El cotó de sucre | Descriu
Per Jenni Rodà	 Última actualització 10 des., 2018 4
Mentre els sento riure, perquè un ànec se’ls escapa o perquè gairebé són ells els que es posen a dins de l’aigua, els narius se m’omplen d’una olor dolcíssima. Quins records que em venen a través d’aquesta aroma… Fa vint anys, quan jo només en tenia quinze, em vaig passejar per tot l’espai que ocupaven les atraccions de la Festa Major amb un cotó de sucre entre les mans. Me’l va regalar ell, el meu primer amor, perquè quan em va veure com em brillaven els ulls davant d’aquell núvol dolç de color de pètal de rosa pàl·lida li va quedar clar quin era el meu desig.
Que plaent va ser tenir el tros de pal amb aquell bé de Déu que el coronava. Es menjava sol, i tot i així, mentre vam voltar per allà, els dos, agafats de la mà o per la cintura, no vaig tastar-ne ni un mos. Els seus llavis, que s’acostaven als meus infinitats de vegades cada minut, no m’ho van permetre. I jo estava tan cofada… Perquè sabia que aquell gust tan intens que ell desprenia no es podia comparar amb res. Només desitjava una cosa: que no s’acabés mai, que durés per sempre. Però de vegades no es pot tenir tot.
"CALAIX DE SASTRESSA"amorànecscotódolçorFesta Majorsucre