64a NIT DE SANTA LLÚCIA - BARCELONA, 22 DESEMBRE 2014 - Totagenda
Home > Convocatòries cultura > 64a NIT DE SANTA LLÚCIA – BARCELONA, 22 DESEMBRE 2014
Convocatòries culturaCulturaEditorialGeneralVideo - Cultura
64a NIT DE SANTA LLÚCIA – BARCELONA, 22 DESEMBRE 2014
Joan Millet 23/12/2014 07/01/2017 1670
About Joan Millet
Llista Unitària 1d´Octubre - 10/11/2017
Signa per una candidatura unitària i transversal - 09/11/2017
El preu del nostre consum: explotació humana i devastació ambiental, el 11 Novembre - 03/11/2017
39ª Mitja de Ripoll el 19 de Novembre - 30/10/2017
Fira de la Muntanya Vic-Collsacabra del 3 al 12 de Novembre 2017 - 30/10/2017
Irídia celebra el 2on. aniversari el 11 de Novembre - 30/10/2017
FÀBRICA LEHMANN MARKET 2017 INSCRIPCIONS FINS 23 DE NOVEMBRE - 30/10/2017
Rata Market: Inscripcions obertes fins el 29 d´Octubre - 25/10/2017
GRAN RECAPTE D´ALIMENTS EL 1 i 2 DE DESEMBRE - 22/10/2017
Atenció al Nou Horari d´Hivern d´en Rajoy - 20/10/2017
Treball de la porcellana per aplicar a la joieria el 24 d´Octubre a Barcelona - 17/10/2017
12è Cros Solidari per La Salut Mental el 22 d´Octubre a Sant Boi de Llobregat - 16/10/2017
Xerrada-taller: “Amb el nadó serem tres” el 20 d´Octubre a Barcelona - 16/10/2017
Curset d´iniciació a l´astronomia el 17 d´Octubre a Manresa -Bages- - 14/10/2017
38ª mitja marató l´Espirall Vilafranca el 12 de Novembre - 14/10/2017
Congrés i Trobada Internacional de Gegants i Imatgeria Festiva a Reus, del 12 al 15 d’octubre - 13/10/2017
Les cooperatives d’habitatge: l’accés a l’habitatge, el 10 d´Octubre a Vic -Osona- - 06/10/2017
6a Copa Catalana de Curses d’Ultraresistència - 05/10/2017
XX Fira Mediterrània de Manresa del 5 al 8 d’octubre 2017 - 05/10/2017
8 d´Octubre, dia mundial dels ocells al Parc del Castell de Montesquiu -Osona- - 05/10/2017
#OmniumCulturcatTotcat #MotsCulturcatTotcat #SonsCulturcatTotcat #PremisCulturcatTotcat #VideoCulturcatTotcat
La nit de Santa Llúcia – 22/12/2014
Joan Carreras, el 2013
www.joancarreras.cat
Joan Carreras i Goicoechea (Barcelona, 1962) és un periodista, guionista de televisió[1] i escriptor català.[2]
Fill de Joan Carreras i Martí, és professor associat de la Facultat de Comunicació a la Blanquerna,[3] on imparteix classes de periodisme digital. Ha treballat durant una dècada a la Corporació Catalana de Mitjans Audiovisuals, on ha estat director el Canal 33 i un dels responsables de la creació del programa Info-K. Al 324.cat experimentà amb nous formats i narratives digitals.[4] També treballà a l’Avui, el Diari de Barcelonai El Temps.
Cafè Barcelona (Proa) és la cinquena novel·la de Joan Carreras. Els seus personatges sovint no expressen el que realment volen dir. Tenen secrets. Es mouen entre Amsterdam i Barcelona, i els persegueix la culpa. L’escriptor els dóna una altra oportunitat.[5] La novel·la va rebre el Premi Ciutat de Barcelona el 2014.[6]
El 2014 també rebé el Premi Sant Jordi de novel·la per a L’àguila negra.[7]
Reculls de relats[modifica | modifica el codi]
1998 — La gran nevada (Empúries)[8]
2009 — L’home d’origami (Amsterdam)[9]
2012 — Carretera secundària (Proa)[10]
2014 – Premi Ciutat de Barcelona de literatura catalana per a Cafè Barcelona
2014 – Premi Sant Jordi de novel·la per a L’àguila negra
http://ca.wikipedia.org/wiki/Joan_Carreras_i_Goicoechea
Cafè Barcelona, Proa 2013 (novel·la)
Carretera secundària, Proa 2012 (novel·la)
L’home d’origami, Amsterdam 2009 (novel·la) (el blog de la novel·la)
Qui va matar el Floquet de Neu, Empúries 2003 (novel·la)
La gran nevada, Empúries 1998 (novel·la)
La bassa del gripau, Quaderns Crema 1993 (narracions)
Les oques van descalces, Quaderns Crema 1990 (narracions)
Carlota Torrents (A. L. Silvia Bastos).
qui és janquim
El juliol de 2007 vaig crear la identitat digital janquim, que es va convertir en un zombi el maig de 2012.
La incorporació a una redacció digital, l’any 2009, i la decisió de firmar amb aquesta identitat van afavorir que es donés a conèixer en articles informatius i de divulgació.
El jurat atorga a Cafè Barcelona el Premi Ciutat de Barcelona de literatura en llengua catalana 2013.
Professor associat de la Blanquerna (URL) on imparteixo l’assignatura de Periodisme Digital (preparo el curs conjuntament amb Karma Peiró)
Edicions Proa publica la novel·la “Cafè Barcelona“.
Emprenc el projecte “Cronograma del procés“.
Professor al Màster en Reporterisme Avançat Blanquerna-Godó (també amb Karma Peiró)
Professor al curs sobre Periodisme Esportiu de la Blanquerna.
Interpreto un personatge de ficció en un fals documental de la sèrie “Soy cámara” (Videocracia).
Conferència inaugural del Màster en Direcció de Comunicació (UPF).
Guió d’un episodi del programa “Soy cámara” (CCCB i TVE), sobre internet: “Somos mundos, somos vidas, somos datos, somos votos“. (Realització: Juan Carlos Rodríguez. Producció: Ángela Martínez).
Edicions Proa publica la novel·la “Carretera secundària” (MILLOR LLIBRE DE L’ANY EN CATALÀ, segons la revista Timeout)
Professor associat de la Blanquerna (URL) on imparteixo l’assignatura de Periodisme Digital (amb Karma Peiró)
Imparteixo les sessions de l’Aula de Periodisme de Qualitat a la Xarxa Blanquerna-El Periódico (diverses edicions)
Professor al Postgrau de Comunicació Estratègica Digital (UPF)
Professor al “Training course on Audiovisual Media Regulation in the Digital Age” (URL/NBTC)
Tanco la sèrie “Tuitaires” al 3/24
Balanç personal de l’any 2012
Després de passar-hi 10 anys, deixo la CCMA i torno a treballar pel meu compte.
Publico la sèrie “Tuitaires” al 3/24
TEXTOS A INTERNET
SÈRIE ‘TUITAIRES‘
SÈRIE D’ARTICLES SOBRE INTERNET AL PAÍS
LA CANÇÓ ‘IMAGINE’ AMB TUITS
INTERVIEWING THE WORLD (SOBRE EL TWITTER)
COL·LECCIONS AL PINTEREST: ZOO / ESTELADES
ÍNDEX DE QUALITAT DEL PERIODISME DIGITAL
Hilari de Cara és un poeta, professor de literatura i gestor cultural. Actualment exerceix de professor de literatura a l’Institut d’Ensenyament Secundari Mossèn Alcover de Manacor. De la seva carrera professional destaca la tesi doctoral sobre l’obra de Quim Monzó. Actualment, combina la seva tasca de docent amb la col·laboració a revistes i publicacions periòdiques com Revista de Badalona, Diari de Mallorca, Diari de Balears, El Carrer dels Arbres, Manacor i 7 Setmanari (Manacor) per les quals utilitza sovint diversos pseudònims com Hilari Bogbinder, Capità Spolding, Fred Astaire o Fred. És director de la col·lecció Varoic de narrativa de Documenta Balear.
