Construint un decàleg pels actors polítics (novembre 2010) | No només filosofia
És excessiu el desencís que es respira en diferents ambients cara a una altra tanda d’eleccions. Sembla que aquest moment àlgid de tota democràcia hauria de ser un moment d’anàlisi racional del realitzat i de presentació de projectes engrescadors, tot avaluant-los. Però costa afirmar que la realitat sigui aquesta; més aviat sembla que vivim una democràcia malalta o una democràcia amb necessitat de reformes. Si no aconseguim que els ciutadans confiem en els nostres polítics, si no aconseguim que aquests, a més de poder tinguin autoritat, aleshores la nostra democràcia serà només un simulacre i els polítics actuals que no han potenciat les millores, els responsables.
Els següents punts no són uns deu manaments que solucionin problemes, només són un esbós, sempre provisional, de canvis que segurament farien més atractiva i valuosa la nostra democràcia.
1. Llistes obertes.
En les llistes tancades és freqüent trobar com a candidat persones que, per diferents raons, mai voldries que et representessin. No seria més entusiasmador donar l’opció d’elegir qui d’una determinada llista o, encara més, qui de llistes de diferents partits?
2. Ocupació d’escons en funció del nombre de votants.
Sovint constatem baixa participació en les diferents eleccions i, quasi mai falla, es diu que s’analitzarà què ha passat; però aquestes anàlisis són només quatre paraules buides d’operativitat. Si votés només un 50% de la població que hi té dret, no seria més coherent que, en aquesta legislatura, el parlament quedés plenament constituït reduint l’ocupació d’escons a un 50%?
3. Primer, una professió.
Si una persona a més de tenir interès per la política, vol servir a la comunitat exercint de polític, no seria convenient que abans hagués demostrat la seva capacitat exercint una determinada professió, professió a la que podria retornar al finalitzar el seu mandat? Si tots hem de presentar currículums o superar proves per aconseguir una feina, per què no s’ha d’exigir competència, experiència o qualitat personal a tot aquell que vulgui exercir de polític?
4. Més participació directa.
Una reducció de la participació suposadament representativa a favor d’una participació directa a tots els nivells polítics. No amb referèndums només consultius, sinó vinculants. Moltes decisions es podrien basar en les opcions de la ciutadania i no en discutibles enquestes o en la pretesa opinió pública. Que il·luminador seria comprovar si les lleis que el parlament ha aprovat, són o no aprovades en referèndums!
5. Decisions tècniques i decisions polítiques.
A l’hora de fonamentar les decisions, que sempre afecten als ciutadans, és convenient diferenciar entre les que són una decisió tècnica, elaborada amb dades contrastables, i les que són una decisió política, que implica valorar més preferible una opció o una altra. Aleshores seria més viable demanar responsabilitats quan, per exemple, un projecte supera un pressupost.
6. Nombrar l’autoria d’una llei.
Per què no fer manifest qui ha inspirat o proposat una determinada llei? Les lleis no són anònimes i desinteressades; al darrera d’elles hi ha persones que són responsables tant del seu encert com del seu desencert. Per què no nombrar la llei amb el nom del seu promotor?
7. Limitar el temps de dedicació o ocupació política.
L’activitat política ha de constituir una professió? Ocupar un càrrec polític més de dues legislatures, posem pel cas, és positiu o negatiu per una societat? És difícil acceptar que si un polític no ha encarrilat un projecte en una dècada, sigui capaç de fer-ho amb més temps.
8. No immunitat parlamentària.
Així com l’actuació d’un professional és reprovable si no dóna exemple en la seva tasca específica, molt més reprovable ha de ser l’activitat d’un polític si no fa allò que ha de fer, si no dóna exemple dels valors que representa. Si predica valors però no els mostra en la seva actuació, no ha de tenir cap mena d’immunitat, més aviat un agreujant.
9. Defensa en positiu del propi projecte.
Es massa fàcil criticar constantment el que fan o diuen que fan els altres; mostra que no es disposa d’un projecte propi engrescador. Si l’adversari polític és el meu constant referent negatiu, oblido i no reconec que en política diferents opcions són vàlides.
