‘La ciutat dels passatges’: com documentar una desaparició
L’Arxiu Fotogràfic de Barcelona dedica una exposició als carrers i places que la Via Laietana va esborrar.
Dia Internacional dels Arxius 2019
No busquin –a Barcelona– el carrer de l’Avellana. Tampoc intentin dirigir-se cap a la plaça de l’Oli. No trobaran cap de les dues vies: el 1908, amb l’obertura de la Via Laietana, van volatilitzar-se. Tenim sort, però: podem saber com eren, quina vida s’hi feia. Això és possible gràcies al concurs de fotografia i dibuix que l’Ajuntament de Barcelona va convocar les setmanes prèvies a l’enderroc. Algunes de les imatges d’aquell certamen són exposades avui a l’exposició La ciutat dels passatges: abans de la Via Laietana de l’Arxiu Fotogràfic de Barcelona. La mostra, comissariada per Jordi Calafell i Rafel Torrella, es pot visitar fins al 31 d’octubre.
La construcció de la Via Laietana va significar un tall immens al cor de la ciutat. Les obres contemplaven l’enderrocament de diversos edificis, la majoria blocs d’habitatges. El govern municipal, pressionat per la Unió d’Artistes, va convocar un concurs amb la finalitat de documentar la imminent desaparició d’aquell cos arquitectònic. Un cos de notable valor social –les relacions veïnals–, comercial –els carrers dels barris de la Catedral, la Ribera, Sant Pere, Santa Caterina i Sant Cugat del Rec eren importants conductes mercantils– i arquitectònic –alguns edificis acollien palauets medievals dels quals només van conservar-se els elements escultòrics de valor artístic–. Cap veu –almenys cap protesta que s’escoltés amb vigor– va protestar per aquell projecte que deixava milers de barcelonins a la intempèrie. El “consens cultural” va ser, aparentment, total. Cal dir, però, que un any i escaig després de l’inici de les obres la Setmana Tràgica fremiria la ciutat.
Els fotògrafs i dibuixants van haver de treballar a contrarellotge. El concurs es convoca a finals de gener. El 10 de març, al número 71 del carrer Ample, el rei Alfons XIII descansa sota un tendal d’honor. L’acompanyen el president Antonio Maura i l’alcalde de la ciutat, Domingo Sanllehy. Aquell dia es declara oficialment l’inici de les obres. L’obertura de la Via Laietana, però, ja estava prevista al Pla de Reforma Interior de Barcelona d’Àngel Josep Baixeras, aprovat el 1895. De fet, el projecte de reforma urbanística s’havia començat a perfilar el 1878. El pla preveia, entre d’altres intervencions, tres bretxes, tres grans vies: A, B i C. L’A seria la Via Laietana: una via que havia d’airejar –higienitzar– la ciutat vella i connectar el port amb l’Eixample. El 3 de maig –amb els obrers fent-ho caure tot– s’acaba el termini d’entrega de fotografies i dibuixos. Algunes imatges, doncs, també mostren els primers esfondraments. L’obertura es completa el 1913.
Amb la crida a documentar la desaparició d’edificis i vies, l’ajuntament –forçat, com dèiem– fomenta l’exercici de la fotografia documental: fotografia de la memòria.
El concurs del consistori, que es dividia en diferents categories (vistes generals de carrers i places, detalls i fragments decoratius, terrats i miradors, col·lecció de façanes…), recollirà més de sis-centes imatges. L’Arxiu Fotogràfic de Barcelona conserva les fotografies i els negatius de les sèries guardonades. Els autors premiats foren Adolf Mas, Narcís Cuyàs, Miquel Matorrodona i Josep Pons Escrigas. Altres atribucions d’autoria indiquen que Carles Passos i Joan F. Rovira també van concórrer. I hi ha un gruix notable de captures d’autors sense identificar. Fora de concurs, Timoteu Colomines, funcionari municipal, va ocupar-se igualment d’immortalitzar el que quedaria esborrat per les obres. Els quatre vencedors, a més, representaven quatre tipologies diferents de fotografia: Mas, la fotografia documental; Cuyàs, el detall de l’excursionista amb càmera; Matorrodona, la tècnica del retrat; i Pons Escrigas, l’amateurisme compromès.
L’arxiu exposa 66 positius originals i 36 còpies digitals en gran format (ampliades) elaborades a partir de negatius originals d’aquella documentació. Cada còpia digital permet assaborir el detall de carrers, places, cartells i veïns (rostres, moviments…). Algunes fotografies guarden una ànima espectral i secreta: el temps d’exposició era llarg, la gent es movia i els cossos apareixien borrosos.
Una selecció de dibuixos (de Modest Urgell i Dionís Baixeras) i dos quioscos interactius que sumen 142 imatges més i una geolocalització de 98 fotografies completen la mostra, que exhibeix cites de Francesc Carreras Candi (historiador i regidor a l’ajuntament durant els anys de l’obertura: “(…) D’entremig dels enderrocs, sorgien a la contemplació dels barcelonins, carcasses de venerables construccions, respectades pel temps, però destruïdes per la cobdícia humana”) i Lluís-Anton Baulenas (autor d’una novel·la –La felicitat– ambientada en la Barcelona que ens ocupa).
El document resultant del concurs és una radiografia nostàlgica, bella i valuosíssima de la classe popular veïna dels barris afectats pel pla urbanístic. En aquest sentit, la relació entre l’ull i el lloc és atípica. Els guanyadors del certamen pertanyien a la burgesia moderada. Generalment, els fotògrafs acomodats capturaven “territoris on les classes benestants podien sentir-se identificades”. Els passatges de l’Eixample o l’avinguda Tibidabo, per exemple. Mas, Cuyàs, Matorrodona i Pons Escrigas, però, van sentir-se interpel·lats i commoguts per uns espais destinats a desaparèixer, abocats a l’oblit. Un assolament físic que va marcar el final d’una època –el creixement urbà vuitcentista– i l’inici d’una altra –el temps de la urbs rudimentàriament encaixada en la segona revolució industrial i la cultura de masses–.
El material il·lustrat i fotogràfic exposat a La ciutat dels passatges només s’havia mostrat en dues ocasions. Molt parcialment, a més. El 1913 al Palau de Belles Arts, en una exposició comissariada per Carreras Candi amb dibuixos de Soler i Rovirosa i Lluís Rigalt (La Via Layetana substituint els carrers de la Barcelona mitgeval). I l’any 2001 amb motiu d’una mostra sobre la Via Laietana al Museu d’Història de Catalunya. L’escassíssima difusió de les imatges acaba en (una) ordre: visitin l’exposició.