Estar enmig de milers de senyeres que la brisa feia onejar fou realment emocionant. Ser-hi sabent que també representàvem els de casa que no hi podien ser, també. A qui convingui: no mireu només les xifres, no us discutiu per si n'eren deu, vint, o un milió, n'érem més, l'Olga també, i mon pare, i ma mare i ...
12 de setembre de 2012 a les 11:00
Estimada: a lamanifestació jo portava al cor el meu pare, que fa dos mesos que va morir; portava al cor la meva mare, de mobilitat més que reduïda; portava al cor una amiga molt antiga, l'Immaculada Verdú, que fa trenta anys que va morir de càncer; portava al cor.... l'amor més gran per a gent que no conec perquè a Catalunya, ho sap tothom, mai no s'ha exclòs ningú, som un país inclusiu.
12 de setembre de 2012 a les 11:03
Se sentia a parlar molt sovint en castellà. Bona cosa. I no hi va haver cap problema al final, encara més bo.
Amb mi hi anaven molts que no hi eren, però no passa res. Hi sereu quan calgui ser-hi, amb les urnes al davant. I això és el que compta.
12 de setembre de 2012 a les 13:07
Aquí un que no hi va poder anar, però que estima i molt, moltíssim.
Per sort tenia qui va prendre l'estelada que fa més de 20 anys que m'acompanya, i que ja fa un temps que la tinc penjada al balcó, i se la va endur cap a la manifestació, i amb ella una part de mi.
Hi vam ser Olga, i tant que hi vam ser.
12 de setembre de 2012 a les 14:13
Ser-hi o no és igual, l'important és sentir.
D'aquí o d'allà és igual, l'important és sentir.
I ahir, des d'allí o des de casa, des del país o des de fora, la gent sentia, sentia i es feia sentir.
el teu escrit m'ha emocionat. Tant, com el sentiment que vaig experimentar ahir, al aguaïtar la desfilada d'estelades,des de la meua mobilitat reduida.
Gracies, per fer-me reviure aquell moment sublim.
12 de setembre de 2012 a les 18:26
Tots els que hi érem portàvem al cor als que no hi podíeu ser. Va ser un batec inoblidable, una força vital que sorgia d'una mena d'energia tel·lúrica. Més enllà del crit unànime i de les causes personals de cadascú, hi havia unes arrels clavades en la profunditat de la terra vermella, perquè sí,ara sí, la idea ha arrelat i l'arbre ha començat a créixer, sense complexos, sense ressentiments, sense excuses.
12 de setembre de 2012 a les 22:21
A la manifestació de Barcelona hi estàveu ben representats.
13 de setembre de 2012 a les 9:47
Comparteixo l'opinió de Clidice. N'erem més, molt més. I com he dit en molts llocs, tants se val si són 1000 o 10000. Governant que no escolta ni 1 ni mil, a més d'inepte i dèspota cava la seva propia tomba.
13 de setembre de 2012 a les 12:21
Quanta gent ens vau acompanyar de cor en aquell dia! Perquè vinguin els de sempre a comptar els absents en el bàndol contrari!!!
El moviment continuarà, no m'hi cap el dubte. I tard o d'hora tothom podrà parlar i tothom serà comptat.
13 de setembre de 2012 a les 17:51
Una data per a no oblidar mai...
També he de dir que jo no vaig ser-hi, però el dia abans vaig anar a la del poble, a la nit, amb torxes i senyeres...
El meu balcó lluïa una estelada que es veia de força lluny i com que feia vent, tot el dia va voleiar...
13 de setembre de 2012 a les 20:05