El 21 de desembre les tres forces republicanes van guanyar les eleccions. Dos milions de ciutadans del Principat van enviar un missatge molt rotund a Espanya que deia que no s’acceptava el 155 i reclamava de continuar el procés cap a la independència, totes dues coses. Els setanta diputats independentistes no es poden interpretar de cap més manera. I el fet que la llista impulsada pel president Puigdemont encapçalàs el conjunt de diputats sobiranistes també va ser llegit d’una manera unànime en aquest sentit. Malgrat el desencís o la tristesa per tot el que va passar després de la proclamació de la independència, la majoria dels votants volia tornar a posar al Palau de la Generalitat aquells qui ens havien dut fins a la República. Molta gent, n’estic segur, va votar la presidència, més i tot que el president, perquè fos ben clar què volia: en cap cas, un retorn a l’autonomia, sinó un nou assalt a la República. De cap manera l’acomodació al que dictàs la Moncloa, sinó l’enfrontament.
El 22 de desembre, quan ens vàrem despertar de la nit electoral, tot això apareixia clar. I no semblava gaire difícil que les tres forces independentistes poguessen arribar a un acord de govern i programàtic. Que hi hauria arestes, era evident. I per això tots vàrem entendre que una certa calma aniria bé, després dels mesos trepidants que el país havia viscut entre el 17 d’agost i el 21 de desembre. Molta gent va pensar que Nadal era el moment ideal per a descansar uns quants dies –tot i tenir dirigents a la presó i a l’exili– i que a primers de gener ja s’aniria cap a barraca. Entre més raons, perquè el 155 només deixaria de funcionar, segons el decret del govern espanyol, en el moment en què es formàs un executiu, cosa que convertia la formació de govern en un encàrrec urgent.
Va passar Nadal i no hi hagué acord. Va passar el gener sencer i tampoc no hi hagué acord. El 30 de gener la votació d’investidura es va ajornar poca estona abans de l’hora prevista, per decisió del president del parlament. Han passat tretze dies des d’aleshores i continuem esperant l’acord. Ja és dia 12 de febrer i no hi ha acord. I tot fa pensar que no n’hi haurà abans de les declaracions dels nous encausats pel Suprem. Ens n’anirem, per tant, al dia 20, pel cap baix, sense acord. Però ens ho continuarem mirant, si us plau per força, amb molta paciència, conscients de les dificultats que la repressió posa sobre la taula de negociació. Conscients i, si ho puc dir així, solidaris.
És evident que ara cal no fer res que puga posar en més perill la gent que ha de declarar. I per tant no vindrà d’una setmana. Però crec que els setanta diputats independentistes haurien de ser conscients també que comença a haver-hi molta inquietud i a molta gent li comença a costar d’entendre la raó última d’aquest retard a complir la voluntat sorgida de les eleccions. Un retard que ara ja no ve d’una setmana, això és cert, però que aviat n’acumularà set.
11.02.2018 | 22:39
No hi ha hagut acord ni n’hi haurà. El desacord ve de lluny, de sempre. No ve del 22 de decembre. Definitivament es va trencar tot aquell infaust 29 d’octubre quan una part del Govern va decidir anar al escorxador de Madrit i l’altre marxar a l’exili de Brussel·les llençant entre tots per la borda la confiança que els hi haviem fet.
Dissabte el cunyat de Jonqueras denuncia a FAQS de TV3 que Puigdemont no truca a la dona del vicepresident. La dona del vicepresident no es digna barrejar-se amb les altres families dels presos, El propi Junqueras es presentà a la AN sol, sensel barrejar-se tampoc amb els altres imputats ni que siguin dels seu propi partit. Mes indicis del desgavell?
A quin acord volen arribar si ni es parlen i les rancúnies entre uns i altres ja son indisimulades?
11.02.2018 | 23:18
Els jordis varen anar a Madrid. Sabien que hi havia risc que els capturessin i varen deixar missatges gravats en vídeo. Varen sacrificar-se per demostrar fefaentment que Espanya és un estat neofranquista. Mai els agrairem prou el seu sacrifici.
Els consellers varen anar a Madrid pensant que amb diputats electes no s’atrevirien, esperaven afrontar la investigació en llibertat i podent participar a la campanya electoral. Però els varen capturar per sorpresa. No varen deixar cap missatge gravat en vídeo. El seu sacrifici ha servit per demostrar que només des de un país civilitzat es pot governar Catalunya sense por a les amenaces als membres del govern i a les seves families.
