Companys, encara esteu a temps: dimitiu ja. No sé si el projecte està tocat de mort, però sé que si no ho solucionem tot ja i de forma lògica i contundent, s’ha acabat.El problema no són les primàries i vosaltres ho sabeu. Hi ha dos punts de vista respecte les circumscripcions: no passa res, ho discutiu tots plegats a la Junta (fins on jo sé encara no ho heu discutit, i per tant la discrepància és només “virtual”), ho voteu i decidiu. Acceptem tots plegats el que decidiu la majoria de la Junta, que per això us hem votat. Aquest no és el problema. El problema és la pèrdua greu de confiança en vosaltres.A la Junta sou 18 persones: 14 pensen d’una forma i 4 de l’altra. Doncs es fa el decideixen els 14 i, si s’equivoquen, els associats elegirem uns altres representants en la propera assemblea, no? I si la Junta té 18 persones, i 4 són un problema pel seu “normal funcionament”, doncs és raonable que aquests 4 pleguin: ajudar o apartar-se, mai fer nosa.Les coses no són blanc o negre, segur que hi ha matisos i responsabilitats compartides, però per mi està clar: sou els principals responsables de tot el que està passant, responsables de què aquest projecte estigui a punt de desaparèixer. Així li he dit a l’Albert Pereira personalment per telèfon, he intentat dir-li a l’Emili Valdero (t’he trucat però no he pogut parlar amb tu) i els hi voldria haver dit personalment al Francesc Abad i al Jaume Renyer (no tinc el vostre telèfon). Us reconec grans aportacions al projecte, dedicació, temps i energia, però ara esteu enfonsant el projecte. Cert, hi ha coses que es podrien fer millor (moltes altres s’estan fent molt bé) i potser s’han pres o es poden prendre decisions equivocades (moltes altres encertades), però per això vam elegir una Junta: per a què prenguéssiu decisions. I els socis vam votar els 18 membres de la Junta, i també per cert una persona va quedar primer destacat: Joan Carretero. Ah, i la segona persona més votada va ser la Rut Carandell. Aquest no és un projecte personalista, però és obvi qui és el líder, a qui hem votat els associats i en qui confiem.Les vostres explicacions no convencen, ni a mi ni a la majoria: com us deia he parlat amb l’Albert, he sentit per la ràdio al Francesc, he vist per TV3 a l’Emili, he llegit el blog del Jaume, i he llegit el comunicat a la web de Reagrupament... ho reduïu tot al tema de les llistes i no és això.14 a 4: sou minoria. Potser teniu raó, però sou minoria. Ajudeu o aparteu-vos, però no feu nosa. A més, us creieu de veritats legitimats per liderar el projecte de Reagrupament? Vosaltres quatre?Dieu que voleu fer una Assemblea Extraordinària: no, no cal, l’Assemblea ja ha parlat i a més seria massa tard. L’Assemblea ja va votar una Junta, i també va votar de forma destacada al Joan i a la Rut.Com ho veig teniu dues opcions:Opció A: Assemblea Extraordinària, demorar en el temps la solució i acabar d’enfonsar el projecteOpció B: plegar ja, que tornin els 14, a veure si estem a temps de salvar el projectePer responsabilitat, plegueu ja. Ja, avui, ara, potser encara hi som a temps.
