Paranoies RiKanna: Nagi no Asukara (anime)
Títol: Nagi no Asukara: A Lull in the sea
Significat del títol: La calma a partir de demà: La calma al mar
Adaptacions: manga
Estudi del anime: P. A.Works
Autor original: Mari Okada
Altres obres de l'autor/a: Ano Hi Mita Hana no Namae o Bokutachi wa Mada Shiranai
T'agradarà si: busques un anime amb drama i romanç, curt, amb moltes parelles diferents, que enganxa.
Ni ho intentis si: odies el drama sobretot quan als personatges els dóna per exagerar, busques alguna cosa amb molta acció.
En un món on hi ha gent que viu a l'aigua i una altra a la terra, la Manaka, el Hikari, la Chisaki i el Kaname, quatre adolescents del mar, els han tancat l'escola i hauran d'anar a l'institut de la terra. Allà noves relacions i descobriments sorgiran canviant lentament la monotonia dels protagonistes.
Aquest anime el vaig començar a veure per l'estúpida raó que el disseny dels personatges em va semblar agradable i em va estranyar que al PV (alguna cosa així com el tràiler), apareguessin peixos per tot arreu. I, sobretot, el misteri de gent que sortia del aigua amb la roba seca. D'acord, podreu pensar que són coses gairebé sense importància, i probablement ho siguin, però em van encuriosir i em van fer descobrir aquest anime que si bé és entretingut i, fins a cert punt addictiu, té alguns errors per al meu gust.
Potser el principi és una mica lent, no sabem cap a on va i si el vostre gènere no és la comèdia, les escenes de vida quotidiana o el romanç intuït no us agradarà. Però a mesura que van passant capítols l'argument es torna cap a un drama que arriba a resultar en ocasions sobreactuat. No està malament, i enganxa una barbaritat pel petit dubte del que pugui passar, i us asseguro que tenia unes ganes boges de seguir veient setmana rere setmana el que els hi passaria. Però després d'apagar una mica l'eufòria, després de l'últim capítol, se m'ha fet tot massa accelerat. És molt contradictori perquè hi havia capítols lents però en canvi certes relacions entre personatges que s'anaven intuint a mesura que anava transcorrent la sèrie no s'han acabat de desenvolupar del tot i els ha faltat alguna cosa a totes.
La història en si és una cosa que comença com una mena de Sireneta per després tornar-se en un festival amb ànims de ser l'encarnació del mal amb la figura representativa del Déu del Mar per després acabar d'una forma una mica massa precipitada i típica. Sí, aquest és el meu resum de la sèrie, i tot i així té alguna cosa a favor: el canvi de "temporada" per dir-ho així. Aquest pas temporal és un gran cop d'efecte per tot el que havia passat, però tot i així hi ha alguns detalls (com certs enamoraments que duren més que les piles Duracel) que no acaben de quadrar.
Però sobretot el pitjor per a mi ha estat el final. Després de crear una expectativa impressionant que acabi de la manera més típica i amigable possible no m'ha molestat, el fet que no hi hagi hagut ni una escena confirmant parelles i que aquestes només es mostrin lleugerament en l'últim capítol si ho ha fet. Jo crec que hagués estat una gran inversió fer l'últim capítol un altre salt en el temps i mostrar-nos com havien canviat les seves vides. O sinó haver fet tot més tràgic, perquè després d'haver d'aguantar a tots els personatges queixant-se de la seva miserable vida (o els seus mals d'amors), valia la pena més drama, la veritat. Veiem aquesta rapidesa per exemple en la història del Déu del Mar que és gairebé com un "ah, se m'oblidava explicar-te que....". Hauria d'estar prohibit en l'últim capítol o part d'alguna cosa inaugurar noves branques argumentals.
En apartats tècnics no tinc cap queixa. A mi l'animació no em sol importar, però en aquest cas jo l'he trobat bastant agradable a la vista i sobretot amb alguns fons paisatgístics molt bonics de tant en tant. En aspectes musicals alguna OST destacava per bé però sense arribar a ser memorable i els opening i ending són bastant bons. Deixo 1r ending i 2n opening, els que més m'agraden.
Els personatges sense arribar a ser molt característics poden caure bé. He de dir que en contra de l'opinió general no trobava a la Manaka pesada sinó que no podia amb el Hikari en els primers capítols per ser tan immadur. Encara que a mesura que anava veient capítols m'agradaven més els dos. I per descomptat si hi ha alguna cosa que es pot dir d'ells al seu favor és que la majoria maduren i creixen al llarg de la sèrie. Particularment la parella de la Chisaki i el Tsumugu i la del Kaname i la Sayu m'han agradat molt. Potser la més realista és la primera de les dues perquè arriba a ser tenir més sentit. La segona particularment m'agraden les personalitats dels personatges el noi per ser el típic que sempre sembla ser el que perd, el que queda en un segon lloc, sense importància, i la segona per tenir una mica de personalitat entre la majoria de noies de la sèrie que no resulten massa carismàtiques. La Miuna arriba fer-se entranyable per la seva poca sort (ho deixarem així). I em fa ràbia que encara vegem un canvi en tots no arriben a desenvolupar-se tant com ho podrien haver fet.
Resumint, és un anime entretingut al mateix temps que dramàtic però amb un ritme inconstant. Probablement t'enganxi, les parelles que es van formant t'interessin, però et deixi amb ganes de més i amb la sensació que podria haver estat molt millor, que l'autora tenia tots els ingredients que més o menys els hem vist al llarg de la sèrie, però que s'ha equivocat en la quantitat que havia de posar-ne de cada un (visca les analogies! D'acord, se me'n va).
El millor: molts personatges que t'arriben a interessar el que els passi, cert canvi radical en la meitat de la sèrie, enganxa.
El pitjor: falta desenvolupament, problemes amb el ritme, de vegades l'exageració que li posen als seus drames personals.
Etiquetas: anime, naginoasukara, opinió
Jardí vora el mar, Mercè Rodoreda
Els noi sense color i els seus anys de pelegrinatg...