava demanar préstecs a diferents entitats financeres, fins que arribés el dia en què decidiria que ja s’hauria arribat prou lluny i que llavors s’haurien de treure tots els diners dels comptes i deixar de pagar els préstecs. Per poder fer un bon acte de sensibilització d’aquesta acció, ho hauria de fer públic i, d’aquesta manera, reconèixer que ho havia fet expressament i per tant corrent el risc de ser denunciat pel cap baix per delicte d’estafa, amb una pena probablement de més de 2 anys i amb possibilitat d’anar a la presó.
Aquesta idea no el va aturar i va posar mans a l’obra.
Si voleu llegir tot el procés de l’acció d’expropiació explicada pel mateix Enric, amb detalls i recull d’anecdòtes, podeu llegir-ho al tercer capítol del llibre Abolim la banca.