Ara han engegat noves tongades de “declaracions” si hi van i els capturen no serà cap sorpresa. Tenen tres opcions:
1) Anar-hi i arriscar-se a que quasi segur que els capturaran.
2) Cercar asil polític a un país civilitzat.
3) No reconèixer el la autoritat dels jutges espanyols, fer valer la seva condició de diputats, quedar-se a Catalunya i no deixar-se capturar.
Facin el que facin han de tenir tot el suport de tots els catalans. Però si us plau que no improvisin. El que facin que ho facin a consciència sabent el que els pot passar i amb un pla clar del que volen aconseguir. El sacrifici val la pena si és útil per assolir l’èxit final.
El que no s’entén de cap manera és que ajornin acords i actuacions del parlament i del govern pel calendari judicial. Si cauen en aquesta trampa ja ens podem oblidar del parlament i del govern i haurem de cercar la manera d’aconseguir la llibertat el poble sol sense l’ajuda dels polítics ni del parlament ni del govern.
11.02.2018 | 23:26
Quanta raó tens, Josep Selva. De l’editorial d’avui em ressona especialment aquesta frase referida al 21D: “Molta gent, n’estic segur, va votar la presidència, més i tot que el president, perquè fos ben clar què volia: en cap cas, un retorn a l’autonomia, sinó un nou assalt a la República.” Aquesta frase dona el to de l’editorial, que no està gens lluny, gens, del to del comunicat que ANC acaba de fer públic fa gairebé just 24 hores, i que tot-hom ha interpretat en la seva justa mesura: posar pressió a ERC. I com més pressió menys possibilitat d’acord … i ara mateix, abans que un mal acord prefereixo tornar a donar la paraula a la gent. Tot i que avui m’ha agradat molt especialment una idea d’en Barbeta a can Antich: “Atiar el conflicte i acumular injustícies que els acabin donant la raó. Aquesta és, més enllà de les diferències de partit, l’estratègia adoptada pels sobiranistes. Òbviament va per llarg.” I m’agrada la idea malgrat que penso que és inexacta: atiar el conflicte no sembla en aquests moments que sigui l’estratègia d’ERC, sinó tot el contrari: acotar el cap, recuperar la autonomia de fireta i les cadires que això representa.
11.02.2018 | 23:32
Setanta diputats, dit així, sembla una xifra imponent. Els costa posar-se d’acord? Però ben bé sabem que les votacions les fan segons el que mana el cap de grup; per tant estem parlant de TRES persones que s’han de posar d’acord en representació de dos milions d’electors. No són capaços de fer-ho? I són polítics professionals? Tot equip humà de treball se sent desconcertat quan ha ‘perdut’ el seu líder, però, insisteixo, estem parlant de “professionals de la política” i no de veïns voluntaris que han baixat a la plaça a fer una mani.
Dos milions de despistats portem SET setmanes muntats en els cavallets sense fi. I seguim mirant el cavallet de davant esperant que caigui del cel la figa madura. Diuen que cada poble té el govern que es mereix, oi? O sigui que ens mereixem aquest no-govern que tenim?
Potser que anem a agenollar-nos als peus del Delegado i li implorem que ens faci una autonomia com la de Ceuta, per exemple, que allò de que volíem la llibertat era una brometa, home!
11.02.2018 | 23:39
Amb el temps, totes les societats tenen el govern que es mereixen.
Sí això és així a l’estat espanyol, no fa una mica de basarda que també es compleixi a casa nostra?
Avui, benvolgut director, no hi estic totalment d’acord amb tu quan dius ” cal no fer res que puga posar en més perill la gent que ha de declarar”.
Evidentment, s’ha d’intentar que la situació dels presos i dels investigats sigui el menys feixuga possible, però no al preu d’aturar un país i el camí cap a la República en funció, com diu en Joan Ramon Gomà, del calendari judicial.
El preu és massa alt; per una banda ajornem l’arribada de la llibertat del nostre poble amb greus conseqüències socials, culturals i econòmiques i, per altra, enviem un missatge al repressor que li referma la seva tàctica repressora.