Poesia en català[modifica | modifica el codi]
L’espai del senglar. Manacor: Tià de Sa Real, 1985
Quaderns d’es Llombards. Manacor: El Turó, 1992
Bolero Barcelona: Quaderns Crema, 1998
Poemes (1985-1991). Manacor:El Turó, 1998
Absalom Pollença:El Gall Editor, 2006
Postals de Cendres Pollença:El Gall Editor, 2008
Via Bàltica València: {Editorial Denes}, 2012
Nunc Palma: Editorial Moll, 2012
Libro Uno 1969
Cavall Verd–Josep Maria Llompart de poesia, 2007: Absalom
Pollença de poesia, 2007: Postals de cendres
Premi Crítica Serra d’Or de poesia, 2009: Postals de cendres
Premi Vidal i Tomàs de poesia, 2012, Santanyí
Premi Carles Riba de poesia, 2014, Refraccions[1]
http://ca.wikipedia.org/wiki/Hilari_de_Cara
Hilari de Cara (Melilla, 1945). Poeta, professor de literatura i gestor cultural.
Establert a Manacor des de 1967, és llicenciat en Història Moderna i Contemporània per la Universitat de Barcelona (1972) i doctor en Filologia Catalana per la Universitat de les Illes Balears amb la tesi Literatura postmoderna. L’obra narrativa de Quim Monzó (1989). Altrament, ha desenvolupat una intensa tasca cultural als Estats Units (1995-2002). És catedràtic de literatura i director de la col·lecció Varoic de narrativa de l’Editorial Documenta, des d’on edita i tradueix al català diversos autors estrangers. És també col·laborador habitual en diversos mitjans de comunicació i en revistes científiques i culturals, on utilitza els pseudònims Hilari Bogbinder, Capità Spolding, Fred Astaire i Fred.
La seva poesia parteix de l’experiència vital pròpia, sovint amarada amb notes iròniques, i el coneixement de la lírica anglosaxona actual s’hi fa palesa. Es dóna a conèixer com a poeta en català amb L’espai del senglar (1985), seguit per Quadern d’Es Llombards (1992), poemaris reunits i revisats el 1998 al volum Poemes (1985-1991). El mateix any publica Bolero. Posteriorment publica Absalom (2006), obra mereixedora del premi de la crítica Cavall Verd-Josep M. Llompart al millor llibre de poesia de l’any.
Pàgina elaborada per Guillem Molla per a l’AELC.
Fotografies: ©Hilari de Cara; ©balearweb.net; ©hudaweb.com
Hilari de Cara i Casaleiz neix el 9 de juliol de 1945 a Melilla.
El 1967 s’estableix a Manacor i cinc anys més tard es llicencia en Història Moderna i Contemporània per la Universitat de Barcelona (1972). Estudiós de la postmodernitat i interessat per l’obra de Quim Monzó, el 1989 es doctora en Filologia Catalana per la Universitat de les Illes Balears amb la tesi La postmodernitat literària. L’obra narrativa de Quim Monzó. També realitza cursos de doctorat amb figures com Camilo José Cela.
Com a docent, és catedràtic de llengua i literatura espanyola a l’IES Mossèn Alcover de Manacor, amb una llarga i activa experiència en el camp de l’ensenyament. Entre d’altres, ha estat professor de literatura i llengua anglesa i catalana en diversos centres de Badalona, així com professor convidat en cursos monogràfics sobre postmodernitat literària, pensament postmodern i escriptors com Borges, Calvino, Coover, Bart o Monzó. Així mateix, ha impartit cursos per a mestres de català i castellà sobre tècniques literàries a la novel·la realista i sobre diversos corrents de la crítica literària.
El 1995 es trasllada a Estats Units, on amplia tant la seva formació acadèmica com la seva experiència vital i professional. En un primer moment és assessor tècnic a l’oficina d’educació de l’ambaixada d’Espanya a Washington, on realitza múltiples activitats culturals com ara organitzar conferències i congressos, elaborar materials didàctics en revistes o examinar de llengua alumnes nord-americans. A més, durant aquest primer període organitza i és part del jurat del I Concurso de Narrativa Corta per a professors de castellà als Estats Units i és examinador de les proves del DELE de l’Instituto Cervantes a Filadèlfia i Nova York (1996-1997).
Encara en terres nord-americanes, durant cinc anys (1996-2001) és professor de llengua i literatura espanyola, hispanoamericana i universal a l’Escola Internacional de les Nacions Unides (UNIS), organisme on també treballa com a traductor d’anglès i francès a la seu de Nova York. En aquesta mateixa ciutat, és col·laborador de la Conselleria d’Educació i Cultura del Govern Balear (2000-2001) i realitza tasques com la Setmana Catalana, les gestions per a la publicació d’El Mar en versió anglesa de Cathy Sweeney o les gestions per a la publicació d’obres de Baltasar Porcel en anglès. En aquesta línia també participa en el congrés de la NACS a la Universitat de Brown i de Harvard sobre l’obra de Blai Bonet i la pel·lícula El Mar d’Agustí Villaronga. La llarga estada als Estats Units es completa amb l’assistència a cursos de la Universitat de Nova York sobre diversos escriptors anglesos i nord-americans com Ishiguro, Joyce Carol Oates, Iris Murdoch, Carver o Henry James.
La seva tasca com a intel·lectual s’estén amb diverses conferències sobre literatura i lectures de poemes propis en solitari o amb altres escriptors dels Països Catalans. Així mateix, és col·laborador habitual en diversos mitjans de comunicació i en revistes científiques i culturals, com Revista de Badalona, Diari de Mallorca, El Carrer dels Arbres, Manacor, 7 Setmanari o Diari de Balears, on publica una sèrie de cròniques sobre la vida cultural i literària dels Estats Units. En algunes d’aquestes plataformes utilitza els pseudònims Hilari Bogbinder, Capità Spolding, Fred Astaire i Fred. Generalment, Hilari de Cara hi acostuma a escriure articles i columnes de crítica literària, però també dedica la seva atenció a l’actualitat cultural i política i a les petites històries diàries.
Fruit d’un coneixement excel·lent de la llengua anglesa, tradueix al català l’antologiaPoemes, de Frank Banton, i juntament amb Maria Antònia Caldentey és cotraductor deGent de casa bona (1999), de Joyce Carol Oates. Ambdues obres són publicades a través de l’Editorial Documenta Balear, del qual edita i dirigeix la col·lecció Varoic de narrativa, destinada a la publicació d’autors estrangers en català. Altres escriptors que ha editat i prologat són Flannery O’Connor, Pinckney Benedict, Henry James, Kazuo Ishiguro i Peter Carey.
Gràcies a aquest bagatge, la poesia d’Hilari de Cara parteix de l’experiència vital pròpia, sovint amarada amb notes iròniques. D’altra banda, el coneixement de la lírica anglosaxona actual s’hi fa palesa, tant en la seva obra poètica com en la crítica literària que signa a la premsa. Amb tot, les primeres temptatives en poesia apareixen ben d’hora i en castellà al poemari Libro Uno (1969). Cal destacar, però, que dos poemes en català són publicats amb separates en llengua espanyola a la revista Papeles de Son Armadans, dirigida i editada per Camilo José Cela (1968). Més tard, es dóna a conèixer com a poeta en llengua catalana amb L’espai del senglar(1985), seguit al cap de set anys per Quadern d’Es Llombards (1991), amb pròleg de Sergi Pàmies. Aquests dos llibres es reuneixen corregits pel mateix autor el 1998, al volum Poemes (1985-1991), i el mateix any publica el poemari Bolero. Posteriorment publica Absalom (2006), obra que aprofita l’experiència viscuda als Estats Units per reflexionar sobre la lluita contra el poder i la seva inutilitat. Aquest poemari és mereixedor el 2007 del premi de la crítica Cavall Verd-Josep M. Llompart al millor llibre de poesia de l’any, que atorga l’Associació d’Escriptors en Llengua Catalana (AELC).
