LA VIDA A LES TEVES MANS
Em trobava especialment fort.
No sé si eren els nervis que fa dies que arrossego i les ganes de matar-los o quin era el motiu però avui, tot i ser absolutament conscient de què no estic ni de lluny en el meu millor moment de forma, em sentia fort i tant era si pedalava amb molta cadència o tirava de muscle, que les dures pujades de la Trona semblaven menys pronunciades del que sempre són o del que sempre percebo. Em sentia fort, especialment fort, i cada cop que veia un ciclista un tros més endavant m'aixecava del seient i era meu en menys del que em podia imaginar. Potser era només la meva percepció. No ho sé. Qui sap si alguns estats d'ànim ens varien la relació interna de l'espai-temps i tot es relativitza dràsticament i fa que tinguem un delay vital, a favor a vegades, en contra d'altres, que fa que el món es mogui dintre del nostre cervell a una velocitat diferent de la real. Potser era això. O potser no. Potser tot era més fàcil i senzillament avui em trobava fort tot i no estant, ni de bon tros, en la meva millor forma. O potser és el que em sembla.
Però he arribat a dalt i els pla-i-avall fins a Sant Boi, mirant el terra just dos metres davant la roda, han passat volant, i fins al trencant de Perafita a l'esquerra no me n'he ni adonat, i d'allà en endavant no recordo si pujava o baixava, o potser feia una mica de tot, però tinc clar que anava volant, i em trobava fort, molt fort, i concentrat, i la meva ment en blanc seguia mirant a terra, amb un gust d'esforç a la boca que tenia molt a veure amb els més de 40 km per hora que marcava la bici quan de sobte he tingut com una petita revelació -i tots els que em coneixeu sabeu que no sóc gens ni mica espiritual- i he aixecat la vista del terra i he sigut conscient al mateix temps de tot el bo i dolent que ens pot passar. En un sol moment he sigut capaç de valorar la meravella que és pedalar al migdia amb un sol potent però que no crema, amb la visió d'un Montserrat impactant a la dreta, tot un Pirineu nevat i preciós guardant-me les espatlles i la meva Plana que s'intueix a la meva esquerra, just davant i sota el Cabrerès, estimat i peculiar. I al mateix temps, només he hagut d'aixecar la vista, meravellat per tot això i amb aquella sensació d'estar fort, d'anar ràpid, de ser afortunat pel que sóc i el que tinc, i per la meravellosa sort de tindre ganes de lluitar pel que no tinc però sé que aconseguiré, quan l'he vist. He vist com ha sortit de sobte d'una corba, per ell de dretes, un tot terreny gros, vell i blavós, amb les molles d'un costat completament vençudes per efecte de l'excessiva força centrifuga que li donava un claríssim excés de velocitat i he vist les rodes que rodaven escanyades i de costat fins al punt de sentir clarament com esgarrapaven l'asfalt. I venia cap a mi. I el conductor m'ha mirat. I jo a ell.
I ha passat de llarg. I no ha passat res. No aquesta vegada.
I jo ho tinc clar. Ho he tingut clar des del primer moment. No sé si ell també ha sigut conscient de què per uns instants la meva vida ha estat a les seves mans.
Demà seré jo qui porti el cotxe, també hauria de ser conscient de què pot ser que en algun moment tingui la teva vida a les meves mans.
Tots tenim tard o d'hora la vida d'algú altra a les nostres mans.
AVUI PLOU I TOT FA MANDRA
Avui plou i tot fa mandra. Avui fins i tot córrer li fa mandra a un tio com jo, a qui no n'hi fa mai i que sempre ha pensat que quina nosa l'hi ha de fer si tot el que cau del cel és aigua. Només aigua. Fresca i neta. Al contrari, a mi m'encanta córrer sota l'aigua, i fins i tot, si no fa fred, m'agrada fer-ho sense res que me'n protegeixi, sentint-me amarat de dalt a baix. I llavors quan s'hi posa més fort, tan fort que t'obliga a anar amb els ulls mig clucs per protegir-los però que a canvi et regala aquella visió esbiaixada i gairebé irreal del camí, aquella estona és màgica. I avui em feia mandra.
Però m'agrada córrer i al final sempre me l'espolso (la mandra) i em calço les sabatilles i quan porto una bona estona i vaig tan moll que no m'adono ni que ja no em regalima l'aigua de tanta que me'n cau, sempre m'agafa aquella sensació de benestar tan absolutament egoista quan penso que mentre jo corro i sento com les gotes m'exploten a la cara i veig la felicitat dins dels meus ulls hi ha gent que no gosa sortir de casa seva i es limiten a veure la pluja com un enemic sota control mentre sigui darrere els vidres. I em sento important i inabastable. I lliure. I el món és meu. I m'agradaria explicar-ho en tots els idiomes, que m'entengués tothom tal com ho entenc jo. I ho faig. Mentre corro la meva ment se'n va molt lluny a vegades. Flueix en un món paral·lel al real. El meu cos rep les estrebades i sotragades dels camins i corriols plens de pedres i bardisses mentre la meva consciència abandona l'allotjament segur i tranquil que li dóna la meva pobra i solitària neurona i viatja, planeja, s'explica històries, pensa i parla en diferents llengües absent de mi mateix i de tota la meva extrema racionalitat. És allà que és lliure, que es sent lliure.