12.02.2018 | 00:07
No se si és la por que els atenalla o les cadires que no es volen perdre, però al final tots ho perdrem tot. Què no se n’adonen que els jutges estan jugant amb ells?. Com més dubtin, més els collaran i com menys unitat demostrin més s’envalentonaran a Madrid.
Sincerament, si hem de confiar en aquests polítics, no ja per la república, si no per una merda d’administració capada, gestionada per politics morts de po i càrrecs directius botiflers, potser millor que governi l’Artimades.
Recordeu allò de “contra Franco se vivia mejor”?. Dons això.
12.02.2018 | 00:44
Llegint el primer (JS) i segon (JRG) comentaris, i l’estrany editorial d’avui, ja en tinc prou per adonar-me que la situació és molt pitjor del que pensava…
12.02.2018 | 01:02
Hi ha una qüestió del calendari que no acabo d’entendre: el Gobierno va portar al TC la convocatòria del ple d’investidura de Puigdemont del dia 30, i aquest encara no ha decidit si l’admet a tràmit o no, donant-se 10 dies per decidir (bo i pensant que el ple es faria el mateix 30).
Doncs be, ja han passat els 10 dies, i que han decidit? Esta suspès pel TC o no?
12.02.2018 | 01:20
El que passa és normal,
El polítics es presenten a les eleccions, és una feina. Ser polític no
implica responsabilitat. Pots fer el que vulguis que sempre hi ha una
excusa i quasi mai cal tenir-la.
Ara se la juguen i no volen. Em pregunto per que es van presentar
Esperar a noves declaracions, esperar en definitiva el q ferà Madrid crec q es un error…sabem perfectament q es el q ens pot esperar.
Aquesta espera no deixa de ser una dilació x un moment històric en el q necessitem mes q mai tenir un projecte.
No se si son presses pero jo em sento amb mes necessitat de saber q d’interpretar.
Espanya no serà mai justa amb Catalunya xq no la considera com a part igual sino com a necessitat.
La justicia d’espanya mai vindrà de Madrid.
Aquest posat porug i protector dels nostres governants em fan sentir com un menor de edat incapaç d’afrontar allò q vol.
Es mes una sensació q un sentiment.
12.02.2018 | 01:21
A molta gent li costa entendre aquest retard però molta gent entén que la re-investidura del President Puigdemont no serà possible. Al menys per ara. Si vas a una batalla desigual només amb la raó i amb declaracions épiques és difícil que guanyis. Esperar el moment oportú no és cap deshonor. Tinguem calma.
12.02.2018 | 01:22
Doncs jo em pregunto per què triguem tant: com més temps passi, més coses ens trinxaran els de Madrid. I sobretot, em pregunto a què ve tant partidisme, i per què el permetem des del carrer. La situació és horrible. No podem perdre més temps. Els que tinguin por, que facin urgentment un pas al costat. I tinguem-ho ben clar: la posició de poder de Madrid és autoconcedida. No els la confirmem.
Res, no tants revolts, la legalitat de les eleccions es que el parlament esculli el president. Aquesta és la legalitat. Les amenaces perquè no els hi ha sortit bé, les hem obviar. Tant si es tria en Puigdemont O un altre, els problemes hi seran igual. Lo que menys que podem es guanyar la dignitat, la democràcia…… polítics si no sou valents, plegueu…..
12.02.2018 | 01:59
Abans no s’escoli la setmana per a què declarin els nous encausats (o just després de que ho facin) hi haurà un nou “motiu” per esperar, i així de dilació en dilació no farem mai res. O el país està disposat a anar a la presó en massa o no anirem enlloc.
12.02.2018 | 02:43
SÓC UN CABUT I US REBREGARÉ PER LES NEURONES AÇÒ !
Un parell de cosetes i una coda:
1. Vam quedar que qui maneja el “tempo” és qui se n’eixiria amb la seua.
Açò és una guerra de desgast. Cal que recuperem la iniciativa dels fets consumats com vam fer des de 2014 fins al Referèndum (“il·legal” que diuen des d’España).
La gestió del temps té un doble tall: per una banda la dilació -com els rellotges de Dalí- porta l’estat cap l’agonia econòmica que esclatarà devers juny-juliol. Però, per contra, eixe senglar ferit de mort que és l’Estat español, farà tot el possible per a abatre’ns definitivament anhilant-nos.
La sorpresa de nous actes consumats -no pas solament simbòlics (ja estic fins la coroneta d’eixa semiològia principatina de quixots il·lusos) és el que pot fer escurçar els temps i obligar a cometre’n un(s) greu(s) error(s) als gestors de l’estat.