Tots aquests llibres són molt ben rebuts per la crítica del país. Tant és així, que alguns dels seus poemes són publicats en dues antologies de poetes catalans del segle XX, traduïdes a l’anglès, al francès i al castellà, i en una altra antologia de poetes catalans i internacionals participants i convidats al VIII Festival de Poesia de la Mediterrània 2006.
L’erosió ha fet això, inundacions
immenses, després, rius amples com ungles,
i una terra propícia al dibuix i al caprici;
més tard, dilatacions i espasmes, vents
com l’alè d’un boig, aurores de llops
i cobres i gent que amava escolar-se
del temps, les formes de l’atzar i l’infinit
del cavall, la retirada de la mar deixa
tot d’illes infinites surant en fòsfor roig,
sang de safrà i homes com falcons
–amb l’àlgebra es pot demostrar
la preeminència de les hipotenuses,
el silenci dels angles, l’opacitat
dels déus– (però, són quasi mal·leables,
s’acomoden com a guants a roques verticals,
a planures emergents
sobre aquest desfici d’ordre,
la resplendor lunar, a les marors de boira,
a la retirada esvalotada de la mar)
(Del llibre Absalom)
“Per si encara en quedassin, de lectors innocents, vull confessar allò que es diuen influències. A aquests poemes es trobarà molt poca –gens, diria jo– influència espanyola. D’això, n’estic content. Bona part dels nostres escriptors han patit d’un enlluernament excessiu dels poetes espanyols del 27 i també d’anteriors (A. Machado). No hagués estat millor llegir Ezra Pound, Eliot, Kavafis, Coleridge, Pascoli, Ungaretti, Rilke, Octavio Paz, Baudelaire, Valéry, Rimbaud, Borges, Auden i tants d’altres? Quedarà res del 27 a la literatura universal llevat de Cernuda i Salinas? No hagués estat millor llegir Carles Riba, Carner, Foix, cert Salvat-Papasseit, Costa i Llobera, Joan Alcover, Ferrater, Estellés, Parcerisas i tants d’altres? No és cert que de Ferrater i més tard de Gimferrer estan vivint gairebé tots els poetes espanyols des dels 60? (Quin esplèndid i desproporcionat regal va fer Pere Gimferrer als Villena, Cuenca, etc. escrivint en espanyol!)
Es podria dir pràcticament el mateix de la narrativa. Què queda després de Cervantes i Quevedo de la novel·la espanyola? Jo us diria que La Regenta i, per ventura, Cela. Per què perdre el temps amb Cinco horas con Mario? No és molt millor llegir simplement el darrer capítol (el monòleg de Molly Bloom) de l’Ulisses? A qui li pot interessar avui un tal Félix Rotaeta, tenint Barth, Calvino, Handke, Coover, Barthelme o, a casa nostra, Monzó.
Crec profundament que construir una cultura nostra passa per relacionar-se amb totes les cultures autèntiques (i jo recomanaria la italiana i l’anglosaxona) del món. De cap manera relacionar-se amb elles a través de la cultura espanyola.”
(Del «Pròleg» al llibre L’espai del senglar)
Etern estupor, tot ha d’ésser inexacte
tot ho vull inexacte: l’arbitrari
després d’hores esbandides, quan l’amant
sota l’amant, l’amant dins l’amant,
i d’innocència.
de la ploma o el cant de l’ocell,
mudable com foren els déus d’un temps,
com la gota de cascall als llavis de l’infant.
(Del llibre Quadern d’Es Llombards)
Corrents errívols del llim i de l’arena
que s’obren com boques negres de fera.
Allà l’espera el pacient carnisser,
el rodó esguard de l’òliba nocturna,
viscosos de l’oblit, pels verds safareigs
l’eixordant clam
(Del llibre L’espai del senglar)
d’herba, de ginebra, de cervesa,
estic content d’haver-vos ensenyat qui era en Rilke
i tu, Cati, que gaudires de l’aviram,
(Del llibre Bolero)
http://www.escriptors.cat/autors/carah/index.php
Maria Mercè Cuartiella (Barcelona, 1964) és una escriptora i dramaturga catalana, resident a l’Empordà.[1]
És llicenciada en Filologia Hispànica, treballa a Brau Edicions i va col·laborar a Canal Nord TV, entre 2004 i 2009. És autora de la novel·la Cuando las cosas van mal (Premio de novela corta Ciudad de la Laguna 1999) i coautora de Capitán Verne. És també autora de les obres teatrals Enterra’m a Pequín (I Premi Carlota de Mena, 2005), En trànsit i Ángel S.[2]
Premi llibreter[3]
http://ca.wikipedia.org/wiki/Maria_Merc%C3%A8_Cuartiella
M. Mercè Cuartiella.
M. Mercè Cuartiella neix a Barcelona el 1964 i viu a l’Empordà des de fa més de vint anys. Es llicencia en Filologia per la Universitat de Barcelona l’any 1987.
Té publicades quatre novel·les i diverses peces teatrals i des de jove ha dut a terme una intensa activitat cultural en diversos camps, que l’han dut a col·laborar habitualment en premsa i revistes especialitzades, a publicar relats i estudis diversos, a fer de guionista i presentadora televisiva o de moderadora en debats culturals.En aquest bloc podreu trobar detallada la seva trajectòria.
L’afer marsellès
Acaba de sortir al mercat la meva quarta novel·la, L’afer marsellès,publicada per Amsterdam, una intensa narració on uns personatges complexos i alhora quotidians s’enfronten amb coratge i humilitat als reptes que els surten al pas.
Quan la Mei assumeix que el seu marit l’ha deixada, es veu obligada, de cop i volta, a tornar a viure amb els seus amics de joventut, a trobar feina, a enfrontar-se als objectes que l’envolten i a buscar el recolzament de la Sònia, la seva germana, una dona de tracte difícil que es mou guiada pel seu personal codi moral. Una espiral sorprenent d’esdeveniments es desferma, on es barregen venjances infantils i efectives, relacions sexuals de resultats impensables, armenis de mitjana edat, un misteriós viatge a Marsella i tractes fora de la llei.
“Germans, gairebé bessons” Premi Llibreter 2012
GERMANS, GAIREBÉ BESSONS, ha estat reconeguda amb el XIII PREMI LLIBRETER 2012 de literatura catalana
El Premi Llibreter és un dels més valorats a Catalunya tant per autors com per la crítica, i també pels editors i els lectors que en subratllen sobretot la seva independència a l’hora de triar les obres premiades.
Aquest guardó, que arriba a la tretzena edició convertit en un dels més prestigiosos de les lletres catalanes tot i no tenir dotació econòmica, distingeix tres obres publicades l’últim any en les categories de literatura catalana, altres literatures i àlbum il·lustrat.
El premi el concedeix el Gremi de Llibreters de Catalunya i té com a objectiu destacar i reconèixer la qualitat i la significació de determinats títols que destaquen per la seva temàtica, pel tractament literari i per la seva qualitat i que, enmig de la gran oferta disponible, no han rebut l’atenció que mereixen.
Aquesta primavera ha vist la llum la meva tercera novel·la, Germans, gairebé bessons un llibre que es vertebra al voltant de tres eixos: les sempre complexes relacions entre germans, els diners, que condicionen i defineixen la nostra posició en el món i la pressió d’haver d’actuar en un temps limitat, que ens obliga a prendre decisions inesperades. La novel·la és el primer volum de la col·lecció Narrativa Contemporània de Brau Edicions.
