Moses Joseph Roth va néixer el 2 de setembre del 1894 a Brody (Europa Central) dins de l'imperi austrohongarès, prop de la frontera amb la Rússia zarista (dividida avui entre Polònia i Ucraïna) i va morir a París el 27 de maig del 1939. Novel·lista i periodista austríac, està considerat com un dels escriptors centreuropeus més importants del segle XX, inclòs dins el grup literari de l'exili provocat pel nazisme. La seva obra, però, no va ser reconeguda fins després de la seva mort. La seva biografia presenta diverses contradiccions amb diverses versions que va difondre ell mateix, sobre el seu lloc de naixement, la identitat del seu pare o la seva participació en la Primera Guerra Mundial. Fins al 1974, la biografia publicada per David Bronsen, no s'ha considerat l'autèntica. D'origen jueu, la seva mare, Maria Grübel, era filla d'un comerciant. El seu pare, Nachum Roth, va abandonar la família un any i mig després de casar-se, sense conèixer Joseph. Això va fer que visqués temporades amb diversos parents, sobretot amb el seu oncle, Siegmund Grübel, probable perfil del personatge Bloomfield de la seva novel·la 'Hotel Savoy'. Va estudiar al col·legi de la població natal de Brody (1901-1905) i al Gymnasium del Príncep Coronat Imperial Reial Rodolf (1905-1913). Va iniciar estudis universitaris de literatura i filosofia a la Universitat de Lemberg (avui Lviv, Ucraïna) i els va acabar a l'austríaca de Viena (1914-1916). Després de la Primera Guerra Mundial va treballar de periodista i es va casar amb Friederiche Reichler, una jueva de Galitzia, i es van establir a Berlín. Com a periodista, va treballar de corresponsal internacional per al Frankfurter Zeitung. Una malaltia esquizofrènica de la seva dona, el va fer caure en una crisi personal i també financera a partir del 1929. Va publicar 'Job' (1930) i 'La marxa de Radetzky' (1932), la novel·la que és considera més important de tota la seva obra. Amb el nazisme, es va refugiar a París i, a Alemanya, les seves obres van ser cremades. Va estar també una temporada a Amsterdam i es va relacionar amb l'escriptora Irmgard Keun, també a l'exili. L'alcoholisme va degradar la seva salut. La tardor del 1938 va patir un infart i a la primavera següent el van ingressar a l'Hospital Necker, agreujat per l'alcohol. Va ser enterrat al cementiri Thiais, a la regió sud parisenca. A la seva tomba, hi diu simplement: "Escriptor austríac mort a París". La seva família havia mort en un camp d'extermini i la seva dona va ser assassinada pels nazis després d'aplicar-li la llei eugenèsica per eliminar malats mentals. Una de les seves novel·les, 'La llegenda del sant bevedor', del 1939, va ser escrita poc abans de morir. El protagonista, Andreas Kartak, és un pòtol que viu sota els ponts del Sena. Rep uns dos-cents francs, amb l'obligació de tornar-los, quan pugui, a l'Església de Sainte Marie des Batignolles. La novel·la descriu els diferents intents d'Andreas per complir aquesta promesa. La novel·la es va adaptar al cinema, dirigida per Ermanno Olmi, el 1988, amb Rutger Hauer com a protagonista.
La llegenda del sant bevedor (Die Legende vom heiligen trinker)[fragment]
Un capvespre de primavera de l'any 1934, un senyor d’edat baixà els graons de pedra que, des d’un dels ponts que creuen el Sena, duen a les voreres del riu. Allí, com sap gairebé tothom i, tanmateix, en aquesta ocasió mereix ser evocat en la memòria dels homes, solen dormir els captaires de París, o millor dit, acampar.
Un d’aquests captaires va encreuar-se, per casualitat, amb el senyor d’edat, que per cert anava molt ben vestit i feia l’efecte d’un viatger que es proposa de visitar tot allò que és digne de ser vist de les ciutats que no coneix. Tot i que el captaire anava tot esparracat i feia una fila ben llastimosa, com tots els altres amb els qui compartia la vida, va semblar que copsava l’atenció del senyor d’edat ben vestit; no sabem per què.