2. TORNA-LI LA TROMPA AL XIC:
Ahir explicava en un comentari com vàrem actuar en el tuacte entre els defensors de El Cabanyal i el “Rita Barberà’s Team” que volia estroncar-lo i destruir-lo- en l’encertat l’article d’Andreu Barnils.
En aquell comentari vaig deixar entrellucar quin fou el modus operandi d’una sèrie de tècnics mitjançant les taxacions dels edificis que volien expropiar a preu de saldo i d’enderroc, tot devaluant el seu preu perquè passaven a ser part de l’avinguda o Passeig “De València al mar” que esventrava i partia en dos un barri únic al món.
Com el poder de Rita Barberà era omnímode llavors, ella, ens plantejà una batalla entre el conjunt de la Ciutat de València contra el dit barri mariner (anomenat realment EL POBLENOU DE LA MAR).
Pam amunt pam avall la mateixa (des)proporció existent entre el Principat i España. De poblacions, potencial econòmica, etc. Comproveu-ho.
La qüestió és que alguns tècnics anònims estudiàrem que donada la nostra feblesa inicial calia ferir de mort el projecte de Barberà. Però com?
Fent que els propis votants de Rita- que aleshores eren majoritaris al barri li posaren la traveta conduïts pels seus propis interessos particulars. Gent del PP que reclamava un preu just i quant més gran, millor, eren els que ens cridaven a fer les taxacions que eren “modèliques” i justes. El que complicava la rapidesa i la gestió i el malhumor envers aquells que els representaven.
Això obligà l’ajuntament a endeutar-se i comprar a preus reals i alts amb la plusvàlua generada que deixava els promotors que havien pagat les campanyes electorals a Rita amb un marge de negoci discret. Amb tal situació votants del PP es veiren obligats a enfrontar-se al consistori. És a dir, a portar a judici les dites expropiacions. El que entorpia la seua aprovació definitiva.
Això que vam fer gents anònimes era senzillament aplicar l’estratègia de la batalla de Cannes: Crear la discòrdia entre els cònsols Varró i L.E.Paül que Hannibal sabé aprofitar.
https://blocs.mesvilaweb.cat/josepblesa/?p=62752
MORAL PER ALS 3 VECTORS REPUBLICANS:
Deixeu-vos de discutir i argumentar entre allò que us uneix i què us desuneix perquè el que cal fer és ordir una estratègia i tàctiques per a que a España comencen a pegar-se hòsties entre ells, perquè la resta de disputes són huits, nous i cartes que no lliguen.
PS: i tu, Vicent Partal i Montesinos, deixa d’envescar-te en la merdegada de discussions i minúcies personals infantiloïdes que porten a cap els sanedrins de les tres candidatures republicanes.
En són com xiquets però sense el “com”. Què no veus que estan cagats en els calçons?
Tenen mentalitat d’autonomistes i no volen noquejar el porc senglar ferit de mort d’una vegada per totes.
12.02.2018 | 03:02
L’espera té un motiu, el TC dels ocupants. Aquests s’han de pronunciar ara que ja farà els deu dies (dues setmanes que, pobres, els caps de setmana no els compten). Esperem aquesta setmana perquè, d’allò que diguin, hauran de rendir comptes, hi ha tribunals pel damunt d’ells.
12.02.2018 | 05:28
Ja fa molt temps, del 21 de desembre. I, tal i com estan les coses, sembla i semblava clar que, segons que facen els 70 diputats, algú més hi aniré a la presó. Però això és inevitable, facen el que facen. Per als altres, existir ja és massa. Ja no ho toleren. De manera que només es pot seguir endavant.
12.02.2018 | 05:54
Com s’ha vist fins ara, no importa què fem res altera l’actitud del govern de Madrid, els tribunals i els mitjans que sustenten tot l’aparell repressiu.
La demolidora màquina s’ha posat en marxa i res l’aturarà fins que aconsegueixin el que s’han proposat.
Això, sembla, tothom ho veu clar.
Així doncs, per què tanta demora? Les detraccions no han donat cap resultat. Al contrari: “com més obedients, més maltractats”.
Si els nostres polítics creuen en la democràcia, els resultats de les eleccions del 21-D s’han de fer efectius com més aviat millor. El que hagi de vindre vindrà no importa què fem.