I completament en silenci, només amb la fressa de la pluja, les seves petjades i els esbufecs compassats de la seva respiració es troba cantant una cançó de Dire Straits que no sap perquè li posa la pell de gallina. I continua corrent.
http://youtu.be/h-3VyQZfUkA
107KM, A RÀDIO MANLLEU
Feia temps que no m'entrevistaven a cap medi. Ni ràdio, ni premsa, i ja no parlem de tele, però diumenge passat, corrent per Cabrera em vaig trobar l'Arnau Mundet i em va enredar per anar el dimarts a Ràdio Manlleu a xerrar una miqueta del meu passat d'ultrafondista al 107KM, programa dedicat al món del córrer que fa juntament amb l'Anna Traveria i la Gisela Francàs. Tenint clar que avui dia, en ple tractament per recuperar el genoll, ni corro llargues distàncies, ni tan sols gairebé corro gaire, vull pensar que estaven ben desesperats sense cap altra alternativa per omplir el programa per cridar-me a mi, però ja m'està bé. Assaborir i recordar aquelles èpoques no tan llunyanes però que sembla que són de fa molt de temps on explicava en present i primera persona les meves aventuretes pel món em venia molt de gust, i mira, tot i que parlava en passat, el meu cervell va començar a funcionar en mode futur amb més intensitat que mai. Tornaré. Que ho tingui clar el meu genoll, que la meva neurona ja ho sap. Hi tornaré.
De moment, però, us deixo el podcast per si algú hi vol fer volta.
http://107km.wordpress.com/2014/03/12/1x23-programa-sencer/
UN SELFIE D'ANIVERSARI
La vida a vegades se'ns fa llarga, però en realitat és molt curta i jo sóc dels que penso que el que val la pena (i si pots el que no i tot) s'ha de celebrar. I així doncs, posats a celebrar coses, si la setmana passada celebrava que havia arribat al salt 100, avui celebro que ja fa un any, el 9 de març de 2013, vaig començar el curs AFF (sigles que venen d' Accelerated FreeFall, i que en català correcte, passa'l, volen dir Ai Fill, ets ben Foll) de paracaigudisme.
Sóc de rampells, ja ho sabeu, i tot i que l'estiu abans ja es va encendre la metxa quan vaig venir a Empuriabrava a fer un tàndem amb la meva filla i vaig veure gent que saltava sola -cosa que em va fer demanar que què s'havia de fer per aconseguir-ho- en realitat no tenia pensat fer el curs o demanar més informació fins a l'estiu. Però sóc de rampells, ja us ho he dit. I el divendres 8 de març de 2013 a la tarda, parlant amb un client que també havia fet un tàndem, de la meravellosa experiència que és això de saltar d'un avió, quan li vaig comentar que volia fer el curs a l'estiu em va dir que demanés hora ja que havia sentit a dir que hi havia molta demanda i em podria quedar-me sense places. I així ho vaig fer. Al cap de cinc minuts tenia el telèfon a l'orella i la conversa amb una noia de les oficines d'Skydive Empuriabrava, amb accent de més amunt dels Pirineus, va anar més o menys així:
-Hola, que miri, que jo trucava... que volia demanar info de preus i aixons, per fer el curs de paracaigudisme a l'estiu...
-Si, migue, el cugso consta de.....bla, bla, bla, y fale... i tant i tant i tant... y empiesa los magtes y los sabados... y bla, bla, bla -i va ser llavors quan va dir les paraules màgiques (i que curiosament no varen ser "no hay huevos").
-Y maniana (que era dissabte) empiesa uno a las 9 y queda una plasa....
Y la meva pobra i solitària neurona va quedar en blanc per uns instants. Bé, va seguir en blanc com sempre, i li vaig demanar:
-Te lo puedo confirmar en un ratito?
I em va dir que si, que no creia pas que a aquella hora de la tarda de divendres hi hagués cap més capullo que volgués començar un curs de tirar-se al buit i jugar-se la pell. I pagant. Bé, no ho va dir així amb aquestes mateixes paraules, però entremig d'aquell accent guiri es podia sobreentendre que ho pensava.
