De com es juga amb la Magda Puyo - Revista (Pausa.) Quadern de teatre contemporani
Magda Puyo, Pausa 38 (2016)
Si vaig a buscar els orígens de quan vaig conèixer la Magda, m’he de remuntar a aquell Romea dirigit pel Domènec Reixach que ens va obrir les portes a una colla de gent jove apassionada que arribava amb ganes de treure la pols al teatre que es feia en aquell moment, i ho dic ara, sabent que totes les generacions arriben amb les mateixes ganes. Però a la Magda aquella passió que se li veia als ulls encara la té ara, més àmplia, segurament, i molt més sàvia, i això és emocionant.
Trio la paraula passió per començar a parlar d’ella. Una passió interior que la manté desperta, a l’aguait, expectant de tot. Passió pels altres que no ens deixa badar un moment. Passió per la feina que la porta a investigar, a estudiar, a descobrir, a innovar, a proposar, a canviar. Passió per la vida que fa que es mogui en multitud d’activitats que no paren d’enriquir-la.
I què passa si a un personatge tan apassionat li poses una bona dosi de curiositat? I és capaç de llegir en qualsevol llengua si el que hi pot trobar li interessa? I s’aventura a veure espectacles a qualsevol racó del món on la porta el destí? I s’arrisca a conversar amb tota mena de gent amb una capacitat d’empatia brutal? Doncs passa que un dia et trobes davant d’una directora rica, inconformista, capaç de capgirar-t’ho tot, de proposar-te coses impensables, d’apropar-te als abismes i ensenyar-te diferents maneres de volar. Passa que en un mateix assaig t’empeny, et frena, t’esclafa, et recull, et recompon, et qüestiona, et corregeix la dicció i et prepara un roibos deliciós mentre fem una pausa.
Es riu molt amb la Magda. Es descobreixen moltes coses. Es parla i es treballa molt, i aquesta és l’altra paraula que buscava per parlar d’ella: la capacitat de treball. Una capacitat de treball lúdica, contínua, organitzada. Un procés amb cap i amb peus on les peces es van col·locant fermes al seu lloc fins a configurar un viatge que podria no acabar-se mai.
Aquesta és per a mi la Magda: pura intel·ligència escènica amb qui ve de gust jugar, endinsar-se, mullar-se, prendre compromís, arriscar-se. Passa que els teus dubtes els fa seus, que entén les teves pors, que veu on vols anar i s’avança i t’obre pas, que et deixa equivocar-te i es permet equivocar-se. Que proposa constantment i que aposta pel risc. Aquesta és la tercera paraula que em parla d’ella. I passa que l’admiro des del dia que, encara en el blanc i negre del Romea, em va descobrir que un conjunt de pronoms impronunciables eren més senzills de dir del que semblaven.
Notes al marge. Un dia d’assaig:
(Els personatges parlen de literatura però en realitat es barallen per un home.)
Tens por: no li treguis l’ull de sobre. Canvia a cada rèplica sense temps de transició (espavila). Tensa l’aire, tensa l’espai, congela l’habitació. Totes aquestes rèpliques són ganivets. Trepitja-li la rèplica, talla-la. Frena: no facis mal. Surt d’aquí. Lleugeret: «no m’interessa». Fes-la còmplice. Torna a les fletxes. Ojo! Tensa, tensa, tensa. Forta, més forta, molt més forta. Frena-la. Punt àlgid. Baralla. Transició. Surt d’aquí. Pausa. No pensis.
Treure gavardina.
Pujar tres pufs.
Treure sabates.
Mots clau: Anna Güell, direcció d'actors, Magda Puyo
Entrada anteriorQuatre gestos per explicar la Magda Entrada posteriorMagda Puyo o la generositat (d’una directora que munta textos contemporanis autòctons)