iris salord
El trobarem
Capítol 1: Una desaparició preocupant
Quan va acabar la trucada va deixar el telèfon damunt la tauleta amb mans tremoloses. Va agafar aire i es va girar cap a la seva dona, que feia cara de no voler saber les notícies.
-Carme… crec que l’Albert ha desaparegut- i tot seguit es va aixecar del llit i es va dirigir cap a la porta. -M’ha dit “tens tres dies per trobar-lo i ni t’atreveixis a trucar a la policia o estarà mort abans de que acabis la trucada”.
I es va dirigir a l’habitació del seu fill, amb esperances de que tot hagués estat una broma. Però no li va caldre fer una passa endins, ja que la finestra estava oberta, i la llum que provenia d’aquesta li bastava per veure que el seu fill no hi era, a l’habitació. Va sentir algú caminant pel passadís, i una mà a l’espatlla. La seva dona tenia cara de preocupació.
-He mirat per tot arreu, i res. Trobes que el podríem trobar a prop?
-No ho crec, però no hi perdem res per mirar, oi?
Es van dirigir cap a la porta i en sortir, un aire fred els va atordir. Era tardor però ja començava a fer fred. La Carme va creuar els braços per sobre el pit, en part per protegir-se del fred, però sobretot degut a la preocupació que sentia. On era el seu fill? Per què havia desaparegut, així, de sobte? Va tenir la sensació de que alguna cosa molt dolenta estava a punt de passar. És clar, encara tenia esperances de que tot fos un mal entès, que en realitat el seu fill estigués bé, però sabia que les probabilitats eren mínimes.
El seu marit li va posar el braç a les espatlles, i això la va fer aterrar de nou. No podia pensar amb aquestes coses, havia de ser forta. Tots dos es van dirigir al hivernacle de devora casa seva. L’antic propietari hi havia cultivat maduixes, però ara estava buit i antiquat, ple de teranyines i pols.
Quan hi van entrar, van adonar-se’n de que algú havia estat allà, possiblement no feia molta estona, i no els va caldre mirar molt enllà, perquè ben davant d’ells hi havia una pintada. Estava feta amb pintura d’esprai vermella, amb una cal·ligrafia neutra, ordenada. Posava: “Abracadabra, 365” i al costat una mena de dibuixets amb formes geomètriques, que formaven una espècie de sinalefa.
La Carme es va girar cap el seu marit, i tot seguit li va dir:
-Toni, ens han deixat una pista.
En Toni va assentir.
-Això sembla, sí. Però que dimonis significa?-es va passar les mans per la cara i va deixar anar un sospir.
I tot seguit, la Carme va treure el mòbil i li va fer una foto a la pintada.
-No té sentit seguir buscant, està clar que se l’han enduit. Ara el que tenim que descobrir és a on.
-Tens raó. Tornem a casa i busquem per l’ordinador a veure si hi ha sort- va dir el Toni, desanimat.
Res. Només anuncis de mags que s’oferien per anar a fer espectacles a festes i coses semblants. Cap era a prop d’on vivien. Poc probable que hi tinguessin res a veure amb l’Albert.
Però no es van donar per vençuts. Van agafar els abrics, van pujar al cotxe i es van dirigir cap a la ciutat. Per allà van mirar si hi havia cap negoci amb el nom d’Abracadabra, però no hi va haver sort.
El seu darrer destí va ser la biblioteca pública, on hi van fer hores i hores. Cada hora que passava sense haver resultats els anava alentint, convertint l’energia en desesperació.
No va ser fins a la tarda que ho van trobar, concretament la Carme.
Estava passejant per les prestatgeries de la biblioteca quan va veure un llibre que li va semblar curiós. Al llom posava: “L’art de les runes”. Alguna cosa dins d’ella li va dir que agafés el llibre. El cansament, potser, o tal vegada l’esperança.
Quan el va treure del prestatge, se’n va adonar de que tenia aspecte de llibre vell, emprat per moltes persones abans que ella. I una persona normal pensaria: “és clar, és un llibre de la biblioteca pública, normal que estigui vell”, però la Carme va mirar més endins de la primera impressió, sobretot perquè el símbols daurats de la portada eren molt similars als dibuixets de l’hivernacle. Fins ara no hi havien pensat, en els dibuixos, o millor dit, en les runes. Aquest havia estat un dels seus majors errors.
