La catequesi i el tracte personal amb els nens
single,single-post,postid-19088,single-format-standard,ajax_fade,page_not_loaded,,qode-theme-ver-7.7,wpb-js-composer js-comp-ver-4.10,vc_responsive
08 Feb Catequesi i psicologia
Publicat 13:11h in Mn. Xavier Moretó	per	admin 0 Comments
Catequesi i psicologia.
La catequesi i el tracte personal amb els nens.
La psicopedagogia aplicada a la catequesi.
Jornades de formació per a catequistes de l’Arxiprestat de La Sagrera.
Parròquia de Sant Andreu del Palomar, 9 i 10 de Desembre del 2016,
per Mn Xavier Moretó, Llicenciat en Teologia Fonamental,
rector de la Parròquia de Sant Ignasi de Loiola de Barcelona i Arxiprest de Sant Martí de El Clot.
Primer dia: plantejament de la qüestió
Punt de partença: textos de Enriqueta Capdevila “No és fàcil fer catequesi” (Annex 1) i de Josep M. Abella Batlle Missioner claretià, “La nova evangelització de la fe”, de què parlem i què suposa (Annex 2)
Sovint entenem que la catequesi es fonamenta en uns continguts, el temari que donem als nens i, com a màxim, unes dinàmiques aplicades per tal de facilitar la tasca dels catequistes i l’atenció dels infants. Tanmateix, la catequesi va molt més enllà d’uns continguts. La catequesi –a diferència de la classe de religió– cerca de transmetre una experiència de fe. Els continguts son importants però ho és més la vida que hi ha darrera d’aquest continguts: la convicció, l’esperança, el tarannà, la fe. El catequista ha de convèncer, ha de manifestar una coherència, ha de saber transmetre la seva pròpia experiència de fe. Per això és tant important que el/la catequista estigui ben convençut/da, que sigui una persona d’espiritualitat provada, que s’identifiqui amb Jesús, que sigui “un altre Crist enmig del món”. Deia un sant de la nostra terra, Sant Enric d’Ossó: “tenir els mateixos gestos, les mateixes paraules, la mateixa manera de fer del Crist…”. Tanmateix, Jesús ens diu a l’evangeli: “deixeu venir els nens, no els exclogueu, perquè el Regne de Déu és dels qui son com ells…” (Lc18, 16) i en el diàleg que té amb Pere, al final de l’evangeli de Joan, li diu tres cops: “Pere, fill de Joan, m’estimes? Pastura els meus anyells…” (Jn21, 15) Crec que son dues cites molt significatives pel que fa a la catequesi. En la primera, Jesús deixa entreveure un aspecte molt propi de la psicologia dels infants: la iniciativa està del cantó dels nens. Son ells qui trien com a conseqüència d’un “saber captar l’atenció” que és previ. En la segona, Jesús pregunta a Pere sobre la seva estimació No li pregunta sobre els continguts de la predicació. Val a dir que és un fragment del final de l’evangeli de Joan, segurament afegit, és a dir, molt relacionat amb les comunitats i la seva experiència pastoral. Aquests son els dos aspectes més importants que tractarem en aquestes jornades: com son els nens i nenes de la nostra catequesi (inquietuds, maneres de fer, reaccions…) i com hem de transmetre’ls la nostra fe. Les conclusions seran molt clares: hem d’entendre el seu comportament i hem transmetre des de l’estimació. Si els estimem, si els donem l’afecte que necessiten tot testimoniant la nostra fe, serem molt més efectius (1*) És més, plantarem en ells “una llavor que dura per sempre…”
(1*) Veure el text proposat d’Enriqueta Capdevila, psicopedagoga i catequista (Annex 1)
El primer que cal fer és mirar la nostra realitat. Què ens trobem en la nostra catequesi? Quina és la situació actual del nostre món, de la nostra societat? Hem de “tocar de peus a terra” per tal de no “fer volar coloms” o restar en una permanent enyorança dels temps passats, tant típica de la nostra Església. Hem de ser conscients de que les “majories” ja no tornaran. Ens haurem d’acostumar a estar en minoria, a ajuntar esforços –potser fent una catequesi conjunta del nostre arxiprestat, com ja es fa en alguns llocs– i a seguir fent la nostra tasca enmig de la increença i els contravalors imperants en el nostre món i en minoria…
En el meu primer viatge a Terra Santa, vàrem tenir una audiència amb el Patriarca de Jerusalem, que ve a ser el bisbe de Terra Santa. Donat que allà els cristians estan en franca minoria, s’han acostumat a col·laborar, sense gaires problemes, les diverses confessions cristianes. Davant la nostra sorpresa, aquell home venerable ens va dir: “nosaltres no volem créixer…” i va continuar: “nosaltres només ens volem mantenir tal com estem. Mirem de cuidar tant com podem als nostres col·laboradors: catequistes, voluntaris, assistents…
Amb això ja en tenim prou”
De tant en tant, ens adonem de que els valors de la societat no son els nostres i a nosaltres ens toca “nedar contracorrent” i ser, tal com ens diu Jesús a l’Evangeli, “llavor enmig de la massa” i “llum enmig de la foscor”.