L’espectacle que, una altra vegada, brinda l’independentisme és de tremolor de cames. Sóc dels qui, des de la Catalunya no reconeguda,hauria votat ERC i aquest fet em confereix un major dret a dir que ERC no està a l’alçada del moment històric. Si el President del Parlament, en funció de les amenaces d’Espanya, ha renunciat a fer el que era la seva obligació i no es veu en coratge de reposar Carles Puigdemont en el seu lloc legítim, té el deure d’honor de dimitir el càrrec. El fet cert és que ERC no va ser la llista independentista més votada i, com que això va ser contra pronòstic, el partit de Macià d’avui no ha paït el resultat. Durant la campanya ja sorgien veus destacades del partit que “proclamaven” Rovira presidenta. Després varen començar els barons del partit (Tardà, Rufián…) a qüestionar el lideratge al qual, per pura coherència però també per pura acceptació democràtica, deu obediència tota persona que estigui a la part de la majoria obtinguda. Alguns silencis, resulten cridaners i fins i tot sospitosos. Com queda el “no us fallarem!”, procedent de la societat civil, en la veu callada ara de Forcadell? Després va venir la malifeta absolutista i insolidària del President del Parlament (a un quart d’hora de la reunió prevista i sense avís ni permís formal dels tres partits). Avui, assumir qualsevol càrrec implica el compromís d’estar disposat a patir maniobres i venjances repressives de l’estat. Qui no ho tingui clar no ha d’entorpir la ruta.
Som en el punt que som, contra dret i raó, per l’actuació totalitària d’un Estat jacobí, però en part també per la passivitat dels qui hi van a remolc. L’ANC ho ha vist i ha aixecat el clam per recobrar la dignitat profanada. No podem deixar passar un sol dia més. La història no sé si ens ho perdonaria, però la gent que, al llarg d’aquesta història, ha lluitat en defensa de les nostres llibertats, segur que no. Crec que la gent que va sortir el primer d’octubre, gairebé la mateixa que va anar a votar per la força dia 21 de desembre, no es mereix que cap polític ni un vulgui abaratir-nos el somni! No podem acceptar que un partit polític aturi l’embranzida de la gent. Passa d’hora de fer el que cal i si qui ho ha de fer és incapaç, s’ha d’instar al relleu immediat per continuar la caminada cap a la plena sobirania.
12.02.2018 | 08:14
Em sembla prou evident que davant d’un “gobierno del PP” que es desentén completament de la política per la qual va ser escollit i dona totes les competències de govern i també la seva responsabilitat a una Justícia que té telecomandada, no es mereix ni tan sols oposició. L’oposició s’ha de fer als Jutges que no fan de Jutges sinó de venjadors. Jutges que ningú ha elegit i que desenvolupen tot el seu feixisme i revenja impunement contra el nostre projecte de República al que tenim tot el dret. Per tant, s’ha d’evitar que més persones vagin a Madrid a ser empresonats, que no pas jutjats, encara que sigui impedint-los per la força que hi vagin. Si els desactivem els efectes de la seva intocable “justícia”, aquest “gobierno” ha demostrat fefaentment la seva incapacitat per a governar, i el castell de cartes es desfarà en dos dies.
12.02.2018 | 08:33
El meu cronòmetre no compta el temps que tardarem en fer un govern d’una autonomia devaluada dins un Estat antidemocràtic. Poden tardar tot el què vulguin. El meu cronòmetre marca el temps en posar en marxa la república i això es decidirà des de l’exili. De fet, ja s’esta decidint.
12.02.2018 | 08:39
Després de llegir l’editorial i els vostres comentaris penso que hauríem de mobilitzar-nos tots una vegada més. Però aquesta vegada la pressió s’hauria de fer sobre el President del Parlament, en lloc de cridar: “president posi les urnes”, haurien de dir: “President compleixi amb les urnes”. Hauria de ser una gran mobilització, com les dels 11 de setembre, que els facin decidir-se d’una vegada.
12.02.2018 | 08:45
El problema es que vienen elecciones municipales y el PDCAT quiere tener un president que le de votos o la epica equivalente que le asegure un resultado digno en las elecciones municipales cercanas.