Va dur el llibre al Toni i ell la va mirar amb cara d’adoració.
-Ets brillant, Carme, brillant!-i li va agafar el llibre de les mans.-Mostra’m la foto, sisplau.
Va obrir el llibre i va anar fullejant, cercant què significava cadascuna d’aquelles runes.
N’hi havia sis a la foto. Massa curt per ser una adreça, per tant havia de ser un missatge, una paraula.
Van anar comparant amb ànsies les runes de la foto i les del llibre.
D. I. M. O. N. I.
Dimoni?
Dimoni, abracadabra i 365. No semblaven tenir cap tipus de relació… Si abans ja estaven confusos, va pensar el Toni, ara ja no ho podien estar més.
-Què punyetes té a veure això amb el nostre fill?- va exclamar el Toni, amb un to de veu un poc massa fort per una biblioteca.
-I com vols que ho sàpiga? L’Albert era… és un fillet de nou anys prou normal. Va a escola, treu bones notes, té bons amics..
-Doncs què feim, ara?
-Anem a casa, s’està fent tard. Rumiem-hi un poc més, sobre el tema, i si no trobem res, esperem a veure si demà han deixat una altra pista.
-D’acord- va dir el Toni, resignat.
El camí cap a casa va ser silenciós, els dos massa capficats amb l’assumpte com per dir res, però la Carme veia com el Toni agafava el voltant una mica massa fort, com els tendons se li marcaven més del normal, com estrenyia la mandíbula.
Sabia que estava molt perdut amb això de les pistes, i no sabia com fer-s’ho per ajudar-lo.
Van arribar a casa i el silenci perdurava, cada cop més feixuc. La Carme va intentar consolar al Toni. Una mà a l’espatlla, un somriure… però no funcionava. Fugia, i cada vegada ho feia més evident, que volia estar sol, així que la Carme ho va deixar anar.
Ella també estava malament. I qui la consolava, a ella? Ningú. Sempre era ella la que es preocupava pels altres, i la majoria de les vegades no li importava, però eren moments com aquests quan se n’adonava. Se n’adonava de que, per una vegada en la vida, volia que la consolessin a ella, i no a l’inrevés. Que li fessin cas, que fos ella la que contava els seus problemes, en lloc d’escoltar els dels altres.
Però bé, ara mateix era impossible.
Quan el Toni ja era a dormir, ella encara estava desperta. Estirada al llit, mirant cap al sostre, rumiant sobre la pista.
Quan va tenir clar que no s’adormiria per molt que ho intentés, es va aixecar i va anar al sofà de la sala d’estar. Va agafar l’ordinador, va teclejar “dimoni abracadabra 365” i va esperar. L’Internet no anava molt bé, ja que vivien al camp i per això va tardar en carregar-se.
Però quan per fi va aparèixer cosa a la pantalla va ser bastant gratificant. Just davant d’ella, amb lletres blaves sobre un fons blanc hi havia l’enllaç a una pàgina web. Hi va entrar, i la sensació de nervis, aleshores bastant familiar, va tornar aparèixer al seu estómac.
Era una enciclopèdia en línia, d’aquelles plenes d’informació i a on van els alumnes a cercar informació per fer treballs de classe. Però la informació que hi va trobar no va ser pas acadèmica.
El títol va ser el primer que va veure. “Abraxas”. Va agafar aire i va seguir llegint.
“Abraxas, també conegut com a Abracax, és una de les deïtats més antigues, segons les cultures persa i síria. El seu nom està compost del les set lletres gregues el valor de les quals equival a 365 i ha donat lloc al conegut “abracadabra”, encara que hi ha dubtes al respecte.
Els basilides, uns secta gnòstica de segle II, el van considerar el déu i el creador de la Terra. També va ser considerat un déu egipci, un dimoni i un daimon [...]”
D’acord, li havia quedat clar que era un dimoni. Però seguia sense saber què hi tenia a fer tot això amb l’Albert. El seu fill era un noi com un altre, què volien d’ell? Com els havia d’ajudar a trobar-lo aquella informació?
La Carme estava feta un embolic. No sabia si dir-li res al Toni o esperar al matí. Sabia que a ell li agradaria saber-ho, però no volia despertar-lo. Havia estat un dia molt dur i si ell podia dormir, la Carme no era ningú per interrompre el seu son, va decidir. I quin dia, aquell. Mai penses que les coses puguin canviar tan ràpid. Però poden, i ho fan.
