Can Carrasca - Animafesta: Passat de revolucions al Carnestoltes de Benimaclet... Crònica nefasta...
A vore, que em toca justificar-me per aquest titular tan de la premsa espànyica (i la nostra...). No és que ho passara mal al Carnestoltes de Benimaclet, no... Fins i tot algú encara el recordarà com aquell any en què Sergi el d'Ontinyent es va disfressar d'elefant (a tota capitania mora i cavalcada de Reis hi ha un, darrerament, com no va a comptar-ne amb un la vint-i-novena Arribada del Moro Maclet?) No.
Però veus normal que només arribar el cotxe se'm vaja a fer punyetes en intentar aparcar als clots aquells on només pots aparcar si proves d'aparcar a Benimaclet? Trobes realista que se m'esvare la càmera de fotos i se'm vaja de les mans per estavellar-se al terra feta miques? I que en agafar-la em regale un perxó elèctric que em deixe fora de joc durant deu minuts? I que al mòbil li pegue per dir-me que fins ací ha arribat la nostra relació i que preferisc el suïcidi abans que suportar-me? I que no puga escriure cap de les inspiracions boges que m'arribaven al cap perquè he dut un llàpis amb mines del 0'7 quan només poden posar-se'n del 0'5? Sort que hi havia bona cervesa alemanya (sí, Saoret... Sergi el d'Ontinyent, per primera vegada en vint-i-sis anys bevent alcohol no cafelicòric ni herberítsic...), bon herbero (veus?, beus?) de Beneixama i un vi de nous fet per Pere que treia sentit a la disbauxa humana...
Però la culpa de tot l'ostenten Ferran i companyia... Si hagués sabut que anaven a disfressar-se tots els d'Estrela Roja i associats de coses relacionades amb la Revolució Soviètica del 17 (incloent el dislèxic que va entendre "revolució rosa" i va actuar en conseqüència), jo m'hauria posat el meu vestit de Batiskafo Katiuskas i tot m'hagués anat millor, per sota l'aigua...
Perquè, senyores i senyors, per primera vegada, el Carnestoltes de Benimaclet no només era temàtic sinó que va passar-se'n de voltes amb totes aquelles bèsties soltes... I el tema: el centenari de la Revolució... I no és cosa banal la celebració... Tot tenia aquella voluntat. Des del cartell oficial, passant per l'exposició d'estampetes sobre Lenin i les melodies a interpretar en el magnífic desconcert de dolçaines... Tot, tot, tot estava imbuït de la disciplina improvisatòria Soviètica...
I jo que vaig flipar amb les disfresses, sobretot amb els dos cosmonautes que es presentaren d'aquella manera... Tot presidit pel Tzar Ferran ("y su encantadora esposa", que es diu en les cròniques socials "de postín". Fora de conyes, genial eixe vestit verd, xe...! No creus?).
La banda del Tzar representava la seua sobirania sobre totes, absolutament totes les Rússies. Mereixia un comité de benvinguda afusellatori...
Sort que Peli, elegància personificada, posà seny amb la seua vestimenta diablesca occitànico-palestina. Jo, ja feia prou amb la trompa, vinga a riure's de mi Aina i Arnau...
Perquè Peli no només és preciosa als ulls físics. No acabarà mai de saber com me l'estime...
I a marxes forçades (generalment mores) la cosa anà rodada. Tant que ja no sé ni com acabàrem tan prompte... I això que de gent no en faltava. Però el fet de la coincidència del Carnestoltes formal amb el nostre, que no sol repetir-se massa atesa la nostra poca definició, ens restà públic. Així i tot, no ens faltaren dolçainers... Faltar-ne? I que s'estigueren tocant fins que, entradíssima la nit, s'havia acabat tota la festa... Acabar-se?, direu... Si són ells la festa!
Ves, em va recordar aquella frase d'un impresentable ontinyentí quan fa tants anys es burlava de l'abundància de dolçainers al Carnestoltes de Benimaclet...
Què serien anit? Més d'un centenar (i unes quantes tarotes i gaites que s'hi van sumar també).
Allò va ser tot un espectacle que, si es cuidara un poquet més, podria arribar a resultar tan èpic com la percussió de l'Himne de la Unió de Repúbliques Socialistes Soviètiques que tancà, és un dir, el concert...