M'he assabentat de la notícia per TV3 i al mateix moment he rebut trucades i sobretot molts emails i missatges al Facebook. La primera pregunta és què ha passat, i la segona i més important: "i ara què?".De la primera pregunta vaig tenint informació poc a poc, i respecte la segona no ho sé, la veritat. El que tinc clar és que el líder és el Joan, perquè així ho vam votar tots els associats, i que sense ell no hi ha projecte. I que a tot arreu cal algú que mani, que prengui decisions, que l'encerti i que s'equivoqui i que en conseqüència, quan arribi el moment, se'l renovi o se'l substitueixi. I que si hi ha un enfrontament de 14 a 4, si pot ser no plega ningú, però en tot cas pleguen els 4, no els 14. I que no pot ser, que hem de poder votar independència i regeneració democràtica a les properes eleccions, que molts han (hem) dedicat molt temps, esforç i il·lusions a crear i tirar endavant aquest projecte, i que no pot que tot plegat se'n vagi a norris.En fi, necessito temps pensar-hi. I quan ho faci us respondré a tots, no és que no us vulgui dir res, és que no tinc respostes, o les que tinc no m'agraden o encara no me les crec.P.D. Tot plegat ha de ser redreçable. En tot cas, la solució passa pel 14-4, no sobra ningú, però segur que no sobren 14. Però el mal ja està fet, o no (un apunt optimista, amb poc convenciment, això sí), potser hi ha un precedent internacional: SuresnesP.D. Cansat, esgotat, i de molt mala llet
El major error que pots cometre a la vida és tenir sempre por de fer-ne un (Elbert Hubbard)Everyone is entitled to be stupid, but some abuse the privilege (Unknown)El pessimista es queixa del vent. L’optimista espera que canviï. El líder ajustra les veles (John Maxwell)No hay un rey que, teniendo fuerza suficiente, no esté siempre dispuesto a convertirse en absoluto (Thomas Jefferson)Suggerides per Jaume Soler:Watch the downside; the upside will take care of itself (Marty Gruss explicant-li a John Paulson la inversió perfecta - limited risk but with the promise of potential fortune)Lead, follow or get out of the way (Ted Turner)Suggerides per Josep Ribó, frases de Gilbert Keith Chesterton:Si parles amb Déu ets una persona religiosa, però si Déu parles amb tu es que estàs boigSi no existís Déu, no existirien els ateus
Nova sessió del Programa Vicens Vives (PVV), aquesta vegada per discutir sobre la societat del coneixement amb Alfons Cornella i Joan Majó.La veritat és que tenia molt d'interès en escoltar a l'Alfons Cornella en primera persona: he llegit molts articles seus i molta molta gent m'ha parlat molt bé d'ell (en especial el David Boronat). Al Joan Majó ja l'havia sentit una vegada amb el Collectiu El Far (quins temps aquells! sopars-tertúlia amb Marc, l’Uriel i els Jordis…; al sopar amb el Joan Majó, de quan era Director General de la Corpo, va venir també la Marina Llansana).Alguns apunts aleatoris de la sessió:Repte de passar de l’exhaustivitat (Google) vs. rellevància (qui?): avui dia podem trobar-ho tot, però la clau és trobar exactament allò que busquem o allò que ens és més útilEstem més connectats però som més individualistes, i perill d’estar hiperconnectat: ho reconec, jo ho estic, i tinc “mono” quan fa estona no reviso l’email (cal evitar ser esclaus de la tecnologia, he de mirar quina teràpia puc seguir!)Privacitat: Google i demés acaben tenint molta (molta) informació sobre nosaltres... Poca conyaTecnologia com augmentació de les nostres capacitatsGrid/greed, explicació de molt del que ha passat els darrers anys Les solucions tradicionals no serviran pels nous problemes als que ens hem d’afrontar ... i reflexió personal, sort que les xarxes socials no existien quan jo tenia 20 anys! (ves a saber quines fotos podrien veure els meus fills de mi...).I un tema molt interessant que va comentar Alfons Cornella: la necessitat de compartir coneixement dins de l’empresa, i que fer això tingui “recompensa”. “Donar coneixement no és un acte altruista”, “no es valora compartir coneixement”, “la informació és poder”: no hi podria estar més d’acord, aquest és un tema no resolt en la majoria d’empreses, i acaba resultant en pèrdua d’oportunitats de les empreses.I també d’Alfons Cornella, una frase: cada dia, una idea. Quina idea has tingut avui?
