ensems: Quatuor Diotima
12 de Maig | 20.00 h. | Palau de la Música de València | Sala Rodrigo
Yun-Peng Zhao | violí
Constance Ronzatti | violí
Franck Chevalier | viola
Pierre Morlet | violoncel
Henri Dutilleux (1916-2013) | Ainsi la nuit per a quartet de cordes (1973/76) 17’
Mikel Urquiza (1988) | Quartet de cordes «Indicio» (2016) 16’
Jardín nunca visto
Sam Hayden (1968) | Quartet «Transience» (2014) (moviments 1 i 2) 10’
Alban Berg (1885-1935) | Suite Lírica (1925/26) 27’
Fundat en 1996 per graduats en el Conservatori Superior de Música de París, el Quartet Diotima és una de les formacions més demandades per l'escena internacional actual. El seu nom reflecteix la doble identitat musical del grup: la paraula Diotima és una referència al romanticisme alemany -Friedrich Hölderlin va donar aqueix nom a la dona de la seua vida en la seua novel·la Hyperion- si bé és també una picada d'ullet a la música del nostre temps, recordant l'obra de Luigi Nono Fragmente-Stille, an Diotima.
El Quartet Diotima ha sigut un privilegiat col·laborador de nombrosos i importants compositors com Lachenmann, Ferneyhough, Boulez i Hosokawa i realitza nombrosos encàrrecs a destacats autors de tots els continents com Tristan Murail, Alberto Posades, Gérard Pesson, Rebecca Saunders, Emmanuel Nunes, James Dillon o Pascal Dusapin. Encara que manté una dedicació incondicional a la música contemporània, el quartet no es limita exclusivament a aquest repertori. En programar conjuntament grans obres clàssiques al costat de la nova música d'avui dia, els seus concerts aporten una nova mirada sobre les obres dels grans compositors, en particular, Bartók, Debussy i Ravel, els últims quartets de Schubert i Beethoven, compositors de l'Escola de Viena, i també Janácek.
El Diotima ha actuat amb assiduïtat en els escenaris internacionals i en els principals festivals i cicles de concerts europeus (Philharmonie i la Konzerthaus de Berlín, Museu Regna Sofia de Madrid, Vaig citar de la Musique de París, Wigmore Hall i SouthBank Centre de Londres i Konzerthaus de Viena entre uns altres). A més d'oferir regularment extenses gires per Estats Units, Àsia i Sud-amèrica, són artistes en residència en el Théâtre des Bouffes du Nord de París des de 2012 a 2016.
Les seues interpretacions reben l'aclamació de la crítica internacional, especialment a Alemanya (pel seu Concert per a quartet i orquestra de Schönberg), a Espanya i a França, on la seua discografia ha sigut guardonada amb cinc Diapason D’Or, dels quals dues van rebre el Diapason D’Or de l’année pels seus enregistraments d'obres de Lachenmann i Nono en 2004 i d'obres dels compositors nord-americans Crumb, Reich i Barber en 2011.
El seu àlbum amb els Quartets de George Onslow -editat per Naïve en 2009- va obtenir un enorme èxit en la crítica especialitzada (Diapason del mes i Diapason D’Or 2010, de Scherzo) i va consolidar la seua relació en exclusiva amb aquest segell discogràfic en una col·laboració a llarg termini i de gran èxit. A més, per invitació del segell Megadisc, el quartet va fer en 2015 un enregistrament altament valorat del Livre pour quatuor de Pierre Boulez, revisat per ell mateix, que va rebre el ffff de Télérama i el Choc de l'année de la revista Classica.
En 2016 Diotima va celebrar els 20 anys de la seua formació amb diversos enregistraments especials: un cofre de 5 CDs dedicat a la Segona Escola Vienesa (integral de Schönberg, Berg i Webern) i el llançament d'una sèrie de retrats de compositors contemporanis, el primer dels quals està dedicat a Miroslav Srnka, al que seguirà un monogràfic Gérard Pesson en col·laboració amb l'Orquestra Simfònica de la WDR.
A més d'aquests dos projectes d'enregistrament, els pròxims anys estaran plens de compromisos per al quartet, incloent el cicle complet Beethoven-Schönberg-Boulez en el Festival Wien Modern, concerts en diversos països amb l'estrena del nou quartet d'Enno Poppe (Wittener Tage für Neuer Musik, Festival d'Huddersfield, November Music-Hertogenbosch, Festival Transit de Lovaina, Festival de Tardor de París), la integral de quartets de corda de Bartók en una sola nit en el Théâtre des Bouffes du Nord de París i quatre gires internacionals a través de Sud-amèrica, Japó, Estats Units i la primera gira del grup a Rússia.
