Espanyols ... la seducció, tal com la coneixíem, ha mort
etiquetes: adéu seducció, desil·lusió col·lectiva. il·lusió col·lectiva, marca Espanya, seducció
Rafa García diu:
15 octubre, 2017 a 20:25
“El relat català”… Guillem. En aquesta expressió del teu propi article crec que està la resposta a la teva pregunta.
Conec la Catalunya del carrer molt menys del que m'agradaria. Algunes visites esporàdiques a Barcelona, a Girona,… Admiració a un poble emprenedor, culte, la nostra punta de llança en molts àmbits. I després el que veiem en els mitjans. I em preu de veure, llegir i escoltar de tots els colors. Només em falta TV3 perquè no entenc el català. Encara -un genial efecte col·lateral de l'actual situació-, ja alguna cosa se'ns va pegant a tots.
El relat català ha aconseguit convèncer a molta gent d'una espècie de vassallatge a Madrid. Espanya ens pressiona, limita la nostra cultura, retalla el nostre idioma, menysprea les nostres institucions, socaba la nostra voluntat, Espanya ens roba…
La meva impressió és que res d'això se sosté sobre realitats demostrables. És… això… un relat… Un relat que després d'anys de repetició i repetició… ha aconseguit calar en tota aquesta massa de població que avui està abocada a la frustrant realitat.
legitimitat: qualitat de legítim.
legítim (1): d'acord amb les lleis. Algú pot realment defensar que el govern català està actuant d'acord amb les lleis?
legítim (2): cert, genuí i veritable en qualsevol línia. És cert, genuí i veritable en qualsevol línia el relat del govern català?
¿Felip V? Si la situació actual s'assemblés mínimament a la de temps de Felip V… mínimament… aquestes ànsies de diferenciació no sé si legítimes, però sí serien entenedores. En un segle XXI ja avançat, en el qual les nacions més pròsperes tendeixen a esborrar fronteres i cedir sobirania en pro d'objectius més alts… ¿Hi ha forma possible de seduir a qui porta anys retroalimentant del missatge contrari?
vosaltres, experts en marca, incidís una i altra vegada a la imperant confusió entre el que un deixa veure i el que realment és. Entre la pantalla i la realitat. Entre els perfils de les xarxes socials i el recorregut de la teva feina, de les teves actuacions. Aquesta és la marca de veritat, la qual perdura.
Però… davant els titulars cridaners, els missatges beneits i les etiquetes de fàcil reproducció… algunes persones, per interès directe o per comoditat sentimental, es lliuren el primer que li expliquen i confonen relat i realitat. Ve la postverdad i fins a un tipus com Trump aconsegueix arrossegar a les masses dient a plena llum del dia que és negra nit. Hi ha forma possible de seduir a qui compra relats d'aquesta mena?
20 octubre, 2017 a 16:38
Hola Rafa! M'alegra saber de tu de nou.
No sóc dels que esgrimeix greuges. La meva vida transcorre entre Bcn, Madrid, Màlaga, València. Visc gairebé al tren. De fet, t'escric des de l'AVE. Em abonament a la teoria de l'escriptor Xavier Molins que parla de diferències de calat en la manera de pensar, i distingeix entre el conservadorisme i el progressisme. Et col·loco una part d'un dels seus posts:
conservadorisme: Pensament polític en el qual les lleis o regles marquen el comportament dels individus.
progressisme: Pensament polític en el qual el comportament dels individus marca les lleis o regles.
Un exemple d'organització conservadora serien les religions. en elles, els individus han de comportar-se com ho diuen els seus llibres sagrats. Per anys que passin, les regles seran les mateixes i són les persones les que s'han d'adaptar a les lleis, i no al contrari.
I un exemple d'organització progressista serien les empreses. Les polítiques internes o maneres d'actuar, s'adaptaran a la conducta dels individus. Les empreses observen el comportament de la societat per llançar productes o serveis que s'adeqüin a la mentalitat o a les necessitats actuals. Els reglaments de les empreses s'adequaran al mercat, i no al contrari.
Podem prendre el matrimoni homosexual com un fet que és diferentment interpretable depenent amb quina tendència política es jutgi. Un conservador adduirà que el matrimoni és la unió entre un home i una dona, i qualsevol cosa que no sigui això, no és un matrimoni. Perquè així ho diuen "les lleis", així ha estat sempre i així ha de continuar sent.