M'encanten els Moments de qualitat, escriure'ls i que la gent em digui que els han llegit i que els han agradat o s'han sentit identificats.Ara fa uns mesos vaig rebre alguns comentaris en els Moments de qualitat de Victòria Cardona, una professora i escriptora especialitzada en orientació familiar que havia descobert el blog per casualitat (com molta altra gent, suposo). Enriquia els Moments amb explicacions interessants, i recordo especialment quan va escriure de com parlar de la mort als nens (i un bon amic que llegeix el blog, el Pau, també m'ho va comentar).Al cap d'uns dies em va enviar un email per dir-me que estava escrivint un llibre sobre educació infantil, i em va demanar si podia utilitzar algun fragment del meu blog: encantat.Ara he rebut el llibre, que encara no he acabat però pel que de moment he llegit recomano: "Qui mana aquí?". Pregunta clau que ens fem els pares molt sovint: qui mana aquí o, més ben dit, què hem de fer per manar nosaltres i no els nens?Tenia ganes de sabe quin moment de qualitat triaria, i ha agafat un que m'agrada molt, sobre la relació entre l'Àlex i la Vinyet. Et deixo amb el Moment triat per la Victòria, i et recomano el llibre "Qui mana aquí?" i el seu blog. I gràcies Victòria per apreciar els moments de qualitat i fer-ne difusió.Moments de qualitat: l’Àlex defensa la VinyetAl parc, diumenge a la tarda, jugant amb altres nens. De sobre passa un nen corrents i, com passa moltes vegades entre els nens, li dóna un cop sense voler a la Vinyet i la fa caure. La Vinyet no es queixa, el terra és tou, s’aixeca i ja està. I l’Àlex? Va al nen, li dóna una empenta i l’intenta pegar (jo ho evito). Està indignat: ha fet caure a la seva germana. No sé si riure o enfadar-me. Em sap greu que intenti pegar als nens però m’encanta que defensi a la seva germana. A la Vinyet només la pot pegar ell.P.D. Apart de moments de qualitat, tot s'ha de dir, hi ha moments en que testa/testen els meus límits. De fet, des de que tinc dos fills ja no m'estresso a la feina...
Pacte impossible? Ja! Pacte a la Sindicatura de Comptes: CiU vota a favor d'evitar que s'auditi uns comptes relacionats amb el PSC-PSOE, i el PSC-PSOE fa el mateix per CiU. Transparència? Sociovergència!Una esperança: Oficina Antifrau. I una altra: regeneració democràtica. Posted by
No és un moment de qualitat, és més aviat un antimoment de qualitat que explica molts moments de qualitat: pateixo de forma extrema quan l'Àlex i la Vinyet pateixen, ni que sigui una mica.Dissabte a la tard, per Sabadell, l'Àlex em diu de fer una carrera, li dic que sí, comença a córrer amb la cara girada, mirant-me de reull a veure si l'agafo. Mira enrera, hi ha un piló de ferro d'un metre, va a xocar, crido "Àlex!!!!!", massa tard: xoca, i cau al terra, cap enrera de la inèrcia. Vaig corrents, plora molt, li surt molta sang de la boca. No sé per què, el primer que penso que penso és que potser s'ha trencat el nas o alguna dent. Plora, plora molt, i li surt sang, tinc la sensació que molta sang. El netejo amb un mocador i l'abraço. Me l'emporto a casa, quan arriba ja no plora. Mimos, molts mimos el curen. L'abraçada el tranquilitza, a ell i a mi. S'ha mossegat la llengua, el susto i el cop, res més, però ha plorat molt, i m'he espantat amb el xoc, el cop, la caiguda, la sang i els plors. Ell plorava i jo ho he passat fatal. I no sé per què hi segueixo pensant, hi he pensat moltes vegades el cap de setmana, m'ha vingut al cap la imatge de l'Àlex xocant i caient de cop.Res, un cop i vindran molts més. I seguiré patint, quan xoqui o pensant que potser xoca. Pare feliç patidor. Pare extremadament feliç i patidor.