El Quartet Diotima rep el suport de la DRAC (Direction Régionale des Affaires Culturelles) i la Région Centre-Val de Loire, a més d'ajudes periòdiques de l'Institut Francés, Spedidam, Musique Nouvelle en Liberté, FCM (Le Fonds pour la Création Musicale), la Societat Adami, així com de mecenes privats.
+ INFO | www.quatuordiotima.fr
Ainsi la Nuit (1973/76)
Henri Dutilleux va donar vida al seu quartet de corda, titulat Ainsi la Nuit, en els anys 1976-1977. Va nàixer l'obra com a encàrrec de la Fundació Kusevitzki, a la memòria d'Ernest Sussman i en homenatge a Olga Kusevitzki. Va ser estrenada a París, el 6 de gener de 1977, pel Quartet 2i2m.
L'obra s'articula en breus seqüències, Nocturne, Miroir d’espace, Litanies 1, Litanies 2, Constellations, Nocturne 2 i Temps suspendu, que més que causar impressions de caràcter extramusical o poètic en l'oïdor, el que proposen són diverses concepcions del so, encara que per descomptat la imatge de la nit siga inevitable pel títol mateix i àdhuc pel material utilitzat. Referències, en qualsevol cas, abstractes o espacials, en absolut d'un programatisme concret. Així que gens de cels estavellats o el rumor d'insectes que apareixen en els programes de mà que delaten la por a espantar al públic amb la música recent.
Les preocupacions constants de Dutilleux fan òbviament acte de presència en Ainsi la nuit, sent com és aquesta una de les seues obres majors: el temps, el seu retorciment, la memòria, la fugacitat inaprehensible de l'instant. Per tot açò, una vaga condició proustiana ha sigut assenyalada com a possible via per a l'exegesi del quartet i no sense raó.
La condició d'autèntics estudis de les seqüències que l’articulen es revela en l'atípica elaboració de la partitura. Dutilleux va treballar en eixos estudis aïlladament per a familiaritzar-se amb el mitjà del quartet de corda. No obstant açò, eixos esbossos van acabar per cobrar carta de naturalesa mentre que micromoviments del quartet, encadenats, açò sí, per la introducció de quatre episodis mínims o «parèntesi», que actuen com a ponts, com a recordatoris i com reservoris del material. El resultat ha sigut caracteritzat com una «suite», amb l'òbvia intenció d'allunyar-lo de la tradició formal del quartet de corda des de Beethoven a Bartók. Però tal postura crítica oblida que una obra com el Quartet en Si bemoll major opus 130 de Beethoven conté ja eixe gir cap a la suite. Amb tot, Dutilleux obté la unitat a partir dels fragments, escapant a l'exemple de Boulez. La fragmentació melòdica, la desorientació rítmica, les dissonàncies, els jocs especulars, el lirisme extraterrestre configuren una visió onírica d'un univers irreal, misteriós i d'hipnòtica poesia.
Indicio (2016)
En la pel·lícula Proof (J. Moorhouse, 1991), un fotògraf cec tracta de demostrar amb les seues fotografies que el que viu és real, encara que per a confirmar-ho facen falta altres ulls. Les seues fotografies són abans de res un testimoni i potser una història; qualsevol aproximació estètica és un efecte col·lateral. El meu quartet de corda tracta d'estendre eixe pensament al camp del so.
Són quatre moviments interpretats sense pauses. Els dos primers es basen en articles de premsa del període en què vaig escriure la peça: Último rinoceronte blanco, sobre l'últim exemplar mascle de Kenya, custodiat dia i nit per guàrdies armats (abril de 2015); Superfície de Plutón, sobre les primeres imatges pròximes de l'astre, difoses per la NASA al juliol de 2015. Una desaparició propera i la promesa d'un descobriment, cara i creu de la creació.
El quart moviment és un homenatge a la sèrie escultòrica Gluts (1986-95) de Robert Rauschenberg, construïda amb brossa. Vaig intentar utilitzar la mateixa tècnica, treballant amb música que normalment descarte -en realitat la major part del meu entorn sonor: alarmes telefòniques, música d'ascensor, pop.