Feia un poc més de vint-i-quatre hores que havien sopat tots plegats, com feien cada dia. Després havien vist una pel·lícula. L’Albert havia rigut molt quan el seu pare havia imitat un dels personatges principals. S’ho havien passat bé, vaja. Però ara les coses havien canviat dràsticament i la Carme encara no s’ho podia creure.
Ella també estava esgotada, però no se’n podia anar a dormir. Cada vegada que tancava els ulls veia a l’Albert, rient, dient-li a son pare que ho fes una altra vegada, que havia fet molta gràcia, i després les imatges canviaven un mica. Seguia sent el seu fill però ara estava aterrit, plorant, preguntant-se què hi feia ell aquí.
Va ser en aquest moment que va caure la primera llàgrima. I la segona. I ja no van aturar fins que es va fer de matí.
A les 5:13 el Toni es va llevar, incapaç d’esperar a una hora un poc més normal. El sol encara no havia sortit, així que van decidir esperar a que es fes de dia abans de anar a buscar l’altra pista.
Mentrestant, la Carme li va explicar la seva troballa al Toni. En acabar, el Toni estava igual de confús que ella. On eren les pistes per trobar el seu fill? Què li importava, a ell, un maleït dimoni? Els dos esperaven trobar cosa útil avui, perquè si no… No sabien com s’ho farien per salvar al seu fill.
Els dos volien ser optimistes, però les coses pintaven molt negres. El Toni va abraçar a la Carme per primer cop des de que havia desaparegut l’Albert. Va ser un abraçada llarga, reconfortant, com la que li havia fet tanta falta el dia anterior a la Carme.
Avui, en canvi, ja no li feia falta. Estava trista, sí, però el que necessitava era trobar a l’Albert el més prest possible, i no abraçades.
Cap dels dos va ser capaç de berenar, i a les 6:30 ja es dirigien cap a defora.
-Si ahir la pista era a l’hivernacle, hi ha bastantes possibilitats de que avui també hi sigui - va raonar el Toni en veu baixa.
-Tens raó. Anem-hi.
Una aura de nervis els envoltava quan van ser davant de l’hivernacle. Van agafar aire simultàniament i s’hi van endinsar.
A primera vista no hi havia res, fins i tot la pintada havia desaparescut. Com era possible que algú hi hagués anat, no només a deixar la pista però també a esborrar l’anterior? I com s’ho havien fet per passar desapercebuts quan la Carme i el Toni vivien a només vint metres de distància? De segur que els tindrien que haver sentit o vist, la qual cosa encara els va posar més nerviosos. La persona o persones que havien fet això sabien què es feien.
Van mirar per tot arreu, hi havia unes quantes caixes apilades pels racons, plenes d’indumentària agrícola, adobs, i fins i tot, llavors. Però res que pogués servir com a pista.
Quan anaven a sortir, la Carme va veure un objecte estrany enterrat sota les restes de terra a on s’hi havien sembrat maduixes, feia molta estona. S’hi va apropar, i va veure que eren fulls de paper enrotllats que algú havia clavat a la terra. Els va agafar i va llegir el que hi posaven.
Era el contracte de compra d’una casa. De la seva, específicament. Però no era el contracte que havien firmat ells feia cinc anys, no, era el contracte del propietari anterior. El contracte d’un home al qui no coneixien de res els havia d’ajudar a trobar el seu fill. Ja, i el dimoni existia de debò.
En aquell moment, no podien estar més desanimats. Es van dirigir cap a casa seva de nou a rumiar un poc més.
-Llavors, el que ens estan dient, és que aquest home hi té alguna cosa a veure? - Va demanar el Toni, més a ell mateix que a la Carme -. I si és així, per què ens estan donant noms? No seria massa fàcil anar a la policia?
-No hi podem anar, ja ho saps. Per això ho fan. Suposo que volen jugar a amagar-se. Però abans d’arribar a conclusions, millor que ho cerquem per Internet.
I així ho van fer. Van posar el nom sencer: Manel Serra Calduch.
El primer resultat va ser un perfil de Facebook, però el que més els va cridar l’atenció va ser l’enllaç a una notícia de feia uns sis anys.