10. Capacitat de reconèixer errors.
Quan tan sovint sento elogiar l’obra personal feta, recordo que ningú és bon jutge de si mateix. En tot cas són els altres, no els implicats, els que han de valorar. Pel contrari, reconèixer els propis errors i aprendre dels errors, és una mostra de validesa personal. La ciència progressa eliminant errors, per què no la política?
Aquest decàleg és només un esbós; un wishful thinking, l’expressió del desig d’una situació política millor, més engrescadora, més autèntica. I, certament, el decàleg es podria i s’hauria d’ampliar; per exemple, contemplar la possibilitat de renovar la meitat del parlament per canviar el curs de la legislatura si no agrada a la població.
This entry was posted on dilluns, 15 de/d' Novembre de 2010 at 9:26 am and is filed under Política.	You can follow any responses to this entry through the RSS 2.0 feed. You can leave a response, or trackback from your own site.
6 Responses to Construint un decàleg pels actors polítics (novembre 2010)
15 Novembre 2010 a les 7:57 pm
M’agraden: la 10, la 8
Em son indiferents: la 6, la 9
Em sonen a utopia de tot a 100: la 4
No m’agraden: la 1
Tot i així, bona feina!
Filosofia política ha dit:
16 Novembre 2010 a les 7:53 pm
Aquest decàleg és una molt bona idea. Proposaré als meus alumnes de filosofia política que la comentin.
http://blocs.xtec.cat/filosofiapolitica/
17 Novembre 2010 a les 4:57 pm
Aquest decàleg és una molt bona idea. L’enllaçaré, amb el teu permís, al meu bloc d’Espai d’Integració Social.
El punt 2 encaixa amb la iniciativa que pretén deixar buits, en senyal de protesta, els escons que obtinguin en les eleccions: http://www.esconsinsubmisos.org
Solveig ha dit:
25 Novembre 2010 a les 6:08 pm
Molt bé pel decàleg!
Expressa algunes de les qüestions que sovint es senten comentar. El no compliment d’aquets decàleg potser explica que molt joves “passin” de la política. Ve al cas llegir l’informe “Jóvenes Españoles 2010” , de la Fundación SM, que El Pais digital publicava ahir (22 de novembre) amb el títol “Los jóvenes españoles tienen una opinión “deplorable” sobre la política y la Iglesia”
Un fragment diu: “El rosario de denuestos hacia los políticos es demoledor. «Buscan antes su propios intereses o los de su partido que el bien de los ciudadanos» (71%) y «anteponen los intereses de las multinacionales, los bancos y los grandes grupos de presión a los intereses de los ciudadanos» (66,7%). Solo el 1% e los encuestados opina que los hombres públicos tienen en cuenta sus ideas e inquietudes.
26 Novembre 2010 a les 3:26 pm
El nº 5 el veig molt complicat, els polítics -i no només ells- tendeixen a diferenciar com a polític el que només és tècnic i al revés (i pitjor), tendeixen a confondre el que és polític com a tècnic (“no hi ha més remei”, diuen…)
27 Novembre 2010 a les 9:37 am
Reflexionant diria:
. punt 1, d’acord al 100%
. punt 2, no crec que tingués massa efecte en la participació això
. punt 3, certament!
. punt 4, d’acord sempre i quan la gent fos poc manipulable. I tingués una opinió creada pròpia del tema.
. punt 5, molt d’acord amb el tema de la responsabilitat.
. punt 6, no tinc opinió sobre això. Pot ser molt narcisista, no?
. punt 7, d’acord amb limitar a 8 anys o dos mandants.
. punt 8, i afegiria que hauriem de tornar a fer confiança amb algú mirant l’obra que ha fet i no pel que diu que farà.
. punt 9, em fa pensar amb un entrenador que va tenir el Barça.
. punt 10, l’autocrítica ens ajuda a ser més forts i millors. Així s’avança!
Per tant, en resum, bastant d’acord amb el que proposes Llorenç, i afegiria un element que ha sortit a la llum aquests últims dies, respecte al patrimoni del polítics, hi ha hagut moltes opinions, però com a concepte n’hi ha un de perillós que ès el qui es posa a dins de la política per ascendir i guanyar diners a costa del sistema, acaba perbertint-lo i pren decisions més pel seu propi benefici o dels seus propers, que no pas per benefici de la societat, per la qual treballa, oi?