Una mostra del nivell de secularització i d’anti-clericalisme de la nostra societat la poden donar determinades situacions que ens trobem en les parròquies: refús exprés de cartells de la catequesi o de l’esplai per part de col·legis de la zona amb l’excusa de que son aconfessionals, col·legis teòricament religiosos que tranquil·litzen als pares dient-los: “no patiu, no evangelitzarem als vostres fills”, actituds dels nostres polítics que encomanen un cert sentiment anti-església, prejudicis al voltant de la religió que ens remeten a “temps passats”. A voltes es nota d’una forma explícita que els pares ensenyen als seus fills valors contraris al missatge de Jesús. Mentre nosaltres parlem de la importància de saber-se perdonar els uns als altres hi ha pares i mares que recomanen als seus fills de “tornar-s’hi quan te la fan” i, “si pot ser, més fort”. El mateix podríem dir de l’individualisme i del consumisme imperants, tan contraris a l’Evangeli. Només cal fixar-se en el Nadal i el comerç associat, que ha convertit aquest temps en un referent de “consum obligat”, perdent totalment l’essència del que celebrem… Cal ser conscients d’aquesta situació per tal de no caure en un permanent “mea culpa”, tant típic de les nostres comunitats i de les nostres catequesis.
Sovint, en la nostra catequesi, mirem de tractar a tots els nens i nenes que ens venen de la mateixa manera. Mirem de no tenir favoritismes, de ser justos en el tracte amb ells. És un bon principi sempre i quan tinguem present que cadascun és diferent, que cap nen i nena és igual que l’altre. Els caràcters, la manera de ser, les vivències que tenen son diverses. Els hi ha que necessiten molt –especialment afecte– i d’altres que amb poc es conformen. Tanmateix, hi ha un comportament propi, acceptat pels especialistes, en el que tots s‘hi poden veure representats, que ens pot ser un referent per tal de conèixer millor què els motiva, com s’expressen i, el que és més important, com hem de reaccionar davant el que fan. Per exemple, els nens capten moltes coses que els grans no els hi donem importància. Son una mica com “petites gravadores”. Per això hem d’anar molt en compte del que diem entre nosaltres pensant que no ens escolten o no ens entenen. També tenen una noció diversa del temps. Pot ser que hagi passat una setmana des que no els veiem i actuen com si no hagués passat el temps, com si res. També hem de tenir present que ells han crescut i creixen plenament inserits en la cultura de la imatge. Per això és recomanable usar aquest mitja per ensenyar-los coses i, especialment, per fixar conceptes. Passar-los un trosset de pel·lícula –especialment si son dibuixos animats o de plastilina– abans de començar la catequesi pot ajudar a fixar conceptes –que el catequista pot fàcilment recordar en començar la catequesi– i també ajuda a tranquil·litzar una mica els ànims abans de començar. També pot ser bo ensenyar-los coses del temple de l’església (estàtues, lampadari, creu, etc… ) Per altra part, també és bo que el catequista jugui amb els seus nens i nenes. Ho diré tot seguit en referència als pares. Jugar amb els nens reforça els lligams i, com tractarem al final, fa que el catequista tingui certa “autoritat moral” sobre els nens, que es guanyi la seva confiança. En jugar, els nens ens veuen “com un nen més”, però només per un moment. El catequista no és un nen més, com, a voltes, s’escolta de part d’algun catequista “progre”. Cadascú ha d’estar en el seu lloc. Els nens –com els adolescents– també necessiten algú amb autoritat, que els marqui el camí a seguir. Ho necessiten pel seu creixement i maduració com a persones.