A ERC no se la puede acusar de intereses partidistas en sus decisiones recientes para el gobierno de la Generalitat ( si nos retrocedemos a los pactos independentistas fallidos con diversos partidos indepes para crear un pacto para una lista electoral … el analisis seria devastador … pero ahora NO ) , lo que si le falta a ERC es materia gris , por estar encarcelados , miedo y no escuchar a sus ex lideres historicos (la experiencia es un grado )-
RELATO DEL PASADO Y DE FUTURO , RELATO ECONOMICO (ciudadanos en eso arrasa) , y poner en valor todo lo hecho…
He conocido la represion en Euskalherria contra el independentismo , no la violencia indepe , sino contra el ENTORNO indepe … y la cosa se va a poner mas fea sino nos enfrentamos al estado con un gobierno catalan fuerte … cada dia que pasa gana Madrid … y da igual lo que digan , hayan hecho , prometan las VICTIMAS DE LA REPRESION DELANTE DE LOS JUECES ESPAÑOLES …. ESTAN AL SERVICIO DEL ESTADO …. COMO LOS JUECES DE FRANCO ,,,
D’acord amb la Nuria Feliu
Com l’Edat Mitjana. Et treuen el patrimoni, t’insulten a la plaça i t’engarjolen.
Això és la dictadura espanyola monàrquica franquista versió segle XXI. A!, i dins la UE!.
Preguem…..
La lluita no violenta vol guanyar. No es tracta de fer gestos de justícia estètica, sinó d’accions que condueixin a la victòria.
Llavors, pregunto:
Lluitar per investir Puigdemont a tota costa és un gest de justícia estètica o una acció pràctica que avança en la victòria? És millor un enfrontament pacífic però dur ara, sense el control de la Generalitat, o és millor fer-ho controlant la Generalitat? Sembla que hi ha prou fets per deslegitimar l’estat espanyol, sense necessitat d’afegir-hi la prohibició de la investidura. O no? Fins i tot escollint un president diferent encara és pot deslegitimar l’estat per noi haver permès la investidura de Puigdemont. O no?
Trobo a faltar raonaments estratègics intel·ligents.
Un dels problemes que tenim es que estem demanant als polítics que es van equivocar i ens van deixar abandonats a l’Octubre, Puigdemont i Junqueras en primer lloc, que continuïn liderant. Tenim un problema de confiança en ells. I a sobre estan condicionats pels processos repressius engegats pel govern espanyol. Haurien d’haver dimitit i deixat pas a nova gent. I l’estat espanyol s’hauria trobar amb una hidra al davant, aquell animal mitològic que per cada cap que se li tallava en generava tres de nous. Però com no es produiran dimissions, haurem de treballar amb el material que tenim i mantenir-nos tots units malgrat totes les discrepàncies.
Finalment, no podem abandonar la legitimitat democràtica. Volem un país més democràtic, participatiu, just i ric. A més faríem un regal als unionistes. Hem de tenir el 50% més ú del vot dels catalans. Assolir-ho ha de ser la nostra prioritat.
El problema és que els dos milions que estem esperant a parar-ho tot (i un cop parat tot, veureu que el President del Parlament tindrà més ganes de fer coses) no acabem de veure quí té el cornetí per posar-nos a fer feina!!.
Sembla que el remat ha perdut al pastor. O que tots els pastors estant a sopluix.
Xais i gos, estem a punt!!!!
Jo passo de Tardàs, Rufians, Pascals i xusma que només escalfa cadira i calerons de cada mes.
També va per la Forcadell això.
Va, que nomès estem pendent del vilaweb…
12.02.2018 | 09:50
Cada dia que passa sense DESOBEIR, guanyen els espanyols. Que vagin fent, aquesta merda de polítics!
Persistència i paciència…i un agraïment als que passen fred a la pl. Catalunya i a tantes persones que cada dia fan alguna acció, per petita que sigui, per recordar-nos on som.
Podria subscriure moltes crítiques i iniciatives dels comentaris però el que no faré serà considerar la feina dels polítics republicans com una renúncia a les aspiracions dels vots del 21-D (Vicent en parlava a l’assemblea de dissabte). S’han equivocat, i molt, en l’anàlisi de l’enemig, en l’estratègia de “la llei a la llei”, en els tempos, en la desobediència… però aquest “paternalisme” d’una via pacífica malentesa, a la vegada que ens ha tret el protagonisme del carrer, ha fet que carreguessin també sobre les seves espatlles la repressió de l’Estat. I molts dubten davant la por a l’empresonament, perquè el que fa més por de l’empresonament és quan no hi veus sortida. Quan es porten les ulleres de que “si-fem-bondat-no-ens-passarà-res”, només es pot veure un pou de desesperació i impotència. És el preu de la culpa, no pas del combat. Cal fer un tomb mental i polític: els ostatges sóm combatents, és el quart front de lluita. Brussel·les, Generalitat, carrer i presons.
