Una casa profundament grega – Revista Volum
Píndoles d'arquitectura
Solitària, una mica elevada sobre les roques, la casa forma part del paisatge. / Fotografies: Autor desconegut.
Grècia. Fins i tot als que no hi hem estat mai ens venen al cap un munt d’imatges i impressions només d’escoltar aquest nom. El paisatge àrid, el sol enlluernador, els camins polsosos, els mites, els genis que aquesta terra ha ofert a la humanitat, les històries, les llegendes… Henry Miller la va descriure perfectament a “El colós de Maroussi”, un llibre meravellós sobre la seva estància al país hel·lènic just abans de la Segona Guerra Mundial: “[Grècia] és el llindar subliminal de la innocència. Resta, com el dia del seu naixement, nua i plenament revelada. No és misteriosa, ni impenetrable, ni horrible, ni provocadora, ni pretensiosa. És feta de terra, foc i aigua. Canvia a cada estació amb ritmes harmoniosos i ondulants. Respira, invita, respon”.
A la costa grega, uns quilòmetres al sud d’Atenes, l’arquitecte Aris Konstantinidis va construir-hi l’any 1962 una casa de vacances. Es tracta d’una edificació austera de materials i de forma, que té un cert aire d’antiga ruïna. Està col·locada una mica enlairada sobre les roques, de cara al mar. Per fer front a les dures condicions climatològiques de la zona, sobretot a causa del sol intens a l’estiu, la casa respon a la necessitat de protecció amb uns murs de pedra gruixuts i amplis porxos que ofereixen ombra abundant. No hi ha ornaments. Els materials, bàsicament la pedra i el formigó, estan a la vista, nus, imperfectes, mostrant-se tal com són. El pas de les hores fa variar les ombres i les penombres així com l’aspecte i el color de les superfícies rugoses dels murs. L’obra té un caràcter atemporal, amb una geometria racional i elegant.
La casa es presenta com un objecte hàbilment inserit al paisatge, fugint de modes i convencionalismes. A través d’ella, Konstantinidis vincula l’home amb el paisatge oferint-li un sostre i un marc des del qual mirar l’horitzó, amb un gest semblant al dels antics temples grecs. La casa convida al retrobament amb la natura i amb la vida senzilla a través d’una experiència íntima i silenciosa. Aquí és possible notar el pas del temps i viure en total comunió amb l’entorn, amb el mar, les muntanyes i amb un mateix. Gairebé és una renúncia a la vida en comunitat, a la urbanitat i tots els seus problemes, per trobar el que és essencial, senzillament viure sobre la terra, mirant el mar i respirant l’aire clar i lluminós del Mediterrani. És una arquitectura profundament grega, plena de saviesa, que els catalans sentim molt propera.
Hi ha un magnífic documental, “Employed by Life” del director Apostolos Karakasis, on hi apareix la casa en qüestió així com la trajectòria i principals obres del genial i injustament poc conegut arquitecte grec. Com també afirmava Henry Miller: “En un sol segle aquesta minúscula nació ha donat al món prop de cinc-cents homes genials”. I, sens dubte, Aris Konstantinidis era un d’ells. ♦
Situació del projecte: Anavyssos (Ανάβυσσος), Grècia.
arquitecturacasesgrèciaHenry MillerKonstantinidisMediterrani
El Mercado de la Cebada i les sinergies que anhelem els arquitectes