Sota el prisma del progressisme, si arribats a un punt de la història s'ha pogut comprovar que els homosexuals no són persones malaltes (com s'ha pensat en molts períodes de la humanitat) i s'ha pogut demostrar que l'homosexualitat és tan natural com la heterosexualitat, les lleis s'han de revisar per poder donar cabuda a aquest nou pensament, a aquest nou progrés. així doncs, les lleis han de ser reescrites i s'han d'adaptar als nous temps, a una nova mentalitat.
És millor ser progressista de ser conservador? No.
Tampoc a l'inrevés. Ser conservador o ser progressista és una elecció personal, que no ens situa per sobre del pensament contrari. Simplement indica la forma com entenem el món i la manera en com pensem que s'han d'organitzar les societats.
Però un conservador no és millor persona que un progressista, i viceversa.
El que és cert, però, és que la convivència sota un mateix sostre de tan diferents maneres d'entendre la vida mai serà fàcil. mai.
I no descobreixo res si afirmo amb rotunditat que Catalunya és un territori progressista, mentre que Espanya és clarament conservadora.
És millor Catalunya que Espanya per ser progressista? No. Tampoc a l'inrevés. Però és obvi que les diferències de pensament de vegades resulten insalvables per conviure junts.
Ara mateix, la base troncal del conflicte català és la celebració del referèndum el proper 1 d'octubre. I aquí es veu reflectit la gran diferència de pensament.
A Espanya s'addueix que el referèndum és il·legal perquè la Constitució així ho diu. És la prova més fefaent del conservadorisme. Hi ha unes regles escrites que cal seguir, i el comportament dels individus s'ha d'adaptar al que diu la Constitució, com si els tractats que es van signar en el 78 fossin textos sagrats baixats directament de la muntanya Sinaí.
Tanmateix, a Catalunya el suport a un referèndum d'autodeterminació és del 80%, perquè un progressista sempre estarà d'acord en reescriure les lleis en el cas que sigui necessari.
El xoc entre Catalunya i Espanya és el xoc entre el conservadorisme i el progressisme. És la lluita entre el que no vol canviar res contra el que vol reformar-tot. És el conflicte permanent entre el que vol conservar el que té, i el que vol canviar-ho tot per progressar.
Espanya és un estat conservador i centralista en el qual no hi caben les ànsies de progrés d'un poble com el català, per això els diferents intents per aconseguir l'anhelat encaix de Catalunya a Espanya han fracassat.
Perquè per a un conservador, és molt difícil acceptar que les regles del joc poden canviar i veritats irrefutables com poden ser la Constitució, les tradicions i les lleis no escrites puguin ser substituïdes creant un nou ordre en el qual conceptes que creien inamovibles passen a ser obsolets.
I paral·lelament, per a un progressista és molt difícil acceptar que hi ha una barrera que no es pot ultrapassar, que hi ha lleis que no es poden canviar, que hi ha llocs pels quals no es pot passar.
La independència de Catalunya és inevitable, perquè no poden conviure dues mentalitats tan diferents tret que una de les dues vulgui canviar.
I en aquest punt, veig improbable un canvi important en qualsevol de les dues parts.
Perquè crec que és inviable un canvi profund a Espanya. Dubto que algun dia modifiqui la seva Constitució perquè els catalans puguin votar. Que es converteixi en República, renunciant a la monarquia. Que desestimi tradicions com els toros, ja abolits a Catalunya. Que accepti que Barcelona és molt més internacional que Madrid i que, per exemple, el Prat passi a ser l'aeroport principal d'Espanya. Que es converteixi en un estat federal on cada regió es autodetermine. Que abandoni el centralisme, el conservadorisme, el tradicionalisme.
I paral·lelament, no veig els catalans resignant-se a no poder votar coses que els afecten directament. Renunciar a ser una república. A acatar que Barcelona mai superarà a Madrid per limitacions imposades per una estructura d'estat inflexible, Jacobina i immobles. No veig els catalans resignant-se a topar-se contínuament amb una muralla que freni el seu progressisme, seva emprenedoria innata, les seves ganes d'avançar. No m'imagino a Catalunya acceptar el llast de formar part d'un estat l'estructura definida sempre la relegarà a una segona posició perquè el model d'estat prioritza una centralitat establerta fa ja molts anys.
és lícit, legítim i acceptable muntar un estat pensant que la centralitat és un bon sistema per al bé comú del mateix estat. Però també és lícit, legítim i acceptable no voler formar part d'aquest estat si tu creus que aquesta centralitat ofega els anhels de progrés del teu territori.
Catalunya i Espanya ja no caminaran junts de la mà, perquè van a llocs diferents.