Detenen a una secta satànica per intent d’homicidi
Els nou participants havien segrestat a un nen de nou anys i estaven duent a terme un ritual que hagués acabat amb la mort, quan la policia va aparèixer.
Va ocórrer ahir a la nit, a un barri dels afores de Barcelona. Una veïna va sentir crits i va avisar a la policia. Per sort, quan la policia va arribar, encara hi van ser a temps.
Eren tot homes de mitjana edat i havien tancat al fillet dins un soterrani. [...] Estava desnutrit, i tenia talls poc profunds als braons, d’on els segrestadors havien agafat sang per pintar símbols a les parets. [...]
El cap de la secta és Manel Serra Calduch, antic propietari d’un negoci de maduixes, que va ser diagnosticat amb transtorn esquizofrènic i portat a un psiquiàtric. La resta de participants van ser sentenciats [...]
Ara tot començava a tenir sentit. Poc a poc, les peces del trencaclosques van anar encaixant. Van passar de la confusió a la comprensió. I a l’horror. Què li estaven fent al seu fill?
-Però no és al psiquiàtric el Manel aquest? - Va demanar desesperada, la Carme.
-Això sembla, trucarem per demanar-ho - va dir el Toni, determinat.
-Però no sabem a quin psiquiàtric és.
-Doncs telefonarem a tots fins que trobem la resposta.
Van agafar la guia telefònica i van començar a telefonar. A la quarta trucada, van trobar la informació que cercaven. Havia estat internat fins feia poc, però l’havien donat d’alta perquè ja es trobava millor.
-”Ja es trobava millor”- va dir el Toni en acabar la trucada -. Va, no em facis riure. Trobar-se millor és segrestar un fillet? Dimonis, Carme, ara què farem?
-Doncs buscar a l’Albert. Començant pel soterrani on quasi maten a l’altre noi.
No hi va haver sort. Ningú vivia per allà degut al que havia passat, i els blocs de pisos a on es trobava el soterrani havien estat demolits, per tant era impossible que els trobessin allà.
S’havia fet fosc i encara no havien trobat res que els pogués indicar a on era l’Albert. Cansats, van tornar a casa. Cada vegada estaven més desesperats, només els quedava un dia per trobar-lo i començaven a dubtar de si ho farien.
-Encara hi queda una pista - va dir la Carme, amb el poc optimisme que li quedava -. No està tot perdut. Trobarem al nostre fill i tot tornarà a estar bé. No podem estar neguitosos ara.
-Tens raó, Carme. El trobarem.
Es va fer de vespre, i el Toni se’n va anar a dormir, deixant a la Carme tota sola a la sala d’estar, de nou. Ja s’estava convertint en rutina això.
La Carme va agafar l’ordinador, i com el dia anterior, es va posar a buscar informació, aquesta vegada sobre la secta i el culte a Abraxas.
Va trobar enllaços per comprar llibres d’invocacions que estaven d’oferta, i altres objectes com anells, collars, i fins i tot disfresses. Però hi havia un parell de pàgines web que li van ser útils.
Allà va descobrir que els que creien en el dimoni havien de completar un ritual que consistia en segrestar un fillet de nou anys; degut a que el nou és el nombre que antigament s’associava amb els dimonis, ja que anava abans del deu; i fer una sèrie d’invocacions amb càntics, runes, i fins i tot un foc a on hi cremaven gotes de la sang de tots els participants. El ritual havia d’acabar amb la mort del fillet perquè el dimoni pogués tornar des de l’infern i regnar de nou el món dels mortals.
Es va passar la major part del vespre navegant per Internet, llegint articles i entrades sobre el tema. Entre pàgines i pàgines web, va ser quan tot va començar a tenir sentit.
Tornava a ser molt prest i en Toni ja s’havia llevat. Com al dia anterior, van esperar a que fossin les 6:30 per anar a cercar l’altra pista.
Van entrar a l’hivernacle, i aquesta vegada no els va costar trobar l’objecte. Ben al davant seu tenien una maduixa, vermella com la sang, destacant entre els tons grisos i apagats de l’hivernacle.
Just quan els dos anaven a dir cosa, van sonar tres tocs.
I semblava que venien de baix.
Capítol 3: Bogeria disfressada
Moments com aquest són els que et canvien la vida. Penses una cosa determinada. Penses que no hi ha solució. Penses que no ho pots fer. I de sobte, amb un petit soroll, canvies d’opinió.