Primer dia del Programa Vicens Vives: pinta bé. Lideratge, compromís, valors i país. És un any especialment complicat, per feina i demés, però el 2011 segur que també tindria altres arguments per no fer-ho. Endavant doncs un dia a la setmana, divendres tarda, per aprendre, compartir i discutir temes interessants i rellevants sobre el present i futur del nostre país. Alguns bons amics m'han dit que com pot ser que encara no l'hagi fet.Es coneix molt poc a Jaume Vicens Vives (d'acord, tu potser sí el coneixes, però el proper dinar de família o de feina pregunta quants el coneixen i què et poden dir d'ell). Jo mateix, amb sinceritat, el coneixia molt poc. La primera sessió va servir per conèixer més la seva figura en el context del 100 aniversari del seu naixement (i també malauradament del 50 aniversari de la seva mort, va morir jove). L'historiador Josep Termes i el President Pujol ens van parlar d'ell, enriquint l'explicació amb la seva experiència personal, ja que els dos el van conèixer i tractar personalment. Ens van parlar del seu llibre "Industrials i polítics" (que s'havia de dir "Història de Catalunya"), del seu paper en la creació del Cercle d'Economia, o de la seva figura com a historiador, divulgador, assagista, investigador, dinamitzador i patriota.En un context d'actualitat van explicar també la seva preocupació per l'encaix de Catalunya a Espanya (recordem que va viure del 1910 al 1960). I el President Pujol va dir també que un polític havia de saber d'història, geografia i política. Inevitablement vaig relacionar les dues idees: lliçó històrica, lliçó diària, encaix impossible de la nació catalana a l'estat espnayol. Prenc nota però d'aprendre més història, geografia i demografia. Es va parlar de relleu generacional, i em va venir al cap la gran iniciativa de l'amic Jordi Plana: Implicat. Implicat és un projecte per renovar la Cambra de Comerç de Barcelona. Complicat? És clar, però és igual: no ens podem queixar que les institucions necessiten renovar-se i no fer res. La Cambra de Comerç té molts recursos i influència que s'haurien de destinar de forma descomplexada a construir el país i a defensar les empreses i empresaris, i avui no és així. Queda pendent parlar més d'aquest projecte, però si vols més informació ves a Implicat o envia un email a administracio@implicat.org.I sobre el relleu generacional, trobo a falta també que els "sèniors" que en parlen, apart de dirigir-se als joves que l'han d'impulsar, no ho recordin també als seus col·legues (i potser a ells mateixos) que l'han de facilitar. Aquest relleu però ha de ser meritocràtic i no simplement el pas d'un testimoni de pares a fills, fent que tot quedi en família, o a dit, en base a mèrits més que discutibles.Aquest any pinta molt intens: feina, país, Vicens Vives i demés. Objectiu clau: no sé com, sobretot Àlex, Rosa i Vinyet.P.D. I una frase de Vicens Vives: "No hi ha possibilitat de cultura o de vida política i econòmica sense l'existència d'un grup humà que comprengui els objectius a assolir per la societat que governa o dirigeix". Doncs això, a formar-nos i treballar, per nosaltres, els nostres i el nostre país.
I si Catalunya vol tenir gestionar l’aeroport del Prat i Espanya diu no? I si Catalunya vol tenir seleccions nacionals, convocar un referèndum o recaptar els seus impostos, i Espanya diu no? I si...?És un bucle infinit que no té solució, o la té, però fora del bucle. Voler, demanar, exigir o negociar amb Espanya no són una opció. Promeses de l’estil “ara reclamarem el concert econòmic” són mentida, impossibles, i només es poden plantejar des del desconeixement o la mala fe (ja no és creïble la visió naïf de creure en una Espanya federal, en un pacte entre iguals entre Catalunya i Espanya). Estat propi, la solució a totes les demandes impossibles dins d’Espanya. I si Espanya diu no? El problema no és la resposta, el problema és preguntar.
“We have decided we are no longer willing to continue censoring our results on Google.cn, and so over the next few weeks we will be discussing with the Chinese government the basis on which we could operate an unfiltered search engine within the law, if at all. We recognize that this may well mean having to shut down Google.cn, and potentially our offices in China”.És a dir, Google contra la censura a Xina i, si això suposa marxar de Xina i perdre diners (avui l'acció està baixant), doncs no passa res.El millor homenatge i servei a activistes xinesos que estan a la presó o han hagut d’exiliar-se i al poble xinès en general. I una gran lliçó per empreses i governs amb negocis a Xina i que tanquen els ulls davant la violació continuada dels drets humans.Google, endavant (ja era fan de Google, ara encara més). I tan de bo altres segueixin el seu exemple.Pots trobar tot el comunicat de Google a “A new approach to China”.