Els nens tenen una manera particular d’expressar-se que sovint no és la dels adults. Per exemple, els és més propi “abraçar” que “donar petons”. Deia l’Enriqueta Capdevila: “si a un nen li dius que et faci un petó, te’l fa. Però si deixes que expressi amb un gest l’estimació que et té, t’abraçarà…” i afegia “els nens volen abarcar, “aprehender” que diuen els castellans”. Vaig conèixer una nena que necessitava que l’ abracessin, segurament perquè la seva mare ja no ho feia. Potser va pensar que amb 8 anys ja no calia fer-ho. Va ser una situació molt particular. Estàvem al inici de la catequesi, en temps d’Advent. En encendre el ciri de la corona que tocava, la nena no ho veia perquè era menuda i tothom la tapava. Llavors se’m va acudir de pujar-la en braços. En fer-ho va quedar molt sorpresa. Després ja ho demanava cada cop que començàvem la catequesi, encara que no fes falta. Amb el temps, davant la meva queixa “mira, que ja em costa aixecar-te” es pujava en una cadira per tal que jo no tingués de fer l’esforç d’aixecar-la i se’m tirava als braços… Aquesta era la seva necessitat de ser abraçada. A voltes, m’he trobat amb pares que creuen que no s’ha d’abraçar als nens i, encara pitjor, que no cal jugar amb ells. Creuen que si no ho fan maduraran abans. Gran error. Precisament ho necessiten per madurar, és necessari pel seu creixement personal. Deia un altra psicopedagoga: “els nens no necessiten regals. L’únic que necessiten es ser estimats!” Recordem la protagonista de la pel·lícula Amelie: quan era petita, tenia tantes ganes que el seu pare l’abracés que li donaven taquicàrdies cada cop que se li apropava. Però el seu pare mai ho feia i varen creure que patia del cor… Quan juguem amb els nens i els abracem els hi estem dient en el seu llenguatge: “t’estimo i m’importes”. Això és bàsic pel seu creixement i la seva auto-estima. També els agrada molt que els empaitem o els fem pessigolles. És bo que el o la catequista juguin amb els seus nens i nenes, abans o després de la catequesi, però sempre davant dels pares i mares per tal d’evitar mals entesos i situacions compromeses…
Un tret molt curiós del comportament dels nens és el que els psicopedagogs anomenen “kinestèsic”. Fa referència a la manera de comunicar-se mitjançant gestos, expressions facials (mirades, somriures, fins i tot ganyotes) i que els nens entenen molt millor que les mateixes paraules. Quan aconseguim comunicar-nos amb els nens d’aquesta manera “simptonitzem” molt millor amb ells. No importa que no coneguem els noms, que no ens haguem presentat com fem els adults. És com una mena de “llenguatge universal” que tots els nens entenen.
A voltes, els nens ens poden sorprendre amb actituds que ens desconcerten i que ens fan adonar que no els podem tractar com si fossin adults. No ho son. Sovint els adults “projectem” maneres de fer que son nostres però no dels nens. Això augmenta la incomunicació i la distància i no ajuda gents al seu desenvolupament.
