Per què no transmetem més sovint i amb més fervor el saber fer i la inspiració de qui no té cap necessitat de cridar l'atenció?
Des de fa cinc anys, a les escoles angleses s’imparteix una assignatura que es diu Educació del caràcter, inspirada en una proposta de David Carr i Tom Harrison que es diu Knighty values programme (programa de valors cavallerescos), que proposa a professors i alumnes una selecció de peces literàries que sintetitzen una virtut o un valor formatiu del caràcter. Consisteix a llegir textos que eduquin la moral, perquè la moral és tan important com el raonament.
En una entrevista a La contra de La Vanguardia, David Carr explicava que el caràcter s’educa amb bones ficcions literàries, no només cavalleresques, i que el seu relat preferit és l’episodi dels molins de vent del Quixot, amb Sancho Panza refrenant-lo, perquè ensenya que a vegades ens hem de permetre il·lusionar-nos i emprendre un somni (Quixot) encara que la raó ho desaprovi (Sancho) i fins i tot a risc d’arrossegar-nos per terra. Hum.
Segons Carr, Sancho viu “a la caverna de les aparences”, mentre que el Quixot “veu una donzella on tots hi veuen una prostituta”. Des del seu punt de vista, aquesta mirada “obre totes les possibilitats de l’ésser humà”. Carr té raó, però no pot estar més equivocat sobre Sancho, que està molt lluny de la caverna de les aparences perquè coneix el món tal com és, i no és l’ideal platònic. Sense ell, el Quixot no podria anar enlloc; Sancho li soluciona els problemes i fa autèntics equilibris perquè el seu viatge no se’n vagi en orris en el moment més impensat.
D’acord que el Quixot ens obre les portes dels somnis i la imaginació, però em semblen molt més genials el capteniment i les determinacions de Sancho que no pas les exageracions quixotesques. Ser un geni assistit o un arrauxat sense complexos és molt més fàcil que carregar amb la responsabilitat o haver de recórrer successivament a l’enginy, i per això l’autèntic geni és Sancho Panza.
L’actitud del Quixot és tan perillosa, educativament parlant, com la dels teletubbies, que s’abracen amb el primer personatge que troben perquè estan absolutament guillats. La capacitat de fantasiejar i la candidesa són dues qualitats pròpies de la innocència dels infants, però els infants es fan grans al món real, i si s’enjogassen amb les al·lucinacions quixotesques i no es fixen en l’actitud de Sancho Panza acabaran xocant amb els molins de vent o, pitjor encara, abraçant un psicòpata, un sicari o un carterista tal com faria en Tinky Winky. I cal advertir-los que aquests tipus no s’han abraçar.
A la mateixa entrevista, Carr apel·la al caràcter virtuós que també es teixeix amb emocions: un caràcter “compassiu, equànime, magnànim, humil, agraït, temperat, valent…”. Justament, aquest és el caràcter de Sancho Panza, l’home discret i essencial capaç de somiar tocant de peus a terra. Per què no transmetem més sovint i amb més afany el saber fer i la inspiració de qui no té cap necessitat de cridar l’atenció? Això sí que és una virtut.
Comparar un guàrdia civil amb un psicòpata o un sicari crec que és un exercici arriscat, ja que si aixequem el llistó, podíem incorporar qualsevol ofici que no ens resulti simpàtic (polítics, advocats, economistes, etc.) i no acabaríem mai pel fet que els prejudicis no tenen barreres.