Suport a tot el que sigui defensa de la dignitat de Catalunya, implacable amb la demagògia: el President Montilla ha enviat una carta a 200 entitats que donen suport a l’Estatut(et) on diu que, “si cal”, hi haurà una resposta “resposta política i cívica, clara i unitària” a la sentència del Tribunal Constitucional. José Zaragoza remata la carta amb unes declaracions on afirma que ha estat el PP qui "ha recorregut davant del Tribunal Constitucional "l'Estatut de Catalunya i és, per tant, el responsable "dels problemes entre Catalunya i Espanya". Dignitat sí, demagògia no, si barregem dignitat i partidisme demagògic, que surti tot: El President Montilla, en aquell moment Ministre del Govern del PSOE, va ser el primer en anunciar esmenes a l’Estatut aprovat pel Parlament de CatalunyaL’Estatut(et) ha estat recorregut també pel Defensor del Poble espanyol, un històric militant socialista, del PSOE, és a dir, del PSC-PSOEL'artífex del "cepillado" de l'Estatut va ser Guerra, del PSOELa defensa de l’Estatut per part del Govern espanyol (advocat de l’estat) davant el Tribunal Constitucional passa per una interpretació molt restrictiva del mateixEl Govern espanyol se salta quan vol l’Estatut(et), com amb el finançament, que el van aprovar tard i malament; això sí, amb el suport del Govern de CatalunyaConclusió: que més enllà de cartes i declaracions, fets i no paraules, ja va sent hora; i que PP no, però PSOE (i PSC-PSOE) tampoc.I perfecte en defensar la dignitat de Catalunya, però no caiem en el parany en acceptar en una resposta unitària de mínims, de creure (intentaran que ens ho empassem) que no passa res o que no hi ha per tant, o de defensar un Estatut(et) que ja va ser radicalment retallat a les Corts Espanyoles: davant la retallada, principi de realitat (impossible augmentar l’autogovern dins d’Espanya) i actuar en conseqüència (marxar d’Espanya), per això el status quo no vol una retallada o que no es noti gaire, ja que demostraria la impossibilitat de l’encaix de l’aspiració nacional catalana de molt autogovern dins de l’estat espanyol (la demanda de dignitat és, en molts casos, la demanda d’un “si us plau, deixeu-nos ser catalano-espanyols, no tibeu massa la corda, que encara la trencareu”).President Montilla, Maulet Montilla, hereu del President Macià (sic), fets i no paraules: el temps, de moment, no juga a favor de la seva credibilitat, i la demagògia dels seus i l’actuació del seu partit (i de vostè mateix), tampoc. Dignitat? Fets i no paraules.
Segons Eurasia Group, top 10 riscos geopolítics de l'any 2010:Relació Estats Units-Xina, especialment en l'àrea econòmica, però també en el paper que pot jugar (o no jugar) Xina en altres temes, com el compromís contra el canvi climàtic (whatever it means) o contra la proliferació d'armes nuclearsIran, amb pressió interna i externaDivergència fiscal europea, tant entre els estats emergents com madurs, com entre els estats madurs (els PIGS!)Regulació financera americana (o potser la manca de passos rellevants per fer-la més efectiva)Japó, degut al recent canvi de govern, més feble i en un entorn més complicatCanvi climàtic, per la manca d'una acció coordinada a nivell globalBrasil, degut a la incertesa que provoca un proper canvi de govern en una economia amb un pes tan gran a LlatinoamèricaÍndia-Paquistan, enterns enemicsEuropa de l'est, davant eleccions en un entorn de greu crisi econòmica i de molt aturTurquia, amb un govern enfrontat al poder judicial, militar i econòmic.Trobo signitifcatiu (i preocupant) que la indisciplina financera dels PIGS (Portugal, Irlanda, Grècia i Espanya) i Itàlia, estiguin en tercer lloc. Em preocupa com a europeu, i em preocupa com a català, en la mesura en que patirem les conseqüències de la nefasta política econòmica (d'altres àrees també) del crack ZP.L'informe també comenta alguns problemes que no són tan greus com podrien semblar, i esmenta Iraq, el Golf Pèrsic, Rússia, el dòlar i el paper dominant de Nova York i Londres.Les prediccions, aquesta i en general, no les acostumen a encertar, però són un element de reflexió interessant. Pots llegir l'informe anant a "Top risks of 2010".
Interessant informe publicat per Goldman Sachs, on fa 10 preguntes clau sobre l'economia americana i presenta la seva resposta. T'adjunto un resum (si t'interessa i el pots aconseguir, llegeix l'informe sencer, és força interessant):1. Have house prices bottomed? Probably not yet, but we are quite uncertain.2. Will banks become more willing to lend? Probably yes.3. Will small-business activity pick up? It should, but so far we are not seeing it.4. Will hiring revive? Yes, but we expect the rate of job creation to reach only about 100,000 per month by the second quarter, not enough to push the unemployment rate down in a meaningful way.5. Does the savings rate have further to rise? Yes, we think so.6. Will inflation fall further? Very likely yes.7. Does the dollar pose an inflation risk? Only to a very limited degree.8. Will Congress pass more fiscal stimulus? Yes.9. How will the Fed “sequence the exit”? In 2010, the main form of “exit” is likely to be an end to asset purchases. … We expect neither a hike in the funds rate nor outright sales of assets on the Fed’s balance sheet in 2010 (or for that matter in 2011).10. Will the end to the [Fed's] asset purchases tighten financial conditions? Possibly, although the degree is highly uncertain.Estaria bé respondre a aquestes (i altres preguntes) sobre les economies espanyola i catalana (per prudència jo no ho faré; et remeto a Edward Hugh i a la seva visió sobre l'economia espanyola). Una conclusió ràpida és que si aquestes són les perspectives de l'economia americana, i aquí estem pitjor, ergo...