La mateixa nena de les abraçades. Un dia, abans de la catequesi, la vaig trobar donant voltes com una baldufa al damunt d’una taula. La seva catequista, tot esverada, la renyava dient-li: “això segur que no ho fas a casa teva!” Efectivament, a casa segur que no ho feia perquè la seva mare li tenia programat tot els seu temps: “ara juga, ara estudia, ara fes anar la play, ara bota sobre el sofà…” No tenia temps per ser espontània, per fer el que volgués. Aquella nena no podia ser creativa! I el que diem del joc ho podem dir en referència a les activitats extra-escolars: anglès, karate, ball, natació… Com diuen els psicòlegs, els pares “projecten” sobre els seus fills inquietuds seves i volen que els seus fills estiguin ben preparats per ser competitius i guanyar-se millor la vida que ells. No s’adonen del preu que estan pagant els seus fills. Cada cop hi ha més nens i nenes que van al psicòleg per causa de l’estrès… Un dia, a l’esplai, em vaig trobar una situació curiosa. Entro a l’aula i me’ls trobo tots a les fosques i asseguts a terra. En preguntar-li a un monitor què estaven fent em va dir: “es que estan tant neguitosos que no hem tingut altra remei que fer això per tal que es tranquil·litzin i poder fer alguna activitat!” Jo ho vaig interpretar d’un altra manera: potser estan tan “programats” que l’esplai és l’únic lloc on poden fer el que vulguin, on poden ser lliures i creatius, i llavors es tornen bojos de contents…”
Un altra error que cometem sovint els adults és pensar que els nens no escolten o que no ens entenen quan parlem de coses nostres. Els nens son una mica com “gravadores”. Ho escolten tot i, molt sovint, repeteixen actituds i paraules dels adults. També acostumen a interrompre les converses, fan el que solem dir “tirar-se a la piscina”. Això no ho fan per fastiguejar, una interpretació aquesta que solen fer els adults. Llavors ve la reprimenda: “no et tiris a la piscina, respecta als altres!” però els nens no saben de què els hi parlen. Ho fan perquè des de la seva psicologia d’infants es creuen el centre, son els protagonistes. Encara no han fet la distinció jo-l’altre. Encara no poden acceptar l’alteritat.
Un dia vaig conèixer una nena de la catequesi que anava sempre molt ben arreglada. Parlant amb la mare vaig veure que anava una mica perduda: “no comprenc perquè ho fa”. Jo sí ho vaig entendre. La mare anava sempre “com un pinzell” i la nena l’imitava. Quan li preguntava què volia ser de gran em deia: mestra. I és que la seva mare ho era i molt bona. Un altra cop em vaig trobar una nena que deia sempre: “qué feo, por Dió” I és que la mare sempre ho deia i la seva filla no feia més que repetir-ho a totes hores… Un altra sempre deia: “Mare de Déu!”. També mimetizava. A voltes es nota molt que els nens diuen coses que no son seves, que no fan més que repetir comportaments, sovint per fer-se notar, per dir “aquí estic”, no m’ignoreu!… I és que els nens necessiten models per anar construït el seu caràcter, la seva personalitat i aquest models son els pares i mares però també els monitors i els catequistes… En un comiat dels nens que anaven de colònies, una nena no parava de plorar. Va ser un drama. Llavors em vaig fixar que la seva mare també plorava. Llavors li vaig dir a la mare: “si tu no deixes de plorar, la teva filla tampoc ho farà…” Efectivament, quan l’autocar va sortir i la nena va perdre de vista la seva mare, va deixar de plorar i no ho va fer més durant totes les colònies…i s’ho va passar molt bé. No es va enyorar gens…
Tanmateix, hi ha comportaments dels nens que ens impacten més que d’altres. Son els que es mostren en els dos extrems: el dels nens que es volen fer notar exageradament o el d’altres que, tot al contrari, que no diuen “ni piu”. Ni un ni l’altre son convenients. D’alguna forma, quan els veiem així, “se’ns haurien d’encendre totes les alarmes” i ens hauríem de preguntar: “perquè ho fan?” i, encara més, “què vol dir que facin això?” i “què hi ha al darrera d’aquests comportaments?” En aquest sentit, el o la catequista haurien de ser una mica psicòlegs i, evidentment, bons observadors de comportaments…
