Desterrat | Bloc d'un maníac fugitiu
Ruslana on Avui, manifestació!Gustavo on Judicis de la històriaPons on Judicis de la històriabellezainterior on De perquè em vaig ficar en…ahse on Fent números amb la indep…	Desterrat
Posted on 10/Mai/2009 by anomenatinutil	A vegades m’agrada imaginar-me com la desfeta humana que ningú vol. Aquell que quan el coneixes no val la pena seguir tenint al costat perquè potser te l’imaginaves diferent o el tenies idealitzat. I potser és cert que en ocasions m’agrada trencar amb aquesta imatge que certa gent tingui de mi.
M’agrada imaginar-me com aquell que van abandonar perquè pensa sobre el que l’envolta enlloc d’utilitzar-ho sense criteri, el que beu massa, el que escolta música que no és eletrònica (un seguit de sinus de diferent període que van variant amb un cert ritme massa senzil, tal i com vaig definir ahir sota un escenari) ni cap temazo (des de la més sana i profunda ironia) i que prefereix música que mai sortirà per la ràdio. O aquell a qui li costa socialitzar-se si ningú no s’hi acosta primer, o el que pensa que com està, ja està bé però que no és cert (i ho sap, però li fa port reconèixer-ho en beu alta, com una acceptació de la seva soledat).
O perquè és solitari i en ocasions és més feliç sol, o perquè li és igual com vagin les coses o el que facis mentres el deixis anar al seu aire. O perquè quan més acompanyat està més sol se sent. O perquè té por a estar sol i tambè a estar acompanyat. O perquè, simplement, és massa covard com per evitar perdre ocasions úniques a la vida.
El cas és que, malgrat tot, no us poseu nerviosos amb ell, doncs com em van dir ahir: tranquils, que avui és lluna plena.
Filed under: Sol passar, telecos | Tagged: jo, reflexions, telecos |	« Moment facebook De bon matí en moviment »
ahse, on 10/Mai/2009 at 9:17 pm said:	Doncs jo no entenc perque t’ha d’agradar imaginar-te tot aixo. A mes, qui et va abandonar de tal forma que puguis imaginar-te totes aquestes passades?!