Tres candidats, un sol camí – Espai Fàbrica
Tres candidats, un sol camí
by Cristian Cepeda · 20 de maig de 2013
Eleccions a Xile: Una mirada des de fora del duopoli
Com en el futbol, els xilens tendim a reaccionar de forma polaritzada. Després de dos triomfs ens veiem a la final del Mudial i després de perdre, repassem fins a l’apuntador per la seva incapacitat, i ens en riem fredament per assenyalar com en som de dolents per la pilota.
En aquesta conjuntura electoral correm el risc de caure en el mateix parany.
Avui s’obre un debat sobre qui pot ser el millor representant per ocupar l’espai televisiu contra el duopoli concertació-dreta (i els seus satèl·lits). Els que estan fora, al marge; Roxana Miranda, Guztavo Rux i Marcel Claude, comencem cadascú la seva campanya.
Avui, com quan Xile guanya a Argentina, des de la marginalitat, alguns s’il·lusionen amb arribar al Mundial. El descontent que regna en la societat xilena fa que moltes demandes creixin com l’escuma. Però és necessari assumir que el descontent per si sol, malgrat s’aconsegueixi expressar en vots, no canviarà la realitat.
Però la disputa pels minuts televisius, per la bona foto a l’assemblea o pels punts i comes del programa, pot fer-nos perdre de vista el fons; aquesta conjuntura electoral s’emmarca en un quadre general de la política xilena.
L’esquerra xilena, i també certs sectors socials acostumats a mirar-se “el melic amb piercing”, com diu sabiament Roxana Miranda, no han fet encara una lectura correcta del moment polític en el què vivim.
Per això és necessari mirar no només les dinàmiques pròpies de Xile, sinó també aprendre dels processos similars que s’han desenvolupat en el context llatinoamericà.
La lliçó principal que ens deixen les dinàmiques polítiques del barri, és que la possibilitat d’emergir com una proposta de poder en l’actual context de desenvolupament de la societat capitalista, passa per un trencament del model de representació política imperant en els darrers 40 anys.
Però aquest trencament passa per la visibilització de contradiccions “irreconciliables” entre els qui sofreixen la implementació del model i els que no estan disposats a deixar anar els seus actuals privilegis.
Així va ser a la Guerra de l’Aigua i del Gas a Bolívia, possibilitant l’emergència d’Evo, o el llarg procés de lluita popular indígena a l’Equador amb Correa com a catalitzador. El mateix Chávez situa l’origen del seu projecte alliberador, en les massacres de 1989, la legitimació històrica del seu intent de cop i de la seva posterior candidatura a la presidència. Fins i tot en el cas d’Argentina, l’aplicació del “corralito” amb les seves revoltes socials provoca el moment óptim per a l’emergència del projecte de Kirchner, fins avui dia al poder. Tots han estat moments de suma de tensió a la societat. Una tensió no només discursiva, sinó amb una expressió real de les forces de la reacció operant directament amb un aparell armat als carrers per a contenir un poble que desborda.
En el cas xilè, alguns volen assimilar el 2011 de les manifestacions estudiantils, amb alguns d’aquests processos. D’aquesta forma s’arriba a la visió equivocada que “el trencament” amb el seu relat de deslegitimació del sistema de partits ja es va donar a Xile, i que l’actor principal d’aquesta nova etapa és el món estudiantil. Per alguns fins i tot, essent més precisos, el món estudiantil universitari.
Però si bé el moviment estudiantil (secundari i universitari) brilla amb llum pròpia en l’actual context, no és menys cert que la seva capacitat de desbordament insititucional i polític ha estat més aviat escassa. Cauran alguns ministres, però el sistema de representació política, ha donat clares senyals de no cedir davant dels centenars de milers de joves marxant als carrers.
De desbordament, per tant, ni parlar-ne. Piñera acabarà el seu mandat amb una baixa popularitat. Però no serà el primer. El buc quedarà amb la direcció fixada i sense amenaces imminents. La classe política xilena, tot i estar colpejada, resisteix estoicament i segueix quasi bé com si res. Prova d’això és el poc o res que els va importar als alcaldes electes en les darreres eleccions, el fet d’assumir el poder amb “majories” de 1 de cada 10 o 2 de cada 10 votants. Ningú va ser capaç de fer-los trontollar, mentre ells continuen les seves gestions sense tenir la més mínima legitimitat.