Un cop em vaig trobar un nen que feia “culet, culet” a la catequesi, com els dibuixos del Chin-Chan. Ho feia literalment: es baixava els pantalons, es girava i ensenyava el cul als nens, especialment si eren nenes. Davant les protestes dels pares –molt escandalitzats– vaig parlar amb el nen en privat. “Perquè ho fas?” li vaig dir. Al principi no ho sabia. Després vam encetar la conversa. Mica en mica vàrem arribar al “quit” de la qüestió: “Els meus pares s’han separat…” Vaig veure que hi havia dos factors importants: la situació de la separació l’afectava molt i necessitava fer-se notar. L’un era conseqüència de l’altre. Potser no ho havia pogut explicar a ningú. Després d’aquella conversa no va tornar a fer “culet, culet” a la catequesi. Val a dir de passada que, davant les separacions, els nens es senten molt culpables. Des de la seva mentalitat, creuen que els seus pares es separen perquè ells han fet alguna cosa dolenta: fer-los enrabiar perquè no han fet els deures, han pegat al germà, no han parat la taula, tenen l’habitació desendreçada… Com he dit abans, ells es creuen el centre, encara no han desenvolupat la noció de “l’altre”. Les separacions els afecten molt, més del que els adults ens pensem. Son els pares! Aquest fet pot contribuir a que els catequistes puguin fer, en determinants moments, de substituts del papa o la mama, sobretot a l’hora de ser escoltats… Per això, a voltes els dic als catequistes: “si un nen vol dir alguna cosa important, pareu la catequesi. Ja seguireu més tard” En general, quan un nen o nena diu, a voltes adreçant-se a nosaltres personalment i sovint “ficant-se a la piscina”: “saps queeeeeè…” escolteu-lo bé. És una cosa important i potser sou els únics que el podeu escoltar”
Pel que fa als nens o nenes molt callats, excessivament tímids, anem en compte. Podrien amagar una situació traumàtica. Evidentment, alguna cosa ha passat, segurament a casa seva…
Un cop, en un esplai, vaig trobar-me una nena “massa callada”, aïllada dels altres. Els monitors, que coneixien el meu interès pels comportaments dels nens em van venir a buscar per veure si els odia ajudar. Era una nena, d’uns set anys. S’asseia a terra i no feia ni deia res. No volia fer cap activitat. La mirada perduda… En veure-la m’hi vaig apropar però no li vaig dir res. Tothom la “ataquinava”, des de els monitors als nens, per tal de fer que reaccionés. Ho feien amb bona intenció però no es convenient adoptar aquesta actitud. En veure el seu tancament, em vaig seure al seu costat sense dir res. Al cap d’una estona se’m va apropar i va recolzar el cap sobre el meu ombro. Després d’un temps vàrem saber que aquesta nena, que estava en un centre d’acollida, havia rebut abusos…
Segon dia: la realitat concreta
Revisió de les actituds. Posada en comú
Al final del primer dia acordàrem, com a deures pel 2on dia, fer una relació de coses bones i coses dolentes dels nostres nens i nenes de la catequesi. Cadascú havia de fer una llista, nen per nen, dient els seus noms, i les posaríem a la pissarra per comentar-les. Varen sortir moltes coses:
Alegria de venir
Respecte per l’altre
Excessiva timidesa
Monopolitzar la conversa
“Tirar-se a la piscina”
Després del diàleg, la conclusió va ser la següent: hem de procurar ressaltar les virtuts per sobre dels defectes. Es tracta de ressaltar les coses bones –fins i tot exageradament– amb l’objectiu de fomentar l’autoestima dels nens, un aspecte fonamental pel seu creixement. No es tracta d’ignorar els defectes o les coses que no fan bé si no de ressaltar les que fan bé per arreglar més fàcilment les que no fan bé. Expressions com: “Què bé que ho has fet! Què ràpid que ets! Molt bé!” poden ser molt convenients. En remarcar les coses bones i valorar-les, el catequista augmenta la seva autoritat moral, és a dir, el lideratge que fa possible l’adhesió lliure de la persona que dèiem al començament. D’aquesta manera, el catequista tindrà més capacitat de dir la paraula justa en front de la contrarietat i –el que es més important– farà possible una actitud més receptiva per part dels nens per escoltar, assimilar i canviar els defectes.