Això és el que els va passar al Toni i a la Carme. Amb només tres cops.
Es van mirar als ulls, i hi havia una forta determinació dins d’ells. Determinació a descobrir què havien estat aquells tocs. Determinació a trobar el seu fill.
-La maduixa… Ha de ser aquí. Els sorolls venien de baix, i la maduixa es refereix a aquest hivernacle. Carme, són aquí!
-Mira per les caixes si hi ha cap entrada! Jo aniré defora a cercar - va dir la Carme, eufòrica.
Va recórrer el perímetre de l’hivernacle, i res. Tampoc sabia què cercar exactament. Una porta? Impossible, l’haurien vista abans. Un forat? Era més probable, però inusual i… estrany. Ningú anava foradant el sòl.
Va tornar dins, on en Toni desplaçava caixes com un boig.
-Defora no he vist res.
-D’acord. Ajuda’m a buscar.
I els dos van començar a moure caixes, algunes tan feixugues que les havien de moure els dos junts. Estaven suant per l’esforç quan ho van veure: una trapa de fusta al terra just davall d’unes caixes, les més feixugues. Això va deixar descol·locats a la Carme i el Toni. Com s’ho feia el segrestador per entrar i sortir per allà tan freqüentment i deixar-ho tot com abans? Tenia ajudants?
-Carme… Ho hem trobat - va dir el Toni amb la veu entretallada.
-Per fi…
-Potser hauríem de trucar a la policia i baixar amb ells. No me’n refio molt d’això - hi havia molta inseguretat a la seva veu.
-No! De cap manera. Tal vegada ni siquiera són aquí baix i ja saps que no podem trucar.
-Bé, d’acord. Som-hi, doncs...
Va allargar una mà tremolosa cap a la trapa i va estirar. Es va obrir amb molt de soroll, com si ningú l’emprés des de feia molta estona. Ja començaven a no estar tan segurs de que allò fos l’entrada, però, quines eres les possibilitats de trobar una entrada com aquella per casualitat si no era la que tocava? No, havia de ser-ho. A més, tenia unes escales, per les quals van baixar fins arribar a un passadís.
Estava tot en silenci, només podien sentir les seves respiracions, i tan fosc com la gola del llop. Tot això va canviar quan van sentir un crit.
Els dos van començar a córrer a la vegada, cap al soroll. I així com el silenci havia desaparegut, també ho va fer la foscor. Havien arribat a una sala, il·luminada per torxes amb runes per les parets i tot tipus d’instruments de tall: ganivets de totes les formes imaginables, matxets, espases… Era aterrador veure tot allò, i més si tenien en compte que el seu fill estava fermat a una cadira enmig de la sala i el segrestador (que va resultar ser el Manel) també era allà.
-Vaja, heu tardat més del que m’esperava - va dir el Manel, rient -. Encara que he d’admetre que l’entrada estava bastant ben amagada.
-Tu… Deixa fer a l’Albert...- va exclamar el Toni, mentre s’apropava a l’Albert.
-Fes una passa més i li tall el coll - va amenaçar en Manel, posant-li un ganivet allà -. Per on anava? Bé doncs, segur que us esteu demanant com vaig arribar fins aquí, no? Si ho miram des d’un punt de vista físic, he arribat a aquesta cambra des de la porta que hi ha darrere la xemeneia. Tan típic que un pensaria que ja ho hauríeu vist - va riure de nou -. No sou molt bons vosaltres amb els temes detectivescs, oi que no?
I si ho miram des d’un altre punt de vista, el sentimental, no soc aquí per ràbia al vostre fill ni res d’això. De fet, sembla un bon minyó - una rialla més, i aquesta va fer esgarrifar al Toni, que escoltava horroritzat -. No, soc aquí simplement pels records que em venen al veure aquesta casa. La vaig fer construir jo, sabeu? - Va sospirar -. Eren èpoques felices. El negoci m’anava bé, jo encara era jove i sa... - Va fer una pausa, com per preparar-se per al que anava a dir -. I després va arribar Ell. I em va dir que l’alliberés, que la meva vida seria mil vegades millor gràcies a Ell.
Però li vaig fallar, i estava molt enfadat. Em van dur al psiquiàtric, segur que ja sabeu la història, oi?. El cas és que jo no estic malalt, tothom ho pensa, però no us deixeu enganyar, els malalts sou vosaltres.