En Joan i l’Ester són germans. La seva relació és intensa, sovint excloent, a voltes destructiva, i això condiciona les seves vides i la seva visió del món. Això desespera la Raquel, la dona d’en Joan, que detesta no formar part d’aquest món privat que comparteixen, farcit de secrets i de fantasmes del passat. Quan en Joan anuncia que ha contret un deute de joc i que cal reunir, en sis dies, una quantitat que està fora del seu abast, comença una recerca tan inútil com frenètica en què tots tres intentaran, en solitari i sense l’ajut dels altres, aconseguir uns diners impossibles.Germans, gairebé bessons ens parla d’uns personatges contradictoris que volen ser feliços però no en saben, que necessiten dels altres i, alhora, no poden evitar ferir-los, que desconfien dels sentiments i la tendresa però que, malgrat això, aspiren a ser estimats.
Brau Edicions (2003- actualitat) – Forma part de l’equip editorial. Realitza, entre d’altres, les següents tasques: relació amb escriptors, lectura de manuscrits, gestió de subvencions, redacció de textos promocionals, relació amb la premsa, etc.
Canal Nord (2004-2009) –Fou conductora i guionista del programa setmanal d’entrevistes ISBN que analitzava l’actualitat literària del país i pel que van passar tot un seguit d’autors significatius de les lletres catalanes.
Orquestra de Cambra de l’Empordà (1989-2003) – Formà part de l’equip de gestió de la formació musical. Realitzà, entre d’altres, les següents tasques: recerca d’actuacions, organització de gires, contacte amb gestors culturals, relació amb la premsa, etc.
http://mercecuartiella.blogspot.com.es/
http://www.sumadeletras.com/es/autor/alejandro-palomas/
Barcelona y alrededores, EspañaPelículas y cine
Carroggio S.A.
febrero de 2010 – actualidad (4 años 11 meses)
enero de 2008 – actualidad (7 años)
at Hero Pictures. Executive Producer focused in analysis and development of feature movies. Working together with several Oscar Winners; Organizing more than 10 Seminars about Networking & Education for Filmmakers & Financiers together with the Institute of Film Financing
enero de 2009 – marzo de 2010 (1 año 3 meses)
IESE, UNIVERSIDAD DE NAVARRA	BARCELONA
2009	Film Financing in the Entertainment Business (IIFF)
UNIVERSIDA AUTONOMA DE BARCELONA	BARCELONA
UNIVERSITAT AUTONOMA DE BARCELONA	BARCELONA
Entrevista a Lluís Prats sobre Aretes de Esparta
Lluís Prats ha publicado Aretes de Esparta, una novela histórica en la que intenta buscar la otra parte, la visión desde dentro de los míticos espartanos…
¿Lluis, qué tuvo la antigua Esparta para ser un caldo tan propicio para la ficción, para la fascinación literaria por esa cultura?
Quizás porque fueron personas reales que acometieron unos hechos heroicos no demasiado alejados en el tiempo y la cultura de las dos primeras novelas o cantos: La Iliada y La Odisea. Sin los espartanos, que causaron admiración tanto en los griegos como en los romanos, y su intervención en las Termópilas, Europa no sería lo que es ahora mismo. No me gusta la historia ficción, pero si los persas hubieran vencido en Grecia, no hubiéramos tenido ni un Platón, ni un Aristóteles, ni un Fidias, ni un Pericles…
Esparta fue una sociedad cerrada y arcaica en mitad de una Hélade en la que se gestaban los grandes cambios de arte, literatura y filosofía que condicionarían luego a Roma y más tarde a toda Europa en lo que llamamos la civilización occidental.
¿Cuáles son los puntos que destacaría de aquella cultura?
Esparta quedó anclada en unas férreas leyes arcaicas, las de su supuesto fundador Licurgo, de las que sus habitantes apenas discreparon cuando el resto de pueblos de Grecia evolucionaron hacia otras formas de pensamiento. Esparta había sido una cultura en mayúsculas durante la época preclásica, pero luego el peso recayó en Atenas más abierta al comercio marítimo por ser puerto de mar. Esparta se encontraba en mitad del Peloponeso. Tuvieron artistas y poetas como se refleja en mi novela, pero con los ataques persas los espartanos se encerraron en su Polis y las artes decayeron.
Igualmente, las guerras médicas son un objeto de interés literario muy habitual para los novelistas. Sorprendentemente se suelen buscar muchos paralelismos contemporáneos como por ejemplo, el choque de civilizaciones occidente-oriente representado por aquellas polis griegas y el imperio persa, o sin ir más lejos las quejas que elevó el gobierno iraní tras la película 300. ¿Hay paralelismos que se pueden extrapolar de aquel conflicto o son meras deformaciones de la historia?
Hubo un choque de culturas muy fuerte a inicios del siglo V a.C. Los griegos tenían colonias en todo el Asia menor que eran pretendidas por los persas. Esos intereses comerciales opuestos entre vecinos terminaron con el plan de la invasión de Grecia que para los orgullosos persas fue un fracaso logístico y de planificación.
Los “choques de culturas” expansionistas se han dado a lo largo de toda la historia. Entre egipcios e hititas en tiempos de Ramsés y hasta las más recientes guerras del Golfo o Afganistán y el nuevo modelo de guerra cibernética y económica del siglo XXI entre maneras distintas de entender la vida.
Y citando a la célebre película (y al cómic en el que se basa), si a Lluís Prats le preguntan que hay en común entre los espartanos del cine y los de su novela, diría…
Los espartanos de 300 están basados en una historia real como mi novela pero narrados en hora y media de una buena película-comic de acción. El tema central de mi novela no es Las Termópilas, el libro Puertas Calientes de Pressfield es lo mejor que se ha escrito hasta ahora. Se conoce lo suficiente de la aventura como aproximarse a ella desde varios puntos de vista. Yo me he aproximado desde el punto de vista de los sentimientos de una mujer espartana que ve desde su aldea qué sucede durante esos a años en Esparta y en la Hélade. Es la visión de las que tenían que quedarse en casa después de decir a padres, maridos y hermanos que regresaran con su escudo o encima de él (muertos), pero no sin el escudo.
¿Cómo fue la labor de documentación para una obra en la que el contexto es tan definitorio?
¿Fue más laborioso documentarse o escribir la novela?
Documentarse para una novela de este tipo a mi me ha requerido una cuarta parte del tiempo que he tardado en terminarla. Sin embargo, a medida que avanzas vas investigando para procurar que la recreación sea lo más fiel posible y que no haya anacronismos. La novela está plagada de datos que son reales. Contra lo que hemos visto en las numerosas novedades centradas en Esparta y sus belicosos habitantes, has decidido colocar tu punto de vista en una mujer, ¿por qué? ¿Qué tiene esta Aretes que la hacía tan especial?
No había ninguna novela que hablara de Esparta desde un punto de vista sentimental o desde un punto de vista femenino al ser una sociedad de guerreros. Quizás su importante participación en varias batallas ha hecho más atractivo el tema para narar la historia de la Polis desde ese punto de vista. Sin embargo, una aproximación desde el otro lado de la barrera también es interesante. No es una novela romántica aunque contiene bastantes elementos de este tipo, así como la historia de una saga familiar. La mujer es esparta tenía más derechos que las de Atenas por ejemplo ya que ellas, por razones obvias, heredaban y transmitían a herencia además de organizar la vida de la familia etc., pero en esto eran poco originales, ha sido así los últimos cientos de miles de años y no creo que cambie…
¿No temes, al apostar por un punto de vista más intimista, más sensible, ‘perder puntos’ ante esos lectores tan habituales en la novela histórica actual amantes de la sangre y la testosterona?
Las batallas de las Termópilas y Platea están narradas extensamente, suponen un tercio de las 352 páginas de la novela porque merecen especial atención pero no son lo más importante. He narrado las guerras analizando cómo podían afectar tanto a los que participaban en ellas como a los que sufrían sus consecuencias.