Sense anar gaire lluny, sabem d’una persona que feia justament això: Jesús. Ell, que no era fariseu, que no havia anat a cap escola rabínica del seu temps, tenia aquesta autoritat moral. La gent el seguia lliurement i li deien “mestre” sense ser-ho. Jesús sabia captar l’atenció a base de valorar a les persones que trobava, sovint persones descartades per la societat. En el Sermó de la Muntanya de Mateu, quan Jesús els ensenya les benaurances, l’evangelista suggereix que la gent s’apropava a Jesús lliurement, que intuïa que “alguna cosa important està a punt de dir-nos” i l’escoltaven amb atenció (veure Mt 5, 1-12) De la mateixa manera, els trobaments personals de Jesús sempre son un encontre en el que Jesús acull i l’altre, en veure l’oportunitat i el cas que se li fa, reacciona, molts cops adherint-s’hi, sempre des de la seva llibertat. “Vinc a casa teva” li diu Jesús a Zaqueu i la seva reacció va ser espectacular: “ara mateix dono la meitat dels meus béns als pobres…” i Ell va dir: “avui s’ha salvat aquesta casa!” Molt probablement, Zaqueu es va fer de la seva colla, va esdevenir deixeble de Jesús i, des de aleshores, va estar-se amb Ell (veure Lc 19, 1-10)
Pel catequista, tenir autoritat moral sobre els nens és d’una gran importància. Els nens, no només faran cas del que digui, si no que els deixaran un record que romandrà per sempre. Així podem entendre que hi hagi adults que diguin: “jo recordo aquella catequista, aquell mossèn, i el seu record m’ha ajudat a replantejar-me la fe, a tornar…” Aquestes persones no recorden la teoria si no el testimoni, la persona, l’estimació, l’afecte, la joia, la llum que els han mostrat en la transmissió de la fe en la seva tasca de catequista o en la seva tasca pastoral. Això és molt més important que els continguts de la nostra catequesi. Això és el que queda i, com dèiem en començar, el que més ens interessa de transmetre en la catequesi.
I amb aquest diàleg i la conclusió acabàrem aquest dies de formació.
NO ÉS FÀCIL FER CATEQUESI
Una pedagogia per a la catequesi
per Enriqueta Capdevila
Fa uns anys era més fàcil… acostumen a dir. Els adults som conscients de la gran diferència entre les vivències de la nostra infantesa i les dels nens i nenes d’avui dia. Pares i catequistes pregunten, cerquen, què i com ho han de fer per ajudar-los a créixer en cristià. Però, com que els infants no arriben amb un manual d’instruccions, malgrat els bons propòsits, sovint quan arriba el moment retornem fàcilment als continguts i mètodes dels nostres pares i mestres. Això sí, un xic disfressats perquè no ens diguin carques.
Cal reconèixer i agrair allò que ens va fer grans i guapos, però també cal saber que avui no funciona, no perquè la pedagogia fos dolenta sinó perquè els nostres infants viuen en un món ben diferent del de la nostra infantesa, ens agradi o no.
Sovint, quan parlem de catequesi d’infants ens referim als continguts de fets i conceptes a donar i, sobretot, a com fer-ho. Però una bona pedagogia és aquella que coneix la realitat i actua de la millor manera possible per transformar-la.
El primer que ens diu la pedagogia és que si els adults volem catequitzar hem de ser testimonis d’un determinat estil de vida i potenciar en els infants aquelles actituds que són la base per descobrir el sentit de la vida cristiana. El nostre teixit social presenta unes realitats que tots coneixem. Caldrà adonar-nos de com condicionen tota la tasca educativa, també la catequètica. Per això descric alguns exemples.
