De fets irreparables | es banc des vells
Avui he fet una cosa horrible, quelcom que vos dóna dret a mirar-me amb repugnància i fàstic i, si voleu, a retirar-me la poca credibilitat que pugui tenir i donar-la a qualcú que més la mereixi. Seriosament. Lo normal en aquests casos hagués estat anar a la parròquia més propera, que la tenc a dos carrers de casa, demanar pel consiliari, contar-li la veritat sobre els meus actes i acatar sense remugar la pena de 50 oracions i mitja dotzena de fuetades. Però com que no estem a 1958, deixaré el consiliari de la parròquia tranquil, que deu estar liat amb els ciris i la bossa de les almoines i vos ho contaré a voltros, amb el vostro permís.
34ºC. Caminava un servidor per un conegut carrer de l’Eixample (tengui Déu a Cerdà en la seva glòria), absort en els seus pensaments i abatut per les altes temperatures quan un senyor d’edat avançada i no amb molt bon aspecte m’ha intentat demanar alguna cosa, no molt convençut. Ho ha fet de la manera en què ho acostumen a fer les persones indigents, i a qui esquives inconscientment sense atendre gaire no tant per indiferència com per la necessitat de no allargar un moment que personalment a jo me dol, que es repeteix amb massa freqüència i del qual som tots responsables com a societat i electors. Com la resta de vianants, he seguit caminant, tal vegada 100 metres —les illes de cases d’Ildefons Cerdà en tenen 110, contant el xamfrà— i de sobte he reparat en el meu acte inconscient. Me podeu mirar amb oi, m’ho mereixo. No som digne. Ni tan sols sé què volia aquell senyor i no m’he aturat per atendre’l. Insulteu-me. La freqüència de les meves passes s’ha fet més lenta, calculant la responsabilitat de la meva inacció, fins aturar el seu moviment. He donat mitja volta per refer el camí, ara sí amb passes segures en la direcció en què m’he creuat amb aquell individu per esmenar l’error, crec que en un acte egoista per alleugerir la mala consciència, o potser en un acte sentit i verdaderament altruista, ja no ho sé; però ja era massa tard. He trobat aquell senyor no gaire enfora del lloc on ens havíem creuat —el seu físic no l’hauria permès anar molt més enllà—, atès per una parella de guàrdies del cos de Mossos d’Esquadra. Potser simplement demanava la localització d’un carrer, algun establiment… no ho sé. He sentit una disminució de la càrrega emocional i ràbia, tot: ja mai podria corregir el desencert.
Vos conto això per desprendre’m del mal cos en un intent de traslladar la meva responsabilitat —meva i només meva— a una societat putrefacte, corrompuda i repulsivament deshumanitzada que ens porta com a individus a actuar així. No crec en les teories rousseanianes que postulen la bondat natural de l’home i l’al·lot, no és açò, però entre Rousseau i l’individualisme a què ens ha portat la societat (eminentment) urbana i capitalista en què vivim sa mesura hi passa.
← S’Any de sa Desgràcia (1558): versió d’un maonès
Vol VY 3722, Barcelona-Ítaca →