“Típic discurs de paio esquizofrènic” va pensar el Toni. Però ja li estava bé que parlés tant, així intentaria pensar en un pla per sortir d’aquí amb el seu fill viu.
Mentrestant, la Carme estava escoltant molt atenta, amb una lluentor als ulls poc característica d’ella.
Al Toni se li va acudir un pla. No era el millor, però podia funcionar. En aquell precís moment va donar gràcies als déus per no haver sucumbit a la moda dels smartphones i conservar encara els seu vell mòbil de tecles. Això el podria ajudar a trucar el 112 discretament.
Va fer veure que seguia escoltant al Manel, que parlava de la seva infància tràgica, però estava més concentrat en ficar-se les mans dins les butxaques i intentar marcar els nombres al telèfon, cosa que, sense veure’ls, era bastant complicada.
Estava tan concentrat que no va notar a la Carme moure’s del seu costat, i agafar una destral de la paret. O millor dit, sí que ho va notar, però just quan el va ferir amb el mànec al clatell.
Tot es va tornar negre i confús dins el cap del Toni, sentia converses entre en Manel i la Carme, però no podia discernir unes paraules de les altres, fins que tot va ser massa i va perdre totalment la consciència.
El primer que va notar en despertar van ser les cordes, que el fermaven a una cadira. El segon, que el Manel i la Carme ara eren del mateix bàndol. El tercer, que ni ell ni el seu fill sortirien vius d’allà.
-Oh, mira qui s’ha despertat. Just a temps - va dir la Carme amb veu dolça.
-Carme, no ho facis.
-Saps que has fet els darrers tres dies? Res. Tot ho he fet jo. Tu estaves cansat, te n’anaves a dormir i em deixaves a mi sola, amb els meus pensaments. Hem arribat fins aquí gràcies a jo i ni una paraula d’agraïment. Res. Absolutament res. Doncs resulta que jo també he fet un poc de recerca sobre Ell i he trobat moltes coses interessants. Ja no m’importa oferir-li el meu fill - i es va girar cap a l’Albert -. Em sap greu, videta, però serà ràpid i no farà mal.
-Carme…
-Shhh, tu has causat això.
-M’encanta! Una família separada - va dir el Manel, que s’havia pintat la cara de sang mentre en Toni havia estat inconscient -. Doncs, som-hi, Carme.
I just quan agafaven un ganivet perhom, van sentir passes i una veu desconeguda que cridava:
-Tothom al terra o dispar!
I van entrar tres oficials de policia amb pistoles a les mans. La Carme es va tirar al sòl, però en Manel, no. Ell va córrer cap a l’Albert amb el ganivet alçat, amb bogeria als ulls. Tota la calma anterior s’havia dissipat, deixant-lo totalment descontrolat i demostrant que realment estava boig.
No va arribar molt enfora, perquè els policies van fer el que havien dit, i li van disparar al pit.
Quan tot va haver acabat, res no va tornar ser el mateix.
La policia l’havia avisada la mare del Toni, que havia vingut de visita, quan va veure que el Toni i la Carme desapareixien de l’hivernacle.
La Carme estava detinguda a l’espera d’un judici per ser còmplice del Manel, que havia mort a l’instant.
El Toni no sabia què fer. Tot havia canviat. L’Albert era a l’hospital, però es recuperaria prest segons els metges. De les ferides físiques, és clar.
Probablement mai no es recuperaria d’un segrest, i menys de que la seva pròpia mare hagués volgut assassinar-lo.
Els següents dies van ser durs. El Toni els va passar amb sa mare, a qui li estava molt agraït. Però no era ell mateix. Saber que la Carme quasi mata al seu fill per culpa seva va ser la gota que va fer vessar el got.
El primer que va fer va ser demolir el condemnat hivernacle. Va tapar la cambra i només va deixar la casa intacta. Després la va vendre i va comprar un pis a la ciutat.
El darrer que va saber de la Carme abans de divorciar-se va ser que la durien a un psiquiàtric, i la veritat és que es va alegrar. Estarien millor sense ella.
De moment, ell i l’Albert havien començat una vida nova. No era fàcil, però els dos hi posaven tot el que tenien de la seva part perquè funcionés. I funcionava, la majoria de dies.