Les temptacions del corredor de fons | Amb sal i pebre
Les temptacions del corredor de fons
Publicat el 10 Març 2011 per jordibadia
Per córrer una marató o una qualsevol altra prova de llarga distància, penso en un triatló de llarga distància o en un de distància Ironman, cal haver-se preparat físicament d’una manera intensa i adequada. Ara: el més decisiu per completar una cursa d’aquesta mena és la força mental. Són proves que es fan en solitari i són moltes hores d’esforç. Hi ha moments d’eufòria, en què creus que tens més forces a la reserva de les que realment et queden, i moments de crisi, en què les temptacions de deixar-ho estar esdevenen cants de sirena irresistibles. No et passa la vida per davant, però tens temps per recordar tots els entrenaments que has fet, les persones que han estat al teu costat i t’han ajudat, per fer plans de futur, reflexionar i prendre decisions, són moltes hores i hi ha temps per a pensar de tot i en tot. Sempre m’ha semblat que una cursa de fons s’assembla molt a la vida. La diferència és que en una cursa de fons l’abandonament no és mai definitiu, sobretot si l’has convertida en la teva manera de viure, llavors cada cursa és només una etapa de la gran prova. Quan et deixa la vida és per sempre; la diferència és substancial.
4 pensaments sobre “Les temptacions del corredor de fons”
David el 10 Març 2011 a les 22:15 va dir:
Un símil molt ben aconseguit. Realment la comparació és molt bona però crec que també seria aplicable a moltes altres pràctiques esportives, tot i que no suposin un esforç i un sacrifici tan gran com en les carreres de fons. La part psicològica és essencial tant en la vida com en l’esport. Poso l’exemple del billar (he estat federat molts anys), que pot semblar un joc simple però que té molt a veure amb la importància mental, òbviament salvant les distàncies amb el símil que tu proposes.
jordibadia el 11 Març 2011 a les 6:38 va dir:
I tant!, David, hi ha moltes disciplines esportives, o d’altres activitats (la literatura), que servirien per fer el mateix símil. He usat les que conec potser més bé i més he experimentat. Pel que dius del billar, hi estic d’acord. Mai he estat federat i hi he jugat molt poc, però quan jugava a tennis taula, tretze anys amb el Ciervo de Sabadell i l’Epic de Terrassa, com que en tots dos clubs tenien seccions d’escacs i de billar, també, la de Terrassa, doncs, una estona o altra hi vaig jugar i vaig conèixer persones, com el Valerià Parera, que havien fet del billar la seva vida. Gràcies pel comentari.
David Muñoz el 11 Març 2011 a les 8:55 va dir:
Sí, et deus referir al fill del Gran mestre Parera o al propi mestre, potser. Gràcies a tu per seguir treballant força en el blog. Acostumo a seguir-lo perquè considero que és molt correcte i, si més no, m’inspira i m’ajuda a aprendre més cosetes del difícil món del periodisme.
jordibadia el 11 Març 2011 a les 9:33 va dir:
Al pare, sí.