Tots anem accelerats. Tot el que es pot fer s’ha de fer com més aviat millor. Tot s’ha d’aconseguir al moment. Així, els infants no tenen vivències d’esperança. Per posar un exemple: els donem les joguines per Nadal perquè no hagin d’esperar fins a Reis. La constància, la dedicació, l’espera il·lusionada s’eduquen amb les petites coses de la vida diària. Si no ho fem, com podrem parlar als infants de l’Advent? Quin sentit tindrà “vingui a nosaltres el vostre Regne”? Mana el llenguatge econòmic. Tot té un preu. Tot es pot comprar o vendre. Si et portes bé et donaré… Si treus bones notes et comprarem… Hem d’educar en la gratuïtat si volem parlar als infants de l’amor i el perdó gratuïts de Déu, si volem que valorin el servei gratuït als altres. Res no és per a sempre. Ni els objectes, ni els estris, ni els estudis, ni els amics, ni el treball, ni la parella… El que no serveix s’abandona, es llença, s’oblida. Si aquesta és la nostra realitat, els infants no ens escoltaran quan vulguem parlar d’altruisme, d’esforç, de fidelitat. Impera el consumisme-utilitarisme. El treball serveix per guanyar com més diners millor, suposa normes, obligació, és un temps penós. L’oci és un temps festiu, sense obligacions, podem comprar la diversió. Tot ha de ser divertit. Comprem regals, vacances, programes de TV, sagraments en què podem mostrar el nostre poder adquisitiu (baptisme, primera comunió, matrimoni)… Si aquestes són les vivències dels nostres infants, com els podrà interessar la realització personal, la contribució al bé comú, ser membre actiu d’una comunitat de fe? L’individualisme-indiferència sovint passa al davant. La tolerància mal entesa porta a dir que totes les opinions i totes les opcions són vàlides, i es fa el pas de la tolerància a la indiferència. La solidaritat és puntual, ocasional, sense compromís. El desig més proclamat no passa de ser una manifestació verbal de coexistència: que tothom visqui en pau, i un humanisme universalista afavoreix el “ho sento molt però jo no hi puc fer res”. Per això ens cal educar el sentit crític, afavorir els hàbits de convivència, d’esforç continuat; testimoniar la nostra implicació a favor de la justícia i el nostre compromís social.
La ciència i la tècnica són la salvació del món. Les àrees científiques i tècniques tenen respostes, són la veritat, són el progrés. Les àrees humanístiques tenen opinions. Sense defugir la ciència ni la tècnica, cal afavorir la capacitat de contemplació, d’admiració, de cercar respostes humanitzadores, de manifestar les emocions i els sentiments, de captar el transcendent. I, finalment, el fet religiós ha desaparegut de la vida quotidiana i genera indiferència. Els infants, i els adults, tenen informacions i coneixements superficials i tòpics. Sovint només els arriba la crítica no documentada o grollera. Potser ens caldrà ajudar-los a desaprendre el poc o molt que saben i iniciar el camí del descobriment. Podríem parlar de moltes altres característiques però és cada família, cada equip de catequistes, qui ha d’identificar les característiques del seu avui i aquí.
El despertar a la fe
En el moment que bategem un infant, família i comunitat ens comprometem a ajudar-lo a créixer en la fe. I tot seguit, tots plegats reposem fins que arriba el moment en què comencem a pensar en la primera comunió. Però set o vuit anys de repòs és molt repòs. Aquesta realitat pot fer que els infants arribin a la catequesi amb poquíssimes vivències i coneixements del fet religiós. Per això, les nostres comunitats haurien d’ajudar els pares en la tasca del despertar a la fe dels infants.