Plego d'hora de la feina: fa molt temps que no ho faig i no sé quan ho podré tornar a fer. Merda, trobo un accident a l'autopista, arribaré tard. No, falsa alarma, molt trànsit però arribo a l'hora. A casa, amb la Rosa i la Vinyet, i anem a buscar l'Àlex. Cap a Santa Perpètua, esperem, ens mullem una mica, i veiem sortir als reis. La cavalcada, sense vacances aquest Nadal, però la cavalcada no me la podia perdre (em vaig perdre el festival de l'Àlex i em va fer molta ràbia, especialment perquè al final va sortir, davant de tothom, a pintar un estel que era la postal de Nadal del cole, i que van pintar "en directe" quatre nens, tots més grans que l'Àlex). Se'ls veu molt contents, molt feliços. El meu rei abans era el negre, ara és el ros. Tiren caramels, l'Àlex i la Vinyet n'agafen molts (sempre els acabem tirant gairebé tots, us passa el mateix?). Passen reis, fades, molts Harry Potters. El rei negre para davant nostre, la Vinyet se'l queda mirant, li tira un petó, el rei li torna. La seva cara és genial.Cap a casa, a banyar-los i a sopar. L'Àlex es porta com sempre, però avui segurament està una mica més nerviós. Quanta gent diu "si no et portes bé no et portaran res els reis"? Es porti com es porti, li portaran regals. Deixem les sabates, unes copes de cava i caramels. Ja queda menys.Demà em sembla que a quarts de vuit em despertaran. Un dia és un dia, no passa res, suposo que jo feia el mateix: els meus pares cansats per haver treballat el dia abans a la nit, i jo els despertava. Primer esmorzàvem melindros amb xocolata, i després els regals.Quarts de vuit, obrirem els regals, i durant el dia farem "la ruta", i acabarant jugant amb els juguets més senzills, ja veureu.Update: s'ha acabat el dia de reis, tenint en compte com s'ha portat l'Àlex, hi han hagut dies millors...
Què hem après del 2009? Hem après res? Quan ho oblidarem? Proposta de lliçons apreses (o no): "James Montier: Ten Lessons (Not?) Learnt"Markets Aren’t EfficientRelative Performance is a Dangerous GameThis Time is Never DifferentValuation Matters (in the Long Run)Wait for the “Fat” PitchSentiment MattersLeverage Can’t Turn a Bad Investment GoodBeware of Over QuantificationThere is No Substitute for SkepticismThe Benefits of Cheap InsuranceSi vas al link veuràs la presentació sencera. Reflexions addicionals de la mateixa presentació: les prediccions sobre el creixement econòmic o sobre l'evolució de la borsa no l'acostumen a encertar; som incapaços de detectar bombolles; i l'apalancament efectivament no pot convertir una inversió dolenta en bona, però sí pot convertir una inversió bona en dolenta.De tant en tant, revisaré aquesta llista.
Fa uns dies parlava d'Edward Hugh, economista gal·lés, patriota català resident a Barcelona. Avui ho torno a fer per recomanar-vos la interessant entrevista que fa a Paul Krugman, publicada a La Vanguardia (en català i en anglès).Si us interessa i us preocupa la situació econòmica catalana i espanyola us recomano que visiteu els seus blogs (català i en anglès) i que us feu amics seus al Facebook. Així podreu llegir i discutir les seves anàlisis i propostes. A mi, el que explica m'agrada (per la seva profunditat) i em preocupa (perquè em sembla que té raó). I si us plau, si coneixeu algú al Govern (al que sigui), assegureu-vos que llegeix a l'Edward.En fi, de veritat, lectura, blog i "amic" Facebook recomanat.