Un dir perquè després vingué l'Himne dels Partissans, i encara la Muixeranga de València alçà un castellet al ritme de la Marxa de la Ciutat.
I un altre amb una Muixeranga que emocionava de bona veritat... I jo allí dalt del balcó, trist per no poder prendre souvenirs pel futur... Així com vols que puga fer el cartell de l'any que ve...
I baixada la Senyera Carnestoltenca, toca ruar en la desfilada? Haureu vist cosa més caòtica, desorganitzada, destrellatada i, tantmateix tan dolçament repreciosa?
Entre tanta dolçaina remesclant-se, els foguets dels pocs dimonis que ens deixa deixar solts la legalitat vigent, els balls de Maclet i Tirant (més castos que mai, potser perquè Cleta imposa...), la gent que demanava una casa de cultura, l'Ajuntament del Carnestoltes i algunes de les disfresses..., vaig xalar de valent des del meu lloc de "desorganitzador" (això posava en la meua acreditació oficial...). La disfressa del xiquet tan menut vestit de Trump, amb la bandereta nord-americana sempre enlaire i les butxaques farcidetes de billets, em va enamorar. No sé si per la disfressa mateixa o l'actitud festiva del monyicot... És que ho podia veure tot... Peli em va posar intel·ligentment en un lloc fantàstic perquè pogués fer fotos... Redell!!!! I és que em va tocar anar de guàrdia elefàntic de seguretat de la senyora Alcaldessa i corporació municipal, tots amb la respublicana Senyera del Califat Independent de Benimaclet....
A la fi, i ja no sé ni el perquè, ni vaig escoltar com cantaven enguany la Proclama d'Independència... Sí, cantaven, que la interpretava amb cor públic animadíssim, Vicent Torrent... Jo, des de dins, i mentre xerrava amb Lluís i Darius, només escoltava la tonadeta i els "Sí" tan garguejats pel respectable...
La Proclama d'enguany? No te l'estalviaré, no...
Proclama d'Independència del Califat de Benimaclet 2017
que ens trobem a Carnestoltes,
siga en pau o siga en guerra,
cantarem bé les absoltes
a tots els lladres podrits,
que aniran a la garjola
perquè són uns malparits,
infame turba i gentola.
Som els dimonis, de foc i flama,
Benimaclet fa la proclama,
i som cantaires i bona gent
que vol ben viure independent... Sí!
Els amics de Compromís
necessiten més empenta
per defensar el país
de la dreta que ens rebenta,
i si no ho fan com pertoca
els tocarem el crostó,
que estem farts de tant de soca
i de tanta processó.
Els canals televisius,
pretextant valencià,
són uns fetus abortius
que tan sols ens fan la mà.
Són un referens horresco
que ningú no vol menjar
ni amb la salsa de romesco
que fa de bon empassar.
de Fraga fins a l'Alguer,
ens cal veure i escoltar
el català vertader,
perquè som un poble lliure
i no ens alimenten molles,
som un poble que vol viure
sense cadenes ni argolles.
El "Corredor" som nosaltres
i no el que diuen els altres
d'Atocha a Galapagar.
Són uns lladres de camí,
que ens furten els nostres sous.
Per dur la truita a bon fi
haurem de trencar els ous.
Amb referèndum o sense,
més amunt o més avall,
tota la Tarraconense
ballarem el mateix ball:
no hi ha cap més solució
que la nostra independència.
que vol ben viure independent... Sí!"
En resum resumit: no fou el millor Carnestoltes que recorde perquè els que recorde són massa grans...!, però de lluny té res a veure la vivència amb aquest títol que t'he soltat... Feia anys que no ho passava tan bé a Benimaclet. I el millor de tot és que me'n vaig tornar a casa amb un bon grapat de projectes i el què és més important, il·lusió.
I si a l'any que ve rebentàrem tot com si no hi hagués un altre any i tornàrem a fer allò impossible que féiem???
Gràcies a tots els "tovaritx" per la gran jornada. Espere trobar-vos més prompte del què és previsible i que vos pegue per parir tanta barbaritat celebrativa com el vostre cor, que no el cos, puga somiar...
Camarades Tirant i Maclet. Visca l'Assemblea i visca el Califat!