Com hem dit, ja queia el vespre i, sota els ponts, a les voreres del riu, era més fosc que a dalt, al moll i sobre els ponts. Aquell home sense llar i ostensiblement esparracat tentinejava una mica. No semblava adonar-se de la presència del senyor gran ben vestit. Però aquest, que no tentinejava gens ni mica, sinó que dirigia els seus passos segurs directament cap al qui tentinejava, evidentment l’havia vist de lluny. El senyor d’edat barrà el pas a l’home esparracat. Es van aturar l’un enfront de l’altre.
—On va, germà? —va preguntar el senyor d’edat ben vestit.
L’altre l’observà un moment i llavors va dir:
—No sabia que tingués un germà i no sé on em porta el camí.
—Provaré d’ensenyar-li el camí —va dir el senyor—. Però no s’ha d’empipar amb mi si li demano un favor estrany.
—Estic disposat a qualsevol servei —va respondre l’esparracat.
—Veig que té alguns defectes. Però Déu me l’ha enviat. Segur que necessita diners, i no es prengui malament això que dic! Jo en tinc massa. ¿Em pot dir sincerament quant necessita? Almenys per sortir del pas.
L’altre s’ho rumià uns segons i va dir:
—Vint francs.
—Segur que és massa poc —va respondre el senyor—. En deu necessitar dos-cents.
L’esparracat va fer un pas enrere i va semblar que cauria, però tot i això es va mantenir dret, per bé que fent tentines. Llavors va dir:
—És clar que m’estimaria més dos-cents francs que no pas vint, però sóc un home d’honor. Sembla que em menysprea, vostè. No puc acceptar els diners que m’ofereix, i això pels motius següents: en primer lloc, perquè no tinc el gust de conèixe’l; en segon lloc, perquè no sé com ni quan els hi podria tornar; en tercer lloc, perquè tampoc vostè té la possibilitat de reclamar-me’ls, perquè no tinc adreça. Gairebé cada dia visc sota un pont diferent d’aquest riu. Però, tal com he dit, sóc un home d’honor, tot i que sense adreça.
—Jo tampoc no tinc adreça —va respondre el senyor d’edat—, i també visc cada dia sota un pont diferent, i així i tot li prego que accepti amablement els dos-cents francs, una suma ridícula, per cert, per a un home com vostè. I pel que fa a tornar-los, cal que, en lloc d’anar al gra, li expliqui per quin motiu no puc indicar-li cap banc on vostè pogués tornar els diners. La qüestió és que m’he fet cristià en llegir la història de santa Tereseta de Lisieux. I ara sento una especial veneració per l’estatueta de la santa que hi ha a la capella de Sainte Marie des Batignolles i que vostè trobarà fàcilment. Així doncs, tan aviat tingui aquests ridículs dos-cents francs i la seva consciència l’obligui a no continuar devent aquesta petita suma, vagi, sisplau, a Sainte Marie des Batignolles i faci aquests diners a mans del capellà quan haurà acabat de dir la missa. Si els deu a algú, és a santa Tereseta. Però no ho oblidi: a Sainte Marie des Batignolles.
—Ja veig —va dir llavors l’esparracat— que m’ha comprès perfectament a mi i a la meva honradesa. Li dono la meva paraula que mantindré la meva paraula. Però només hi puc anar el diumenge, a missa. —Un diumenge, doncs —va dir el senyor gran.
Va treure dos-cents francs de la cartera, els lliurà al qui tentinejava i va dir:
—Molt agraït!
—Ha estat un plaer —va respondre aquest i, tot seguit, va desaparèixer en la profunda foscor. Perquè mentrestant a baix s’havia fet fosc; en canvi, a dalt, sobre els ponts i als molls, s’havien encès els fanals argentats per anunciar l’alegre nit de París.
[Copyright© 2008. Hereus de Joseph Roth i Viena Edicions. Traducció de Judith Villar. All rights reserved.]