El tercer moviment, al contrari que els altres tres, es retira del món, obri un jardí mai vist en el cor de la peça. En la pel·lícula Proof, la mare del fotògraf cec descriu cada dia el parc adjacent a la casa, el xiquet especula: si diu la veritat, coneix la vista de memòria; si menteix, tota possibilitat de confiança desapareix. Per què anava a mentir? El xiquet respon: perquè pot.
Quan escolte música tinc la impressió que em falta un sentit, com si dues oïdes no bastaren per a capturar la bellesa del so en el temps. Necessitaria més, a més d'una memòria fotogràfica, infinita i perfecta. A voltes, quan preste l'atenció suficient i el discurs és clar, aconseguisc albirar una certa completitud -una mica com el xiquet imagina el parc que li descriuen.
Eixa imatge, potser perquè és inaferrable, s'afirma amb una autoritat superior a la de la realitat. L'art és una eina per a explorar dimensions que se'ns escapen - una eina no científica, perquè tota verificació és impossible. Igual que el xiquet vol creure a la seua mare i desconfia, cal penetrar la màgia amb escepticisme i una confiança plena.
Transience (2014); moviments 1 & 2
Transience, escrit per al Quatuor Diotima, és l'últim d'un cicle d'obres recents que combinen idees que relacionen les tradicions "espectrals" amb materials "sintètics" generats per ordinador. La meua intenció va ser crear una peça amb la màxima diversitat superficial, mantenint al mateix temps una coherència formal subjacent. L'obra completa consta de set moviments, encara que cada moviment té una extensió autònoma, la qual cosa fa possible petites combinacions, com en la interpretació d'avui. Els moviments 1 i 2 són fins a cert punt els més complexos, polifònics i inquiets, encara que el segon moviment és una mica més lent i dispers que el primer. Els materials presenten moltes combinacions subtils de timbre, harmonies microtonals, glissandi i polsos rítmics. Les superfícies sonores estan en un estat de flux constant, que subsisteix en un continuum variable entre el to pur (sovint els harmònics) i el soroll saturat (sovint un extrem sul ponticello), mentre s'exploren els límits entre el timbre i l'harmonia. La música transita constantment entre denses textures virtuoses i moments de relativa claredat i sosteniment, però mai s'assenta d'una manera o un altra. Els membres del quartet estan en constant diàleg, afirmant alhora la seua autonomia individual i la seua indivisibilitat col·lectiva en una tensió que mai es resol realment, encara que l'evolució formal general transcorre des de l'energia a l'estancament.
Aquesta obra està dedicada a Jonathan Harvey, el meu mestre, mentor i amic.
Transience va ser un encàrrec de la BBC Radie 3 i el Quatuor Diotima amb el suport de la DRAC Centre/Région Centre France
Al maig de 1925 es va celebrar a Praga un festival internacional de música en el programa de la qual figuraven alguns fragments de l'òpera Wozzeck. Per mediació del poeta Franz Werfel, la seua germana Hanna, mare de dos fills i esposa d'un fabricant, va convidar a Berg perquè poguera assistir al concert.
Durant una setmana tots dos van tenir un contacte molt estret i Berg es va enamorar, fruit de la qual cosa va sorgir un any més tard el seu segon quartet per a cordes, o siga, la Suite lírica. Les quatre notes principals d'aquesta (en alemany A - B - H - F) coincideixen amb les inicials d'Alban Berg i Hanna Fuchs, equivalents a un la - sib - si - fa. Berg articula aquesta suite amb aquestes notes creant una espècie de trama amb sons jovials, amorosos, misteriosos, apassionats, delirants i desolats, segons les indicacions dels seus sis moviments.
Su álbum con los Cuartetos de George Onslow –editado por Naïve en 2009- obtuvo un enorme éxito en la crítica especializada (Diapason “CD del mes” y “Diapason D’Or” 2010, “E” de Scherzo…) y consolidó su relación en exclusiva con dicho sello discográfico en una colaboración a largo plazo y de gran éxito. Además, por invitación del sello Megadisc, el cuarteto hizo en 2015 una grabación altamente valorada del Livre pour quatuor de Pierre Boulez, revisado por él mismo, que recibió el “ffff” de Télérama y el “Choc de l'année” de la revista Classica.
En 2016 Diotima celebró los 20 años de su formación con varias grabaciones especiales: un cofre de 5 CDs dedicado a la Segunda Escuela Vienesa (integral de Schönberg, Berg y Webern) y el lanzamiento de una serie de retratos de compositores contemporáneos, el primero de los cuales está dedicado a Miroslav Srnka, al que seguirá un monográfico Gérard Pesson en colaboración con la Orquesta Sinfónica de la WDR.