Llavors, refer la unitat, com tan bé demana ara l’ANC, és un tema complex, no únicament polític, partidista, també personal. Fins on estic disposat-da a arribar? Calen ràpidament claretat, sinceritat i passos al costat. La por no pot marcar el tempo polític i tampoc ens podem permetre esperar una nova generació de polítics. Som els que som.
A Enric Emo li diria que ja fa tuf lo de tant parlar de ser més del 50%.
Què defensa realment?
Què cal un 51, un 60,….?
De què? Si es fes un referèndum acceptat es guanyaria de llarg per molt més del 50, per això no ho volen els unionistes , perquè ho saben. I aquest percentatge de victòria seria sobre els participants, com a tots els referèndums, no sobre el cens.
Cal recordar que el Brèxit s’ha acceptat perquè la majoria dels votants així ho va decidir però que la participació va ser molt baixa?
Sobre els cens total amb quin percentatge ha guanyat el Brèxit?
A més creu que amb l’actitud del gobierno i els seus jutges i mitjans de comunicació fent-li el cor serviría un 60 o un 70? NO.
D’altra banda estic totalment d’acord amb els plantejaments d’en Bartomeu Mestre.
En Roger Torrent ha trait els votants del 21D.
Ho ha fet per interessos partidistes o per manca de convicció o per por.
En qualsevol d’aquests casos hauria de plegar i deixar pas a algú mes disposat, que segur que ni ha que ho assumirà, per convicció i sense por a perdre res, i a més cobrant un bon sou.
Li dic el mateix a ERC, que en ens ha enganyat en les seves conviccions republicanes i independentistes, només cal sentir les patètiques paraules de Marta Rovira sobre una “presidència efectiva”.
Torno a esmentar a Rosa Park.
Amb qui tenim al davant algú creu que passant per l’adreçador del 155 estarem millor i recuperarem ni tan sols els nivells de govern del Juny del 2017, per exemple? NO.
Per tant si volem autoafirmació, no humiliació, si volem veu al mon, cal que Puigdemont sigui el President, recuperi la Presidència ilegítimament presa pel 155.
La millor defensa és un bon atac. I torno a insistir que el millor atac que podem fer es basa a tallar la via financera, és a dir, que ni un euro dels nostres impostos vagin a l’Estat espanyol. És clar que això passa en primer lloc per crear un lloc, sigui bancari o notarial a on salvaguardar els nostres diners de les arpes de l’Estat. I en segon lloc hem de ser conscients i ferms a utilitzar aquest sistema.
El govern espanyol sense “pasta”. Veuríem que s’inventen per tapar la seva fatxenderia.
12.02.2018 | 11:15
Després de l’última amenaça del gobern 🇪🇸 Contra Puigdemont, no cal esperar mes
Investidura ,desobediència ja.
🎗🎗🎗🎗🎗🎗🎗🎗🎗🏃🏻🏃🏻🏃🏻🏃🏻🏃🏻🏃🏻🏃🏻adeu🇪🇸
També d’acord amb en Bartomeu Mestre. Tots sabem que no es bo apuntar-se al carro de les teories conspiratòries, però hi ha quelcom que no em puc treure del cap….
…Us enrecordeu dels articles a diaris com “El País” que fa un o dos mesos parlàven de que amb Junqueres I ERC al cap de la Generalitat seria factible un pacte amb el Gobierno Espanol aparcant la via republicana? Us enrecordeu que aqui mateix I el mateix benvolgut senyor Partal parlava (crec recordar) de que eren intoxicacions desesperades?…. a tos ens ho va semblar aleshores, I ara els fets que ens indiquen?
Quan el govern no va voler prendre la via de Letònia (gent al carrer impediment l’arribada de l’exercit al parlament) ja ens varen fotre be, I ara com be explica en Bartomeu aplicar la lògica de portar-nos be, estratègicament no te cap sentit.
