No m’expliqueu el final – Lemúria
No m’expliqueu el final
Per Jesús Bonals/
“No m’expliquis el final!” diu gairebé tothom quan li parlen d’un film que no ha vist, o d’una novel·la que no ha llegit. No nego que un final inesperat i enginyós pot ser un ingredient decisiu per cloure amb èxit una bona narració. Però el fet de conèixer-lo o no conèixer-lo per endavant em sembla més aviat irrellevant. Com que penso així, ahir a la nit vaig deixar de banda la lectura, i vaig esmerçar una hora i mitja a tornar a visionar una pel·lícula antiga, El tercer home, de la qual en sé de memòria el final perquè l’he vista moltes vegades, Però una vegada més em va emocionar. Extraordinari Orson Welles, extraordinària música de cítara, extraordinària narració de Graham Greene, extraordinària fotografia en blanc i negre.
Parem-nos un moment amb la cítara, les cordes de la qual es veuen vibrar com a fons de pantalla sota els crèdits inicials, mentre s’escolta el tema de Harry Lime que s’ha fet tan famós. Del sitar indi en ve la cítara, i de la cítara la guitarra passant per la citara. Ho diu la viquipèdia, i és evident que és així, però molt poca gent sap que, fins i tot en el camp de la música, el món és un mocador.
No és gens estrany que el cinema hagi donat al segle XX obres d’una qualitat artística tant elevada. Quan un art té un èxit popular tan gran com ha tingut el cinema, es genera un rendiment crematístic formidable. I com que es produeix un rendiment econòmic tan gran, l’excel·lència artística apareix de manera inexorable. És poc sabut que el fenomen del Renaixement s’explica perquè Miquel Àngel, i tota la colla, eren valorats i pagats com ara ho són els futbolistes d’èxit. Aleshores la meitat del diner del món es concentrava a la Itàlia del Papat, i de Florència, de Venècia i de Milà, a més d’altres petites repúbliques de Roma cap amunt, i els que tenien diners es disputaven aquells grans artistes i estaven disposats a pagar el que fos per tenir-los al seu servei.
Qui vulgui reviure aquella època i contrastar el que dic, pot llegir la Vida, de Benvenuto Cellini, de la qual n’existeix una magnífica traducció al català, editada fa anys per Curial i ara probablement descatalogada, però que es troba o s’hauria de trobar a les biblioteques.
Que sense diner no sorgeixen les grans obres de la història de l’art és una idea de la qual a la gent no li agrada de sentir. Sovint provoca incomoditat i es considera de mal gust recordar-ho, però la realitat és tossuda, i que les fortunes que s’ha mogut a l’entorn del cinema durant el segle XX són les que expliquen l’excel·lència aconseguida pel setè art en aquest període, és d’una evidència incontestable.
Actualment, sigui a causa de la televisió o sigui per la proliferació del cinema a domicili, les sales d’exibició clàssiques han desaparegut i el magnífic film Cinema Paradiso va posar un epitafi brillant a una època gloriosa que s’esfondrava, com la mateixa sala del film que acaba víctima de les excavadores (quin magnífic final ple de simbolisme!). Les gran sales han estat substituïdes per les multisales, que han general uns subproductes de gust dubtós, pretesament destinats a atreure un públic jove que els empresaris veien que se’ls escapava.
I se’ls escaparà, perquè aquest cine comercial de baixa qualitat, te bona entrada d’inici, però aviat embafa. De la curtedat de mires d’una part important de l’empresariat d’aquest sector n’és una bona mostra el que va passar fa anys amb la transcripció cinematogràfica de l’obra més cèlebre del gran Milan Kundera. Com a presumptament entesos en màrqueting, el directius empresarials van canviar el títol de La insuportable lleugeresa del ser per Una història d’amor. Després de l’atzagaiada van quedar tan panxos. Però amb aquest canvi, ni van aconseguir atreure el públic ignorant que pretenien afalagar, ni tampoc el públic més refinat que havia llegit el llibre i que o bé li va passar per alt el film a causa del canvi, o bé es va sentir insultat per una manipulació tan matussera.
Què passarà aquest segle XXI amb el cinema, ja ho veurem. Ara són molts a repartir-se el pastís del diner de l’entreteniment del personal, i la porció que li restarà al cinema és molt més petita que la que tenia abans. Que això repercutirà en la qualitat del cine, és segur. El futur del gran cinema és, doncs, ple de núvols foscos, enmig d’alguna clariana escadussera que surt de tant en tant. Acabi com acabi tot això, sempre ens quedarà Casablanca, i el Gattopardo, i una llarguíssima llista d’obres i de directors que no moriran mai. Saber-ne o no saber-ne el final, mai no tindrà cap importància.
17 de febrer de 2016 Art, Cinema, Jesús Bonals
Anterior Previous post: Qui té por d’Arnaldo Otegi?
Següent Next post: Ofenses públiques