La meva necrològica de Frederic-Pau Verrié.
13 de febrer de 2017 Dol, Gent, llocs...
0 comentaris La meva necrològica de Frederic-Pau Verrié.
Si voleu veure l’article tal com l’ha publicat Vilaweb feu click aquí.
(publicat a Vilaweb el dissabte 11 de febrer de 2017)
La notícia del traspàs de Frederic-Pau Verrié m’ha arribat per WhatsApp després de dinar: ‘Aquesta nit s’ha mort l’avi. Tranquil, dormint i molt acompanyat’. La seva néta Milena, vella amiga de casa, afegia que demà sortiran unes quantes esqueles a la premsa però que, per expressa voluntat del difunt, no hi haurà ni vetlla ni cap mena de cerimònia de comiat. Tenia 96 anys.
Li he recordat que la darrera vegada que ella i jo ens vàrem trobar per Gràcia, encara no fa ni un mes, li vaig preguntar per l’avi fent una mica de broma: ‘Com està? Encara s’escapa així que pot a Itàlia?’. Em va dir que ja no i que, precisament, feia uns dies que es trobava una mica delicat per culpa del fred extrem que patíem aquella setmana. De seguida li vaig parlar de la novel·la que va escriure -–l’edició de la qual els fills li varen regalar amb motiu del seu norantè aniversari–- perquè no feia ni una setmana que jo n’havia parlat amb un bon amic i li havia recomanat.
Pot semblar una bestiesa però sempre ens quedarà, a la Milena i a mi, el record que la darrera vegada que ens vàrem trobar per Gràcia abans de la mort del seu avi l’objecte principal de la nostra conversa va ser ell.
No tinc cap intenció de passar com a expert en la vida i l’obra de Frederic-Pau Verrié perquè mentiria. No puc parlar (i ja m’agradaria) del ‘meu Verrié’. Potser sí que podria fer-ho amb una mica més de fonament del seu germà Jordi, traspassat ja fa anys, o d’altres membres del seu entorn però, naturalment, no pertoca i no ho faré.
Membre de la ‘lleva del biberó’ el 1939 va decidir quedar-se al país i va començar la seva tasca de resistència cultural i política. Estudia Lletres a la Universitat de Barcelona (1939-1944), edita clandestinament (1943) les “Elegies de Bierville”, de Carles Riba; funda, amb Maurici Serrahima, el cercle Miramar; juntament amb Palau Fabre, Romeu, Taradell i Triadú funda i edita Ariel (1946-1951); i, entre altres vicissituds com la creació, el 1946, del Moviment Socialista de Catalunya (MSC), comença una llarga trajectòria d’erudit, professor universitari i expert en arxius, museus i molt especialment en història de l’art i arqueologia.
Com he dit més amunt, quan va complir els 90 anys els seus fills i néts el varen obsequiar amb l’edició en llibre d’una novel·la que havia escrit uns quants abans i que s’havia quedat al calaix. Es va dir “Giorgione a Castell Margarit” i explicava les angúnies d’un professor universitari jove que en unes circumstàncies sentimentals quasi clandestines descobreix, en la finca familiar de la seva amant (Castell Margarit, situat a l’Empordà), una pintura desconeguda de Giorgione, un pintor del segle XV de l’escola veneciana del qual només hi ha mitja dotzena d’obres al món amb l’autoria plenament garantida.
L’acció de la novel·la es desenvolupa al voltant de les tribulacions del professor per donar a conèixer a tot el món acadèmic la seva troballa sense posar en evidència, és clar, de quina manera se n’ha assabentat, ja que la seva amant és la dona del catedràtic. I val a dir que a partir d’aquest plantejament –-il·lustrant la narració, a més a més, amb mostres de la seva erudició en diversos temes–- Frederic-Pau Verrié va teixint la trama d’una manera prou competent per mantenir despert l’interès del lector.
Una gràcia addicional (i no prevista en principi) d’aquesta novel·la és que molt poc després es produïa en la vida real una situació semblant a la de la ficció: el ‘descobriment’ casual d’un claustre pretesament històric ubicat en la piscina del jardí d’una finca a Palamós, terra també empordanesa, del qual se n’ha parlat a bastament.
Jaume Renyer	Anotacions a la crítica de Bérénice Levet sobre la teoria del gènere	El Camp de Túria	Rosa Dasí: «necessitem una comarca més activa»	Qüestions de llengua	Països Baixos o Holanda? Una qüestió de precisió	París-Barcelona	Presidencials 2017: la tercera via a França?	Les primeres canes	Gestació ultimate level	ALBERT CORTES MONSERRAT	UNA ESTAFA PERMANENT	tempus fugit	xapó per l'associació de veïns des mercadal	Mails per a Hipàtia	La dona que reparteix els diaris per Cerdanyola a les set del matí, quan voldria estar al llit	Espai de dissidència	Solucions reals per a problemes reals	Coca de recapte	L’independentisme com a fortalesa d’Europa	Totxanes, totxos i maons	"La mestra", de Víctor Gómez Labrado (1): records de Gandia i de la Drova.	Solcades	Lo nesprer	Pere Meroño	Cataluña es nuestra tierra y España, nuestro país (Si jo fos d'ells)	Assassinat el 23F, per Àtil Assange	Capítol 14. Sentència i al·legacions	Idees propositives	Estat de les obres a l'estació TAV a la Sagrera a març de 2017	Ulisses20	Un menistre es burla dels valencians però no el quitranen	marginàlies	EL LLUITADOR RETUT	Literatura catalana moderna - Illes	Mallorca i els últims presos del franquisme	Els Papers de Santa Maria de Nassiu	Herido por el rayo de la guerra Durante la contienda cavó trincheras en el frente, donde convivió con soldados y milicianos, y recitaba a la tropa sus poesías llenas de rebeldía francisco r. pastoriza |(LEVANTE-EMV)	Des de la Plana	Promet quan el perill és imminent.	Tian Riba Bloc	Montilla	Tian Riba Bloc	El món del barret	Tian Riba Bloc	El secret de Rajoy	Entre el Túria i el Ridaura	Diari Levante-Emv, de mal en pitjor.	Jaume Renyer	Charb ( Charlie Hebdo), assassinat al 2015 pels gihadistes i censurat al 2017 pels islamo-gauchistes	Bloc Tibidabo	Del flamencoholandès al nilòticosaharià passant pel català-valencià	Adam Majó	La lliçó basca	ALBERT CORTES MONSERRAT	BENVINGUT MR. MARSHALL	Coc Ràpid	Duran ha fet "un pa com unes hòsties"	L'Altra Ràdio	Continguts de l'edició del dijous 30 de març, a les 22 hores, i del diumenge 2 d'abril, a la mitja nit.	tempus fugit	grocs primaverals	Coca de recapte	Pluja de quincalla	Solcades	Aprendre a fer popar	La DUI s'haurà de fer abans o després ... millor abans !	La participació el 27S va ser molt alta i va donar majoria absoluta al Parlament català, 72 diputats, suficients per fer la DUI. Què espera Sr. Puigdemont a fer la DUI guanyadora?	Pere Meroño	La regeneració d’òrgans com a paradigma de la medicina del futur	Entre el Túria i el Ridaura	La llengua a l'Albufera sembla oblidada.	marginàlies	CAMINS PER SORTIR DE LA INDIFERÈNCIA I DE L’ENSOPIMENT	Prendre la paraula	Ha sortit el "Catalunya" 190	Les aigües turbulentes	'Incerta glòria'	El Camp de Túria	Assemblea general de l'Ateneu de Bétera i una excursió	Actualitat cultural