Si hi ha una raó per la qual a dia d'avui l'independentisme no és majoritari a Catalunya, és perquè encara hi ha molta gent amb llaços emocionals i afectius a Espanya. Queda encara molta població amb vincles molt latents, producte de ser encara descendents de la massiva immigració andalusa i murciana dels anys 60 i 70 (entre els quals es troba la meva família per part de mare).
A mesura que es dissipi el pòsit espanyol a les famílies futures, l'abraçada a l'independentisme serà majoritari. Hi ha estudis estadístics que situen en un 90% als favorables a la independència en aquells que tenen pares i avis nascuts a Catalunya. per contra, tot just s'arriba al 20% en aquells en què cap dels seus ascendents ha nascut en terres catalanes.
la demografia, irrefutable en la seva comesa, serà la que faci passar d'un 50% d'favorables a l'independentisme a instaurar una majoria folgada.
Per això mai he entès que Espanya no hagi permès un referèndum a Catalunya en els últims 10 anys, quan la victòria estava assegurada, i tampoc mai entendré als governants de Catalunya, amb una pressa incomprensible per realitzar un referèndum com més aviat millor, sabent d'esperar tot just uns 10-15 anys és assegurar-se una victòria clara a les urnes.
Ja no té sentit preguntar-se si Catalunya serà independent o no. És obvi que tard o d'hora serà un nou estat, quan s'esvaeixi el sentiment de forta espanyolitat que tenen encara els que van néixer fora de Catalunya i els seus respectius fills. serà llavors, quan l'emoció quedi a un marge, quan ja serà impossible defensar que un territori tan progressista com Catalunya continuï enconsertado en una estructura tan conservadora com l'Estat espanyol.
Ara que ja no cal preguntar-se si Catalunya serà independent o no, altres preguntes ocupen l'interès de molts. Les preguntes que ara ens hem de fer són el 'com', el 'quan’ i 'en quines condicions'.
A les tres preguntes tinc les meves preferències, els meus desitjos que espero es converteixin en realitat.
Pel que fa al 'com', desitjaria amb totes les meves forces que fos un procés 100% pacífic. Perquè la independència de Catalunya no mereix ni una sola gota de sang vessada. La unitat d'Espanya tampoc.
Pel que fa a 'quines condicions', també tinc un anhel: m'agradaria que Catalunya i Espanya conservessin una relació estreta i fraternal. Perquè Espanya és un país increïble, amb gent esplèndida, amb una cultura extraordinària i amb milers de coses que ens uneixen. Catalunya i Espanya no ha estat un bon matrimoni, però podem ser uns fantàstics germans.
No sé si això aclareix la posició d'una part (no tota) dels catalans, però és bastant proper al que crec que passa. una abraçada!
Carmen Herrada diu:
20 octubre, 2017 a 21:28
Primer de tot felicitar perquè m'ha agradat la manera que tens d'enfocar el conflicte de Cataluna.
No sóc molt de politicas i des de fa molt temps no viu a Espanya, per això em costa entendre la situació i les raons per les quals Cataluna es vol independitzar de la mateixa manera que les raons que el teu exposes.
Si parlem de seducció i sentiments, sóc andalusa , espanyola i europea, i ho sento amb molt d'orgull, i tot i que he viscut a Àsia, America o altres llocs meva família i amics m'han estat sempre recordant les meves arrels i que no em deixés seduir per les facilitats d'altres països, per això em fa pena el pensar que les futures generacions de Cataluna van a estar fins i tot més a favor de l'independentisme ... el mateix tenim un problema de valors i no es aquesta ensenyant la realitat?
els independentistes, no se senten espanyols?, tampoc se senten europeus?
Es diu que hi ha coses del cor que la raó no entén, i sincerament a mi em costa trobar el raciocini a l'independentisme.
Amb molt de respecte, Carmen
21 octubre, 2017 a 11:20
Hola Carme, i abans de res gràcies per escriure. Com dius és un tema complex. És difícil contestar a la teva pregunta sobre si els independentistes se senten o no espanyols. El que és segur és que se senten més catalans i europeus que espanyols. Però això no és el tot. Es tracta d'un dilema entre pensament conservador o progressista. L'escriptor Xavier Molins ho recull així:
Sé és difícil assumir que algú pugui “no sentir-se espanyol” encara sent-ho, però com dic en el post, el sentiment s'aconsegueix per la via de la seducció, no s'ordena.
una salutació, Carmen!
Començar des de zero després d'un sot… ¿Tasca impossible? ¿Sènior? Tens por al salt digital?