Entre las páginas de sus novelas podemos encontrarnos varios poemas y canciones, ¿por qué
decidió incluir estos versos en su obra?
Porque si retratas la vida de un pueblo que vivió hace 2500 años creí interesante conocer sus fiestas, su literatura, su enseñanza, su religión, sus mitos etc.
¿Cuáles son sus libros y autores referentes en novela histórica?
Tengo dos: Robert Graves y Mary Renault. Quizás porque escriben muy bien y porque sus novelas no son sólo eso, sino ensayos sobre la vida en la antigüedad. ¿Libros de cabecera? De Graves: La hija de Homero y El vellocino de oro; de Renault: su trilogía sobre Alejandro Magno y Alexias de Atenas.
Es su primera novela histórica para adultos, según reza en su biografía, ¿qué tal la experiencia?
¿volverá a la novela histórica? ¿Nos puede adelantar algo de su próximo proyecto literario?
Hasta ahora había escrito novela histórica o biografía juvenil. La experiencia para un público adulto ha sido muy enriquecedora porque me encanta escribir sobre estos temas.
Mi próxima novela histórica se enmarca en la Jerusalén del siglo XII y trata del rey leproso: Balduino IV, una figura dramática pero apasionante. Diría que voy por la mitad de su redacción.
Publicado 21st December 2010 por David Yague
Etiquetas: aretes esparta lluis prats novela histórica pàmies
http://nuevobestsellerespanol.blogspot.com.es/2010/12/entrevista-lluis-prats-sobre-aretes-de.html
Premi Òmnium de
Títol original 30 minuts
Data emissió 19 d’octubre del 1984
Encara s’emet
Idioma original Català
Director Eduard Sanjuán
S’emet a TV3
30 minuts és un programa informatiu de Televisió de Catalunya que s’emet per TV3, i que té una durada, tal com el seu nom indica, de mitja hora. S’emet els diumenges al vespre després del Telenotícies. Va començar a emetre’s l’any 1984 (aleshores l’emissió era els divendres entre les 21 – 21.30h) i des de llavors ha tractat, ininterrompudament, temes molt diversos (normalment d’actualitat) tant de creació pròpia com documentals provinents d’altres països.
El format és sempre el mateix: comença amb una presentació, habitualment del director Eduard Sanjuán (fins a finals de l’any 2008 n’havia estat el director en Joan Salvat), i després s’emet el documental. Cada dimarts es reemet pel canal 3/24 a les 5h i el dilluns a les 21:30h s’emet el programa del diumenge anterior.
El diumenge 25 d’octubre del 2009 es va emetre el reportatge Abecé 30 minuts, com a commemoració del 25è aniversari del programa.[1] I el diumenge 19 d’octubre del 2014, el reportatge Èxode, com a commemoració del 30è aniversari.
2008 — actualitat: Eduard Sanjuan
El programa i els documentals emesos han rebut desenes de premis,[2] entre els quals destaquen:
2014 – Premi Òmnium Cultural de Comunicació[3]
2009 – Premi Nacional de Comunicació[4]
2009 – Premi Ciutat de Barcelona
2005 – Premi Cecot
2004 – Medalla FAD[5]
http://ca.wikipedia.org/wiki/30_minuts
Premi internacional Joan B. Cendrós i Carbonell
Suso de Toro signant les seves obres a la Feira do Libro de Vigo 2006
Xesús Miguel de Toro Santos, més conegut com a Suso de Toro (Santiago de Compostel·la, 1956) és un escriptor contemporani gallec.[1]
Llicenciat en art modern i contemporani, és també guionista de televisió i col·laborador habitual en diversos mitjans, com eldiario.es. Ha publicat més de vint llibres en gallec de narrativa, teatre i assaig. Entre les seves novel·les destaca Tretze campanades, per la qual va rebre el Premi Nacional de narrativa de les Lletres Espanyoles el 2003 i que va ser adaptada al cinema el 2002.[2] La seva obra està traduïda a diverses llengües i ha estat objecte d’estudi en diverses universitats europees. El seu germà, Xelís de Toro, també és escriptor.
L’abril de 2010 va anunciar la seva retirada com a escriptor professional, reprenent la seva carrera de professor de llengua i literatura gallega d’educació secundària.[3] De cara a les eleccions al Parlament Europeu de 2014figurà en el dotzè lloc de la llista electoral Els Pobles Decideixen.
La Generalitat de Catalunya li atorgà la Creu de Sant Jordi el 2014, any en què també rebé el Premi Internacional Joan B. Cendrós.[4][5]
Caixón desastre (1983).
Polaroid (1986), premi de la Crítica de Galícia.
Land Rover (1988).
Ambulancia (1990).
Tic-tac (1993), premi de la Crítica de narrativa gallega.
A sombra cazadora (1994); edició catalana: L’ombra caçadora, Columna, 2001; Bromera, 2005.
Conta saldada (1996); edició catalana: Compte saldat, Alfaguara / Grup Promotor, 1998.
Unha rosa é unha rosa: Unha comedia de medo (1997), teatre.
Calzados Lola: O dano e a absolución (1997), premi Blanco Amor.
Círculo: Da materia dos soños (1998).
Non volvas: Filla da madrugada (2000), premi de la Crítica de narrativa gallega.
Trece badaladas (2002), Premi Nacional de Narrativa; edició catalana: Tretze campanades, Bromera, 2004.
O príncipe manco (on agrupa Tic-Tac i Círculo, ISBN 8426414729, 2004).
Morgún: Lobo máxico, llibre infantil-juvenil (ISBN 8467503491, 2004).
Home sen nome (2006); edició catalana: Home sense nom, Bromera, 2006.
Periodisme i assaig:
Camilo Nogueira e outras voces: Unha memoria da esquerda nacionalista (1991).
F. M (1991).
Parado na tormenta: Paus, ortigas, seixos (1996).
O país da brétema: Unha viaxe no tempo pola cultura celta (2000).
A carreira do salmón (2001).
Nunca máis Galiza á intemperie (ISBN 8483075555, 2002); edició catalana: Mai més: Diari urgent d’una catàstrofe, Ara Llibres, 2003.
Españois todos: As cartas sobre a mesa (2004); edició catalana: Espanyols tots, Bromera, 2004.
Ten que doer: Literatura e identidade (ISBN 8497820983, 2004).
Outra idea de España: Mar de fondo (ISBN 8483076721, 2005); edició catalana: Una altra idea d’Espanya, Bromera, 2005.
Madera de Zapatero: Retrato de un presidente (2005).
http://ca.wikipedia.org/wiki/Suso_de_Toro
Admiremos a Cataluña 12/09/13 20,31h.
Los medios de comunicación de alcance estatal, todos ellos radicados en Madrid, crearon durante décadas una conciencia de España que falseó su realidad. En ese falseamiento Cataluña fue ignorada y despachada bajo clichés interesados, así la generalidad de la población española ignora todo de Cataluña y en cambio está llena de prejuicios hacia los catalanes. Nos pintaron una Cataluña provinciana, encerrada, aburrida, fracasada, obsoleta… Pero la Diada de este año marca un punto y aparte, es un desmentido a todo eso y muestra un país lleno de energía. En adelante los españoles mirarán hacia allí con curiosidad unos y con temor y desconfianza otros, pero muchos querrán comprender lo que ha ocurrido. Lo que ha ocurrido se veía venir si uno se acercaba allí y se molestaba en escuchar lo que decían y sentían las personas que allí vivían pero simplemente se lo ocultaron, en cambio la prensa informaba con mayor o menor extensión un mes sí y otro también de que un niño no podía recibir clases en castellano, de que perseguían a las corridas de toros… Todo parecían mezquindades. Y de repente aparecen más de un millón de catalanes pidiendo la independencia. ¿Dónde estaba tanta gente que no nos lo contaron?