Cal una renovació radical del lideratge independentista, basat en els nous quadres que varen sorgir del moviment del 1 d’octubre. Sabíem que hi havia revolucionaris de moqueta, ara sabem que també hi han els mediocres, covards, REPUBLICANS DE MOQUETA.
Qui no se la vulgui jugar que no es presenti a llistes independentistes, que no accepti càrrecs I que se’n tornin a fer de funcionaris, de profes o d’advocats que es el perfil el 95% dels nostres parlamentaris. Fora.
Ara es Caixa o Faixa
A Joan F Ruiz
El meu tuf és a demòcrata, No vull que Catalunya sigui un país com l’Espanya actual. No vull millor. I tampoc em dona la gana regalar l’argument del vot democràtic a l’unionisme.
A l’octubre es va celebrar un referèndum en que els 2.044.000 sís va superar tot el no hipoteticament possible tenint en compte la pàrticipació del 27S que fou molt elevada.
Però hem anat a unes eleccions amb encara més participació, de prop del 80% i l’independentisme ha tret el 47,5%. Li han faltat quai 100.000 vots (no son pas gaires) per obtenir el 50% més ú, es possible aconseguir-los, però encara no els tenim.
Els seus càlculs sobre el Brexit son equivocats. El Brexit va obtenir el 50% més ú perquè aquest percentatge s’ha de comptar sobre vots emesos, descomptant nuls i en blanc i obviament l’abstenció.
Ho he dit moltes vegades. Assolit el 50% més ú, llavors, pacificament, però al carrer.
Vull dir que vull una Catalunya millor.
12.02.2018 | 13:40
La força destructiva d’España és molt difícil que un Poble qualsevol la pugui aguantar i resistir.
Encara, però, estem vius i imaginant un futur lliure. Suportem astorats tanta violència psicològica i física.
Ens falta un pas. El de engrescar-nos per poder saltar un mur altíssim de ciment sense que hi hagi massa ferits.
Recordem que Roger Torrent i els seus fills estan amenaçats.
M’ha agradat la proposta de la Núria Feliu: President (Torrent) compleixi amb les urnes!
Josep Maria Martín, dius: “La força destructiva d’España és molt difícil que un Poble qualsevol la pugui aguantar i resistir”. Has provat mai destruir un matalàs de gomaespuma a cops de puny?
Aquesta es una prova d’astúcia i de resistència. Com diu en Pep Aguiló hem assolit quatre fronts. Ara sols ens cal rodejar-los i esperar a que es destrueixin entre ells.
Mentre, a Brusel·les, es poden anar bastint les estructures (virtuals i orgàniques) del Estat, mentre que aquí hi pot haver un govern per a gestionar el dia a dia. Quan tot estigui a punt fem el salt.
En quant a resistència, encara ens falta molt per a arribar a Numància.
Mentre estant ells ja s’hauran anat menjant els fetges.
L’espectacle no és que sigui molt edificant.
No entenc l’argument de ser tous una setmana per contentar al jutges d’españa.
Es tot el contrari, als espanyols, ho els hi fas por o s’et mengen viu, i això ho sap tothom.
AMB POR, MAL MÉS PLEGAR I TANCAR LA BARRACA
12.02.2018 | 20:04
No estic d’acord amb tu Josep Maria Martín, no es un poble qualsevol, es un poble desarmat, si estiguéssim armats, ja et ben asseguro que ho podríem resistir, i fins i tot ens tindrien més respecta, Ñ mai s’ha atrevit ella sola, amb cap poble armat, i quant ho ha intentat a perdut, els hi coneixes alguna victòria?……que et creus que busquen regirant cotxes a la frontera?, fins i tot a sota els parafangs, a Puigdemont?,..per favor, lo que més temen es que siguem un poble armat, i ens faran mal mentre no ho siguem.
12.02.2018 | 20:18
Benvolgut Enric Emo, si volem aquests 100.000 vot que ens manquen per tenir 50% més un, posem-nos a treballar , perquè tothom qui estigui fora de Catalunya pugui votar , i els vots arribin correctament a las urnes, sense passar per Madrid. Aquí es on son els vots que ens falten, Ñ ho sap i per això posa traves, de forma molt camuflada.
Ningú no recorda prou el que han tardat els alemanys en un acord de govern. Deixem fer amb confiança. I deixem-nos dir tota mena de mentides més o menys pertorbants .