Un altre invent: 2017
Aquest és el títol d'un article de l'Ara Criatures d'en Lluís Gavalda que acabo de llegir no fa ni dos minuts. Només m'hi he sentit identificada a trossets. Sempre que m'he trobat amb aquesta situació: que em preguntin d'on sóc, em surt Catalunya. No cal que hi pensi, ni que hi doni voltes... és el que em surt. La incomoditat es genera quan has d'omplir papers: visats, hotels... sovint no tens opció , i posar Espanya, m'incomoda. No perquè hi tingui res en contra, sinó perquè no em representa, no sóc jo .
Aquest dies, amb totes les noticies que han sortit als diaris d'arreu d' Europa ,m'han fet pensar si potser algunes d'aquelles persones a qui he contestat el Where are you from? amb un de Catalunya, els hi ha vingut al cap alguna de les meves respostes. Normalment respondre Catalunya, implica una explicació posterior: localitzar Barcelona ( tal i com diu en Gavaldà) i en el meu cas una explicació sobre que Catalunya no és Espanya. Si algú ha tingut ganes, o ha estat molt educat, i n'ha volgut saber més, els detalls sobre llengua i cultura tampoc no han faltat.
D' on ets? Sembla una pregunta simple, oi?
Em retrobo amb Camilleri amb l' enèsim cas d'en Montalbano. Tot i que tots els llibres segueixen un mateix patró, no puc deixar de llegir-los. A cada nou llibre, una nova lectura i sempre acabo contenta.
El comissari Montalbano es troba amb un nou cas d'assassinat sobre la taula. Un benestant vidu jubilat és assassinat de matinada a la seva casa de la platja. El cas és que de sospitosos n'hi ha molts. El mort era una mala persona fent negocis, tenia un reguitzell d'amants abandonades i un parell de fills a l'espera de l'herència. Molts sospitosos però pocs mòbils. En Montalbano es troba amb una bona feinada per endavant.
No oblidem però la vida privada d'en Montalbano, no seria un típic llibre sense el seu mal humor, els seus menjars a ca l' Enzo, les passejades per la platja, les enrabiades amb la Lívia i els seus mètodes poc ortodoxos. Afegim-hi un sense sostre ben educat i ja tenim una novel·la la mar d'entretinguda.
Com sempre en Camilleri no decep: un llibre entretingut i ben escrit.
Resenyes pendents d'aquest any
No és que hagi llegit molt i molt, però potser si em poso una mica de pressió acabo fent les ressenyes que tinc pendents d'aquest any
El llibre del Baltimore. Jöel Dicker
Joël Dicker ens fa retrobar amb en Marcus Goldman, jove escriptor famós que ja era el protagonista en La veritat sobre el cas Harry Quebert. En Marcus ens explica el seu passat familiar i alhora el seu present. Es tracta d'un novel·la que va fent salts en el temps i que ens permet aprofundir amb la biografia del personatge. En els fets, però sobretot en els sentiments i en les sensacions. Un fet rellevant a la vida dels Goldman: el Drama, és l'eix central de tota la novel·la. En Marcus ens va desglossant la relació de les dues branques de Goldman: la de Montclair i la de Baltimore, tant diferents entre elles.
Dicker utilitza un llenguatge planer , fàcil ,de còmode lectura i que el fa una bona lectura d'estiu o de tren. És un llibre àgil que fa que tinguis ganes de saber que passarà. El tractament dels sentiments, de les emocions , de la transició nen-adolescent-adult lligat amb la història familiar fa que sigui atractiu.
No tinc massa bona mà ( ara no sé si aquest diacrític es manté o no) amb les plantes. Tenen una tendència natural a morir en les meves mans. Però no totes igual, n'he reviscut algunes de forma espectacular i d'altres han mort sense tenir ni la més mínima oportunitat. Fins aquí normal. Un cas especialment excepcional és la meva afició a plantar alvocats. Si busques tutorials veus coses molt estranyes: escuradents volant, tècniques difícils... Jo tinc la meva particular i és la següent:
segons internet
Compro un alvocat que sigui ufanós, ni dur ni massa tou a la nostra verduleria de capçalera.
Fem servir l'alvocat per fer guacamole, o tàrtar de salmó o simplement en una amanida.
Vaig a llençar el ós ( un altre diacrític, ufff) i m'ho repenso.
Surto al balcó, busco una jardinera amb les plantes una mica potxes ( no em costa gaire) i enfonso el pinyol a la sorra.
Regar quan hi penses.
Sorprendre't quan surt un brot i regar amb assiduïtat, ara sí.
Oblidar-te de regar-lo o deixar-lo a fora a l'hivern.... i que estiguin a punt de morir.
Entrar-lo a casa i que revisquin...
Aquesta és la meva tècnica de plantar alvocats. Bé, només han sigut dos i el segon a aparegut per sorpresa avui i fa més d'un pam ( no l'havia vist). Aquest ha sigut el detonant per fer aquest post. Apa us deixo quatre fotos ( no en tinc més del alvocat i el seu procés).
primer brot de l'alvocat
creixent, creixent
trasplantar sempre és un risc
i no ho havia vist ;)
uiii que ha sortit aquí al costat?
I de què va? imatges
parella de collverds
com m'agraden les violetes!
I de què va? Martí, Mireia, muntanya
Després de molt de temps, torno a ressenyar un llibre al blog. No és el primer llegit aquest 2017 , però sí el primer començat. Per tant, donarem per bo que és el primer llibre de l'any.
Com sempre, qualsevol llibre que al títol tinguin algunes de les paraules màgiques: llibres, lector, biblioteca.... acaba cridant-me l'atenció i aquest no podia ser l'excepció. Així doncs, després de llegir la contraportada vaig decidir que era un llibre per mi i no em vaig equivocar de molt. Un matí al solet del balcó i mig llibre al sac.
En un poble bretó un bibliotecari barreja de bon jan i enigmàtic crea una secció a la seva biblioteca per aquells llibres rebutjats per les editorials i mai van arribar a ser editats. L´única condició que té per acceptar un original és que els autors els portin en persona. Després de la mort del bibliotecari, la seva ajudant deixa una mica de banda aquesta excentricitat però potser no tots els manuscrits quedaran tant oblidats. Un d'aquests llibres sortirà a la llum, teixint relacions inesperades i recerques impossibles.
Un llibre entretingut, divertit i amb alguns tocs humorístics. Comença molt fort, promet molt però es va desinflant. Crec que a partir de la meitat del llibre es precipita, corre massa i vol acabar aviat. Especialment les últimes 50 pàgines se m'han fet curtes. Però no aquell fer-se curt bo, que no vols que s'acabi sinó el dolent... com quan expliques un conte a un nen i s'allarga massa i acabes ràpid perquè tens pressa, es nota que vols enllestir i que no hi poses l'atenció que caldria. Era la meva primera novel·la de l'autor que llegeixo, no el coneixia però tot i aquest final crec que possiblement l'hi doni una segona oportunitat.
Sense activitat. Estem defensant els nostres drets...
La biblioteca dels llibres rebutjats. David Foenki...