Como gallego, soy ciudadano de un país derrotado que no ha sido capaz de sobreponerse a su historia, que no supo detener expolios ni humillaciones, falto de orgullo colectivo y nervio cívico y, como español, vengo de un país fratricida e incívico, marcado por un régimen que lo degradó hasta el extremo, una experiencia histórica traumática y profunda que suele ser despachada interesadamente como “la dictadura”. Y por eso descubrí y envidié las semillas de libertad y civilidad que llegaban desde Cataluña, desde la renovación pedagógica de “Rosa Sensat”, cuando aún interesaba la educación como liberadora, hasta la lucha obrera del PSUC y los libertarios, la firmeza en el exilio de Pau Casals, la “nova cançó” y Lluis Llach “al`Olimpia” y también sus “Campanades a mort” por los obreros asesinados en Vitoria, su lucha por el autogobierno nacional…
Henry de Laguérie: “A Barcelona s’instrumentalitza
Perpinyà”
23.12.14 / CULTURA i MITJANS DE COMUNICACIÓ
El francès Henry de Laguérie, de 31 anys, és periodista autònom a Barcelona i treballa per a diversos mitjans de comunicació francòfons, com per exemple la ràdio Europe 1. Atès que respira el clima complicat de Catalunya Sud i d’Espanya, Opencat demana la visió d’aquest observador. Pel que fa a la estratègia del govern català envers Madrid i la qüestió de la independència, l’interessat declara que observa l’actualitat “amb una mica de distància” i afirma que hi ha un abisme entre la percepció de la realitat que hi ha al nord i al sud del massís de l’Albera.
Va arribar a Barcelona a finals del 2008 i, des de llavors, descriu quotidianament l’actualitat sud-catalana als mitjans de comunicació francesos i francòfons. Per què és complicat?
La tasca d’un corresponsal és complicada a qualsevol regió del món. Els mitjans francesos s’interessen de manera prioritària pels temes francesos, que afecten la seva audiència o els seus lectors, i és normal. Ara bé, la crisi ha donat una empenta a l’actualitat europea i, per tant, catalana i espanyola. El que passa al sud dels Pirineus, és a dir, la crisi, l’austeritat i les retallades pressupostàries, també interessa a França, perquè li afecta. Les nostres economies són interdependents. Quan Espanya preocupa els mercats financers, preocupa la zona euro i, per tant, França. A més, moltes de les mesures d’austeritat que s’han aplicat a Espanya potser aviat arribaran a França.
El prisma simplificador envers l’estranger és constant a tots els països. Com l’evita?
Sí, els tòpics existeixen per a tots els països i, per tant, cal intentar explicar, argumentar, basar-se en xifres i exemples per canviar l’imatge d’un país. S’ha de saber ser original en la tria dels reportatges i intentar anar en contra de les idees rebudes. En general, les redaccions confien en els seus corresponsals.
Hi ha conceptes impossibles de traduir entre Catalunya i França, situacions i esquemes difícils d’explicar al públic francès. Quins destacaria?
França és un estat marcat per una tradició centralitzadora. Tots hem rebut una educació més o menys jacobina i, per tant, és difícil d’entendre el fet català i jo diria, fins i tot, Espanya en general. La qüestió de la llengua sovint és al centre de les incomprensions. El que un francès accepta perfectament per al Quebec i el Canadà, la coexistència de dues llengües, li costa més d’entendre per a Espanya i Catalunya, on també coexisteixen dues llengües. A més, a França la divisió de forces polítiques es basa en un eix esquerra/dreta. A Catalunya, les línies no són tan clares, perquè, a més de l’eix esquerra/dreta, s’hi superposa l’eix nacionalista/no nacionalista. Darrerament, aquesta divisió és la que ha esdevingut més important.
Quant a l’actualitat sud-catalana, hi ha elements importants, evidents a Barcelona, que els mitjans francesos no evoquen mai, sobretot en qüestions de context?
A França, el nacionalisme i l’independentisme catalans sempre es veuen com un problema, el resultat d’egoisme i de la crisi. Sovint, a França, s’assenyala amb el dit l’actitud de Barcelona, però no hi ha interès per la disfunció del sistema de les autonomies. No es qüestiona la responsabilitat de Madrid en aquesta manca de diàleg i aquest enfrontament quasi permanent. El dèficit en infraestructures, el nacionalisme espanyol, a vegades agressiu en certs mitjans de dreta a Madrid, la manca d’esforços de comprensió de l’Estat central; tots aquests aspectes gairebé mai no es plantegen. Jo no tinc opinió sobre l’onada d’independentisme que hi ha a Catalunya. Però penso que si tanta gent es manifesta, cal preguntar-se què és el que no funciona a la resta d’Espanya, no només pel que fa als catalans.
Viu a Barcelona des del 2008… Què percep aquí que no hi sigui a la resta del territori espanyol?
És una pregunta trampa! Evidentment hi ha moltes diferències i no cal que les recordi: la llengua, l’esperit d’emprenedoria, l’obertura cap a Europa, són diferents aquí, però jo crec que són molt menys fortes que en altres països. Hi ha menys diferències entre Barcelona i Sevilla que entre Milà i Nàpols. A Catalunya percebo les mateixes qualitats i els mateixos defectes que a la resta d’Espanya. I en aquest moment, cal recordar que la bombolla immobiliària, la corrupció i la bogeria de les infraestructures, com l’aeroport de Lleida, els ajuntaments gegants, etc., no s’han aturat a les portes de Catalunya. A més, quan vaig a fer reportatges a Galícia o a Madrid, em trobo la mateixa energia, la mateixa joia de viure que trobo a Catalunya.
Perpinyà i la Catalunya del Nord són poc visibles a Barcelona. Percep una distorsió entre el discurs oficial i la realitat? En quins àmbits existeix aquest territori?
La Catalunya del Nord està instrumentalitzada a Barcelona. Molts catalans del sud estan convençuts que a Perpinyà tothom parla català. No nego una proximitat evident, cultural i lingüística, però de vegades resulta exagerada respecte a la realitat nord-catalana.
http://www.open.cat/article/ca/1347/henry-de-laguerie-a-barcelona-sinstrumentalitza-perpinya
Premi Frederic Roda de textos teatrals
L’any 1990 va iniciar la seva participació, durant tres anys, en els seminaris de dramatúrgia textual impartits per José Sanchis Sinisterra a la Sala Beckett de la ciutat de Barcelona, i és cofundadora amb Paco Zarzoso i Lola López de la “Companyia Hongaresa de Teatre” l’any 1995.
Al llarg de la seva carrera ha rebut el Premi Institució de les Lletres Catalanes de teatre l’any 1997 per la seva obra Accident, el Premi Ciutat d’Alcoi el mateix any per L’afer, el Premi Ciutat de Lleida de teatre el 1998 per Dotze treballs i el Premi Ciutat de Barcelona de teatre el 2005 per Barcelona, mapa d’ombres. L’any 2007 ha estat guardonada amb el Premi Nacional de Teatre, concedit per la Generalitat de Catalunya, que amb un llenguatge personal implica el públic, referint-se a la seva experiència íntima i col·lectiva, des d’un angle de perplexitat i sorpresa.
L’any 2004 participà en l’adaptació per al cinema de l’obra d’Eduard Márquez Febrer, duta al cinema per Sílvia Quer. El 2007 el realitzador Ventura Pons ha dut al cinema la seva obra Barcelona, mapa d’ombres a la pel·lícula Barcelona (un mapa), amb guió del mateix director.
El 2008 li va ser concedit el Premi Lletra d’Or al millor llibre en llengua catalana de l’any anterior pel text de l’obra Après moi, le déluge. Es tracta de la primera vegada que el premi recau en un text teatral.