I així, com que sóc de rampells, l'endemà al matí, 9 de març, va començar tot. Amb el Pibe d'instructor, un dia complet de teòrica on sembla que et vulguin fer desdir de la teva mala idea ja que tot el curs es basa en "què fer en cas de...." i fins ara, que ja n'he fet 103.
Tot el que he fet pel camí, o ho he escrit, o ho tinc ben gaurdat a la memòria. He publicat poc sobre aquest món, cert, (tot i que algú deu pensar que ja ho he fet massa) però paraula que ho tinc ben guardat. Marca prou com per no oblidar-ho.
I així doncs, celebrem-ho. I què millor avui en dia que fer-ho a la moda amb un "Selfie" d'altura!!
I UN MINUT PER ENDAVANT
Bon dia estimats oients, són les dotze i vint-i-sis minuts i els jugadors estan escalfant a la gespa, concentrats, nerviosos (?) no, nerviosos no, bé, algun potser si que ho està una miqueta, i és que al partit d'avui els va la pell. De fet, aquest és un esport en què a cada minut de joc els va la pell i per això, tot i que la gent els considera temeraris, en realitat quan ho vius des de dins, t'adones de què són gent conscient d'on són i de què fan i no només es centren i concentren ara que el matx està a punt de començar sinó que saben molt bé que tècnicament tot comença quan es lleven i preparen el seu material i que segueix fins ara que s'han equipat amb cura de no deixar-se res i de què tot estigui al seu lloc.
-Twin Other 8, boarding intersection, please, boarding intersection Twin Other 8!!- s'escolta per la megafonia de l'aeròdrom.
Estem a punt. Esperant.
L'avió aterra, entra a la zona d'embarcament i després de fer un gir, tots els paracaigudistes es preparen per pujar. Qui més experiència té de tots els que van al vol organitza l'ordre de sortida, i per tant, aquesta serà a l'invers de l'ordre d'entrada: tàndems? grups? solo? Freefly? Belly? how many jumps? Altura d'obertura? Tot compta. Tot s'ha de tenir en compte per garantir la màxima seguretat de tots.
Asseguts a la incòmoda banqueta, atapeïts com sardines, cascs posats, cinturons de seguretat, estrebada i un munt de ferro que s'enlaira enmig d'un soroll de motor cansat però infal·lible (així ho espero).
Anirem pujant donant voltes per sobre d'uns paisatges meravellosos i seguirem unes rutines imprescindibles: 1000 feet, cascs fora i cinturons descordats. 4000 feet, mirades de complicitat, si, també nervioses, estómacs petits, pulsacions a les temples.7000 feet, adrenalina que comença a filtrar-se dintre de les venes i et dóna aquella sensació que només saps quan te l'has injectada alguna vegada, comentaris que creuen l'aeronau i es perden ofegats pel soroll dels motors, 10000 feet, el pilot canta 2 minuts per la sortida, ulleres a lloc, casc posat, últimes comprovacions de què tot és al seu lloc, altímetre, bola d'obertura, anelles de seguretat. 11000 feet, xoc de mans entre nosaltres, uns xocs de mans especials, suaus, sense força però amb empenta, amb sensació de transmissió de força, desitjos de sort, "good jump" i ens veiem a terra. 13000 feet, llum taronja, s'obre la porta i entra el vent i se t'emporta els nervis, el soroll canvia de cop i volta però no el sents, concentració màxima. Llum verda, surt el primer i veus com van desapareixent els que salten davant teu i encara te'n fas creus de la velocitat amb què els perds de vista, avall, gaudint.
I et toca...
Milions de persones pagarien per no ser al teu lloc en aquell moment i tu no ho canviaries per res del món. Tens el terra a 4000 metres i un minut per sentir-te com un ocell. O com una pedra. Un minut per provar de controlar els teus 80 kg caient a més de 200 km per hora. Un minut per aprendre a no lluitar amb l'aire, per lliscar, per fluir lliure a través d'ell. Un minut que justifica moltes coses, que no es fa ni curt ni llarg, i que equival a tota una vida, intensa, amb riscos i decisions per prendre. Un minut que és difícil d'explicar de la mateixa manera que sempre m'ha sigut difícil que algú que no corre entengui el què se sent quan portes 10, 20, 30 o 50 hores seguides damunt les vambes corrent per la muntanya o un desert, passant gana i set, calor i fred, cansat i brut, destrossat però feliç, realitzat, satisfet de tu mateix. I això no té preu.
No, no estic boig, ni per una cosa ni per l'altra. M'agrada la vida i la vull viure fent el què m'agrada. No és culpa meva que m'agradi fer coses que potser a algú li costin d'entendre, tal com jo no entenc la manera de viure de molts altres. O potser sí. Potser tots som culpables del nostre passat i responsables del nostre futur. Per aquest motiu, ja cal que cuidem el present.