El que és innegable, és que les contradiccions existeixen, que s’han aguditzat obrint un nou cicle de lluites, que inclouen actors destacats com les Federacions d’estudiants universitaris, estudiants de secundaria, sindicats com la CTC, Sintrac, Siteco, Unión Portuaria, a comunitats mapuches movilitzades, a grups ambientalistes, a la Federació Nacional de Pobladors, entre d’altres. En definitiva un conjunt divers d’actors en lluita, que tor jusnt visualitzen la necessitat de generar mínimes vies de confluència.
Com hem de mirar doncs, la present i urgent dinàmica dels presidenciables contraposats al dupoli?
El primer que sorgeix, és la necessitat de posar al seu lloc l’actual procés electoral. La campanya presidencial hauria de ser el moment d’expressió de les diferents tendències que existeixen en el complex panorama de les lluites socials a Xile.
Claude, fidel representant de les afeblides classes mitjanes i de la lògica aspiracional dels joves universitaris xilens concentra el seu lideratge en el món mediàtic. Als milers d’estudiants universitaris que l’escolten, poc els importa que hagi treballat al Banc Central com a funcionari de Pinochet als anys més obscurs de la dictadura. Tampoc els importa massa que després fos un destacat militant del PPD de Lagos. El que els importa és que reflecteix la projecció d’una classe mitjana descontenta, i que almenys en el seu discurs, planteja canvis per a la millora del sistema neoliberal. Fer-ho més a escala humana li permet arribar, més enllà d’estudiants universitaris, a un conjunt de la classe mitjana professional desitjosa d’un líder que els expressi. Claude és la imatge de projecció, fins i tot estètica, d’una rebel·lia “bonica”, de bon parlar i bon vestir. Una cosa important per a la projecció mediàtica, com ja es va demostrar amb el fenomen Camila Vallegos, Giorgio Jackson o Pancho Figueroa.
Gustavo Ruz, sorgeix de la més profunda memòria històrica de l’esquerra xilena. Professor, pres polític, militant del PS d’Allende (com a ell li agrada recordar). Jove ministre en temps de la UP. No amaga i perfila una imatge d’intel·lectual orgànic, en la lògica de Gramsci. La seva postura és més ética i principista que política. A través d’ell, certs sectors busquen projectar la importància de no quedar-se en les formes sinó d’instal·lar el fons. Per això situa com a pilar a l’Assemblea Constituent, relativitzant les maniobres polítiques electorals, a la necessitat d’atacar elements estructurals d’una derrota històrica, que carrega ell i els de la seva generació, com una pesada motxilla. Probablement son la rereguarda de continguts i experiència que necessita el període que arriba.
I en darrer terme, la meva candidata: Roxana Miranda. Sens dubte, la més rupturista de la política xilena des de Recabarren. Una aposta valenta amb una força política de recent creació com és el Partido Igualdad. Basada en la potència d’un discurs pur i transparent, que recull la ràbia i la convicció d’aquells qui avui dia representen el sectors més conscients d’un model excloent.
La Roxana és sens dubte, la representant d’un procés de politització de certs sectors socials durant la darrera dècada. Sorgida del carrer, i del carrer a la lluita política. Tot sense abandonar el seu lideratge social, en el món dels “deudores”. Cada intervenció de Roxama resulta incòmoda mediàticament, ja sigui per la forma, com pel contingut.
Un lideratge en construcció situat en un encreuament històric del moviment popular xilè: o es construeix un projecte polític popular de masses o es deleguen les forces socials en busca d’un representant.
Cadascun d’aquests candidats reflecteix una part del complex mosaic social que és Xile avui dia. I falten protagonistes. Són moltes les places en les que cal parlar, i molt diversos els públics. El moment no ha de ser desesperant. El trencament simbòlic i material de poble encara no ha arribat. Està arribant, això sí. I per això mateix hem de mesurar l’actual conjuntura electoral des de com creiem que serà i qui seran els subjectes centrals que emergiran en aquest moment.
Des de la meva perspectiva, només el subjecte popular convertit en actor polític té la capacitat de transformació amb la radicalitat necessària, no per a l’acomodació, sinó per al desmuntatge radical que necessita el model econòmic, polític i cultural xilè. Amb aquestes ulleres hem de veure l’aposta electoral fora del duopoli. Per això, centrar-se en el que té més càmeres és un error tàctic, que dilueix el que arribarà en els propers anys.
Genocidi a Pando (Bolívia)
La revolució boliviana ja té la seva nova Constitució
Per a la dreta boliviana, 61% pel Sí i 38% pel No és un “empat”
Next story Confessions d’un marxista erràtic
Previous story La UE, el “soft law” i com els principis del neoliberialisme se situen fora de la democràcia