2006: La cantant calba al Mc Donald’s. Teatre Lliure
2004: Barcelona, mapa d’ombres. Sala Beckett
1999: L’afer. Festival d’Alcoi
1999: La cita. Festival d’Edimburg i Festival Grec
1997: Dedins, defora. Festival Grec–Mercat de les Flors
L’aniversari. Barcelona: Institut del Teatre, 1996
La festa. Barcelona: Lumen – Romea, Centre Dramàtic de la Generalitat de Catalunya, 1996
Apocalipsi. Barcelona: Proa – Teatre Nacional de Catalunya, 1998
L’afer. Barcelona: Ed. 62, 1998
1997: Ciutat d’Alcoi per L’afer
1999: Born de teatre per L’aniversari
2005: Ciutat de Barcelona de teatre per Barcelona, mapa d’ombres
2007: Nacional de Cultura de teatre per La cantant calba al Mc Donald’s
2008: Lletra d’Or per Après moi, le déluge
2014: Premi Frederic Roda de textos teatrals per Boira[3]
http://ca.wikipedia.org/wiki/Llu%C3%AFsa_Cunill%C3%A9_i_Salgado
A les 22 obres (vint-i-dues!) escrites per Lluïsa Cunillé des del 1991 fins ara que redacto aquestes pàgines, la seva poètica de la sostracció, com proposo anomenar-la, ha estat aplicada a les diferents zones de la teatralitat amb resultats també diversos. Des de l’oclusió total del referent i/o del context situacional, que torna francament críptics alguns textos -però no per això mancats d’humor, de lirisme, de dramaticitat, d’intriga…-, fins a la renúncia a desvetllar, en altres textos, els antecedents o la motivació dels personatges, la connexió entre les diverses escenes que constitueixen una obra, el grau de realitat d’una situació, el destinatari de la paraula, la veracitat d’una informació o d’una confessió i, sobretot, la naturalesa dels vincles afectius i la intensitat subterrània de les emocions i sentiments, la seva producció realitza una subtil i implacable exploració dels límits de l’opacitat. A tot això s’hi ha d’afegir la renúncia al que és espectacular i l’extremada economia dramatúrgica, que caracteritzen també la seva poètica “sostractiva”.
José Sanchis Sinisterra, “Una poètica de la sostracció”, pròleg a Accident (Barcelona, Institut del Teatre, 1996).
Lluïsa Cunillé, que escriu indistintament en llengua catalana o castellana, és potser l’autora que més ha incidit, traspassant l’abast de les fronteres culturals catalanes, en el paisatge també en vies de reverdiment del teatre espanyol actual. En la seva obra, la integració entre forma i contingut passa per la construcció d’unes peces aparentment íntimes i ambigües, marcades per una càrrega enigmàtica potent; uns textos que condueixen les expectatives obertes pel públic cap a un final dramàtic sense concessions, tan àrid i ambigu com la història que l’ha precedit. L’efecte és xocant: sembla que es tracta de presentar la pàgina grisa i terrible de la vida quotidiana en societat, la soledat i la incomunicació, la necessitat de construir excuses per propiciar un mínim intercanvi… Amb tot, les expectatives sense resoldre, l’espera sense recompensa, “la grisor dels personatges” i l’evidència final de la “paradoxal banalitat dels diàlegs (Sanchis, 1996: 7-8) `efectes perfectament coherents amb la dimensió ètica del text` fan que la producció de Cunillé gaudeixi alhora de l’entusiasme ultrat d’uns quants admiradors i del rebuig radical d’uns altres. A la manera de Koltès, Cunillé acostuma a presentar gairebé sempre la trobada fortuïta de dos personatges en un espai estrany o misteriós. Curiosament, però, la poètica del xoc, del conflicte, del deal, que acostaria l’escriptura de l’autora catalana a la poètica del dramaturg francès, tampoc no acaba de concretar-se i deriva cap a solucions a mig camí entre el realisme i l’absurd, amb una certa càrrega poètica i humorística. D’entre la seva extensíssima producció, val la pena destacar Berna (1992), La festa(1993), Libración (1993), Accident (1994) i Privado (1996).
Carles Batlle, “La nova dramatúrgia catalana: de la perplexitat a la diversitat”, Caplletra, núm. 22 (1997).
La festa comparteix amb altres obres de Lluïsa Cunillé una capacitat molt destacable de generar inquietud, inquietud en l’ambient on viuen els personatges i que es transmet als lectors/espectadors. Aquesta sensació és en bona part fruit de posar en escena la trivialitat, la quotidianitat més absolutes, que és la manera original amb què Cunillé aborda la consciència de la solitud en les persones i les dificultats que apareixen en la comunicació.
Jordi Sala, “Lluïsa Cunillé, La festa“, Revista de Catalunya, núm. 127 (1998).
Un dels propòsits més reeixits de la poètica dramàtica de l’autora és la creació d’una atmosfera en què totes les hipòtesis són possibles, sense que s’aposti per cap en concret, sense que es vagi més enllà dels límits d’un abisme; un pas més endavant i s’esdevindria la tragèdia. I, tanmateix, no. El llenguatge és capaç de destil·lar la informació fins a l’extrem, d’eternitzar els enigmes ad nauseam, d’oferir tot un ventall d’informació capciosa, prescindible i innecessària, com un gran parany. Com el parany que suposa la comunicació, el joc. Hi ha molt de perversió lúdica, d’intel·lectualisme eixut, de creació mil·limètrica i glacial d’un univers que, amb les seues múltiples referències internes, pren sentit, talment com una obra feta per sedimentació. Una peça aïllada sembla, però, un mer exercici d’estil, de rèpliques i contrarèpliques banals, absurdes i aleatòries, sense cap mena de transcendència (si bé és apte per a tota una gamma d’elucubracions). És la capacitat de suggerir, de teixir una xarxa d’enigmes que recorren la geometria articulada dels textos amb una precisió rigorosa, obsessiva, i que escampen una simfonia de sentits que, en essència, construeixen un univers indubtablement extraordinari, encara que ben poc seductor. Un hàbitat d’éssers creats artificiosament com a retalls de la condició humana, que són víctimes d’unes històries inacabades des del moment que especulen sobre l’indefinible en els vincles que lliguen i deslliguen les relacions entre humans.
La seua poètica és, no cal dir-ho, deliberadament abstrusa. Malgrat que naix d’una realitat parcialment recognoscible en fragments de sentit, s’encobreix en una altra dimensió que juga, a cada retop, amb l’imprevisible i el desajustament, amb els supòsits i la creació d’expectatives. La capacitat de confegir espais de penombra i una atmosfera dramàtica a partir d’un llenguatge cisellat i d’una estructuració complexa “basada en la discontinuïtat espacial i temporal” troba la seua correspondència en la suggestió d’enigmes incomplets, de troballes implícites, de (des)composició de sentits i en la presència d’uns personatges absents, escindits en la multiplicitat, atrinxerats en la seua pròpia (in)comunicació. El buit existencial del món en què estan immersos aquests personatges deixa entreveure unes relacions humanes fútilment ritualizades en una quotidianitat grisa, solitària, estranya i terriblement contemporània.
Francesc Foguet, “Lluïsa Cunillé: Dotze treballs i L’afer“, El Pou de Lletres, núm. 13-14 (1999).
La dramatúrgia de Cunillé té un traç molt fi, d’una gran eficàcia escènica, juga amb les sinuositats i els paranys del llenguatge i planteja situacions profundament dramàtiques amb un mínim d’elements evocatius. El seu minimalisme expressiu omple l’espai i el temps escènics amb unes poques paraules i uns pocs personatges que l’autora edifica, en aparença, a partir de mers esbossos. Les intervencions dels seus personatges són lacòniques, com dites de passada, sense aprofundir mai en res, deixant-les en la intermitència persistent, obsessiva, d’uns punts suspensius que, amb les pauses, els silencis, les músiques i els sorolls, marquen un calculadíssim tempo dramàtic. Cada expectativa que el lector/espectador es crea sobre aquestes criatures és avortada, rèplica a rèplica, escena a escena, perquè hagi de tornar a recomençar de nou.