12 coses que s'han tornat obsoletes aquesta dècada ("12 Things That Became Obsolete This Decade"). Jo potser estic antiquat, encara m'encanten els CDs, i m'agrada parlar per telèfon, mirar els classificats dels diaris, i sí, m'agradaria rebre alguna carta escrita a mà. De fet he rebut pocs Christmas en "paper", i m'han fet molta il·lusió (i també rebre unes ampolles de vi d'un bon amic!).En fi, de moment antiquat, temps al temps (suposo).
Encara no els tinc clars: em surten massa i no són realistes. Algunes idees per inspirar-me/per inspirar-te ("New Year's Resolutions: 20 Ways To Add More To Your Life"):20 New Year ResolutionsMore Real Food, Less "Food-like Substances",More Fruit and Vegetables, Less Sugar, Wheat and CornMore Organic, Less ToxicMore Chewing, Less EatingMore Water, Less SodaMore Recycling, Less WasteMore Walking, Less DrivingMore Exercising, Less Watching TVMore Outdoors, Less IndoorsMore Sleep, Less WorryMore Calm, Less ChaosMore Being, Less DoingMore Consciousness, Less IgnoranceMore Smiles, Less AngerMore Love, Less HatredMore Play, Less SeriousMore Letting Go, Less Holding OnMore Forgiving, Less BlamingMore Generosity, Less GreedMore Ubuntu, Less Me! (Ubuntu means what makes us human is the humanity we show each other. It is a Xhosa (South African) word and philosophy emphasizing community, sharing and generosity.)La veritat és que aquests propòsits m'agraden, venen a ser propòsits de bon rotllo, per viure millor i ser feliç, i tot plegat va d'això, no? Em sembla que de tant en tant aniré repassant aquesta llista, a veure si els vaig complint.En fi, en uns dies, els propòsits del 2010. I per anar avançant, un propòsit que de moment tinc clar: cumplir els propòsits del 2010 (si al final decideixo que aquest any sí, que m'aprimo i faig esport, doncs això: aquest any sí!).
Els posts amb més visites aquest 2009 han estat:"1,8% o la crua realitat sobre el finançament" (quin desastre el nou finançament!)"Saura dimissió" (post del 2008, molt visitat també el 2009)"Sí, suport als Mossos d'Esquadra" (és clar!)"Sobre el finançament de l'acte de NY" (el tema Reagrupament a NY fa generar moltes visites""Claca final del front de les engrunes" (més sobre el finançament)"El meu 13-D" (un pas més)"Cercle Català de Negocis: el món de l'empresa per la independència" (content de fer difusió dels meus amics del CCN)"CIU o CIUdadanos?" (canya a CiU, quan s'ho mereixen)"Frases de la setmana" (no sé per què, les frases d'una setmana de febrer van ser molt visitades"Mesura anticrisi: legalitzar les drogues i la prostitució" (vaig fer altres propostes anticrisi menys polèmiques...)Els articles més llegits, doncs, sobre política. També escric sobre economia, però no té tan interès. I també ho faig sobre el meu tema preferit ("Moments de qualitat").I res, a seguir escrivint, que a mi em relaxa i hi ha algú que (no sé ben bé per què) li agrada.
Explicava ahir ("Impacte de l'impost de successions") que hi ha estudis (!) que demostren que la gent postposa la seva mort per pagar menys impostos. Als Estats Units, si no canvien, pot passar el contrari: durant el 2010 hi haurà una exempció molt alta en l'impost de successions, però l'impost torna el 2011. És a dir, per la gent amb molt patrimoni (o millor dit, pels hereus de la gent amb molt patrimoni), serà millor morir el 2010 que el 2011. Implicacions? Bé, doncs això, que algun hereu potser "gestionarà" que la fatídica data no s'allargui més enllà del 2010, o algú es suïcididarà el 2010 per a què així els seus rebin una major herència (tot i ser molt liberal, no estic a favor d'aquest tipus d'eutanàsia).L'impost de successions mai s'ha d'incrementar i, si es fa, s'ha de fer de cop, no anunciar-ho que es farà d'aquí un any, no sigui que l'anunci d'un futur increment tingui conseqüències nefastes (si no ho canvien, es podria fer l'estadística i comparar l'última setmana del 2010 i la primera del 2011).Un parell de reflexions al respecte: "Estate Tax Update" i "Tax Laws Encourage Euthanasia In 2010". I això, feliç 2010! Salut, sort i llibertat.