Francesc Foguet, “Dramatúrgia de la inanitat”, Avui (01/02/2001).
[L’impuls desconstructiu] situa el teatre de Cunillé al costat de l’obsessió contemporània, de vegades anomenada “postmoderna”, pel procés de representació artística: la tendència a meditar o cridar l’atenció, de manera explícita o implícita, sobre el procés representacional o teatral, i de prestar fins i tot més atenció al procés que no pas al producte final. Les obres de Cunillé són al límit entre allò que és representable i allò que és impossible de representar, les dimensions intersticials, fugaces, de la realitat, la presència de les quals es distingeix només mitjançant els recursos de l’al·lusió i de la insinuació.
[…] El nou realisme de Cunillé es produeix en el paisatge no referencial de la simulació. Utilitza el poder i l’energia de la imatge en directe no per representar, sinó per esborrar la barrera entre la vida i l’art, entrant a l’espai de la hiperrealitat: una realitat pura que voldria ésser espectacle de la vida mateixa. I potser és per tot això que el seu teatre té la capacitat d’ésser tan pertorbador. No ens ofereix un realisme que es fonamenta en la psicologia, no dóna constància ni del marc representacional ni del món de l’artifici que és l’espai teatral, sinó que ens enfronta amb la superfície brutal d’un mirall. El procediment pot resultar, en efecte, esborronador.
Sharon G. Feldman, “El teatre d’enigma de Lluïsa Cunillé”, Catalan Review, vol. 161, núm. 1-2 (2002).
http://lletra.uoc.edu/ca/autora/lluisa-cunille
#MotsCulturcatTotcat#OmniumCulturcatTotcat#PremisCulturcatTotcatNit de Santa Llúcia
CICLE CORAL DE L´ORFEÓ CATALÀ – CONCERT DE SANT ESTEVE 2014 AL PALAU DE LA MÚSICA CATALANA
L´ANC INICIA LA CAMPANYA #autoinculpacions9n
BTTCiclismeGeneral
22ª CABRILENCA BTT EL 24 D´ABRIL DE 2016
Joan Millet 03/04/2016 10/02/2017
JOAN OLIVET: SOL IXENT DES DE LA GOLA DEL TER
25/12/2014 19/11/2016
AlpinismeConvocatòries culturaCulturaEditorialEscaladaExposicions - Mostres - CulturaFires - Mercats - CulturaFires - Mercats - EsportsFires - Mercats - TerritoriGeneralMuntanyaNo FiccióPremis - TerritoriTerritori
Categories Selecciona la categoria Alimentació – Artesania (15) Art (5) Artesania (50) Assemblees (5) Associacions (37) Bijuteria – Joieria (77) Blues (5) Cambres (3) Castells (4) Ceramica (14) Cerveses (1) Ciència – Salut i Benestar (8) Alimentació – Salut i Ciència (1) Formació – Tallers – Ciència Salut i Benestar (6) Cinema (6) Circ (4) Col·loquis – Cultura (4) Col·loquis – Política (6) Comics (3) Complements (28) Conferències – Cultura (7) Conferències – Economia (5) Conferències – Política (8) ConferenciesMonTotcat (1) Contes (2) Convocatòries – Política (16) Convocatòries cultura (55) cooperativisme (3) Correfocs (5) Cosmètica (2) Cultura (167) Dansa (8) Falcons (1) Ficció (3) Folk (3) Infantil (3) Màgia (1) Muixeranga (1) Música (66) No Ficció (1) Poesia (1) Debats – Economia (1) Debats – Política (14) Diables (5) Documentals (3) Economia (21) Emprenedoria (9) Informes (4) Editorial (19) Educació-Ensenyament (7) Enquadernacions (2) Enquestes (1) Escenari (23) Esports (40) Aigua (2) Vela (1) Alpinisme (6) Atletisme (18) Ciclisme (3) BTT (3) Escalada (6) Fires – Mercats – Esports (2) Fons (25) Mitjamarató (6) Triatló (5) Motor (2) Muntanya (14) Neu (1) Rugby (1) video esports (3) Estampació (2) Exposicions – Mostres – Artesania (9) Exposicions – Mostres – Cultura (9) Feminisme (2) Festes (15) Festivals – Cultura (18) Finançament (2) Fires – Mercats – Artesania (33) Fires – Mercats – Cultura (10) Fires – Mercats – Economia (1) Forja (5) Formacio – Tallers – Artesania (27) Formacio – Tallers – Cultura (15) Formacio – Tallers – Economia (11) Formacio – Tallers – Política (2) Fusta (2) Gegants (11) General (586) Gravats (1) il·lustració (7) Informes (1) Internacional (6) Col·loquis – Internacional (1) Debats – Internacional (1) Jazz (10) Marqueting (1) Música – Artesania (2) Ninos (1) Pintura (1) Política (37) LGBT (2) Premsa (8) Restauracio (4) Serigrafia (2) Societat (8) Associacions – Societat (8) Volunteriat (4) Taller Finançament (1) teatre (17) Teixit (10) Territori (46) Clíma (9) Conferències – Territori (2) Congressos – Territori (4) Debats – Territori (4) Excursionisme (9) Exposicions – Mostres – Territori (2) Fires – Mercats – Territori (5) Formacio – Tallers (4) Formacio – Tallers – Territori (5) Fotografia – Territori (5) Mediambient (8) Ornitologia (4) Premis – Territori (2) Video – Territori (9) Visites Guiades – Territori (2) Titelles (2) Totagenda (58) Video – Artesania (10) Video – Cultura (51) Video – Política (18)
kartaratma 16/11/2017
Joan Millet 10/11/2017
Joan Millet 09/11/2017
AssociacionsAssociacions - SocietatGeneralSocietat
Joan Millet 03/11/2017
AtletismeEsportsFonsMitjamarató
Joan Millet 30/10/2017 30/10/2017
AlpinismeEscaladaEsportsFires - Mercats - EsportsFires - Mercats - TerritoriGeneralMuntanyaNeuTerritorivideo esports
Associacions - SocietatSocietat
Joan Millet 30/10/2017
ArtesaniaFires - Mercats - ArtesaniaGeneralTotagendaVideo - Artesania
Associacions - SocietatGeneralInformesSocietatTotagendaVolunteriat
Joan Millet 22/10/2017 22/10/2017
ArtesaniaBijuteria - JoieriaCeramicaCulturaFormacio - Tallers - ArtesaniaGeneralTotagenda
Joan Millet 17/10/2017 17/10/2017
Joan Millet 30/10/2017 400
Els propers 16 i 17 de desembre, celebrem un nou MARKET de nadal a la fàbrica Lehmann -Barcelona, ...
Joan Millet 25/10/2017
Joan Millet 17/10/2017 17/10/2017 440
Joan Millet 30/10/2017 30/10/2017 1410
La Fira de la Muntanya Vic-Collsacabra 2017 tornarà el proper mes de novembre amb un gran nombre d'iniciatives i propostes adreçades als amants de la natura que a parti...
Joan Millet 30/10/2017 30/10/2017 360
#MitjaMarató #Ripoll ...
Joan Millet 10/11/2017 420
LLISTA UNITÀRIA 1 D´OCTUBRE Candidatura d'Unitat Civil NECESSITEM MILERS DE SIGNATURES PER FER-LA REALITAT 42.000 a Barcelona 5.200 a Girona 6.000 a Tarragona 3.500 a Lle...
Joan Millet 20/10/2017 20/10/2017
Joan Millet 30/09/2017
Joan Millet 06/10/2017 780
Joan Millet 16/10/2017 390
Joan Millet 03/11/2017 420
El preu del nostre consum: e...
Joan Millet 27/07/2017
Joan Millet 29/09/2017 30/09/2017 860