Amb quins objectius ens trobem avui a la catequesi de la comunitat? L’objectiu de la majoria de famílies és que algú prepari els seus fills per fer la primera comunió. Els infants no tenen cap objectiu, van a catequesi perquè els pares els hi porten. L’objectiu de l’Església és que els catequistes acompanyin els infants en el seu procés d’iniciació a la vida cristiana. No demana que els preparin per fer la primera comunió: els demana que els acompanyin en el seu procés de creixement cristià dintre del qual celebrem els sagraments. I cada grup de catequistes, dins la seva comunitat, haurà de reflexionar, formular i prioritzar els seus objectius tenint en compte: l’objectiu de l’Església, els continguts a donar, els infants i famílies concrets, i les possibilitats d’actuació que una hora setmanal suposa, com a molt, 25 hores al curs.
Un procés d’iniciació
Tot procés és un itinerari, un camí que requereix una planificació, un temps i una continuïtat. Si és d’iniciació suposa començar per les beceroles. Deixem de fer escarafalls sobre si els pares han fet o no o si els infants saben o no el Parenostre i treballem a partir de la realitat que tenim al davant. La iniciació a la vida cristiana suposa connectar els continguts de la fe amb la vida dels infants, incidir en l’educació moral i iniciar-los en la pregària i en la litúrgia. Per això, cal tenir present que les persones creixen en tres àmbits: l’afectiu, tots volem estimar i ser estimats; el cognitiu, l’adquisició de nous coneixements; i el conductual, sentir-se estimat i estimar i avançar en coneixements genera una conducta. Així, el fil conductor de l’itinerari catequètic serà sentir-se estimat per Déu i esforçar-se per seguir la seva voluntat tal com Jesús va ensenyar.
Per fer aquest procés, també trobem la pedagogia de la Bíblia. A l’Antic Testament la pedagogia de Déu envers la persona o la comunitat és la pedagogia d’un pare amorós, exigent, pacient i misericordiós. Un pare es fa càrrec de les condicions en què es troba la persona, l’atrau amb llaços d’amor i la fa créixer progressivament per tal que arribi a la maduresa de fill lliure, fidel i obedient a la seva paraula.
En el Nou Testament descobrim la pedagogia de Jesús. Les seves paraules, signes i obres mostren uns trets fonamentals. Són l’acollida de l’altre com a persona estimada i cercada per Déu, especialment el pobre, el petit, el pecador: l’anunci del Regne com a bona notícia; un estil d’amor tendre i fort que allibera del mal i fomenta la vida; i la invitació, exigent i urgent, a seguir-lo, totalment i incondicionalment, a un estil de vida fonamentat en la fe en Déu, l’esperança en el Regne i l’amor envers el proïsme. Per fer-ho, el Mestre utilitza tots els recursos de la comunicació interpersonal: la paraula i el silenci la metàfora, la imatge, el gest, l’exemple…
Avui en la catequesi ens cal més que mai redescobrir l’aprenentatge significatiu. No és cap novetat. En l’àmbit escolar, general i oficial, va estar molts anys arraconat i es va prioritzar la memorització mecànica però, des de sempre, els grans mestres han cercat la manera de possibilitar l’aprenentatge significatiu. Només cal que penseu en el Mestre. Quan Jesús volia parlar de Déu, de la seva misericòrdia, del Regne, prèviament explicava una paràbola, una petita narració construïda amb elements de la vida dels qui escoltaven i, a partir d’allò que coneixien tan bé, els donava els nous continguts. Aquelles paràboles, d’un món rural tan llunyà en l’espai i en el temps, avui dia en què tots els infants són urbanites, no afavoreixen l’aprenentatge significatiu. Amb això no vull dir que els infants no les hagin de conèixer, però ben segur que Jesús n’explicaria unes altres perquè els infants assimilessin que Déu estima i perdona sempre.
L’aprenentatge significatiu requereix unes condicions. D’una banda, els nous continguts han d’estar relacionats amb la resta de continguts de l’àmbit de coneixement dels infants. També s’ha d’establir una connexió entre els nous continguts i l’estructura mental dels qui els han de rebre. Això suposa tenir en compte els coneixements i vivències dels infants que connecten amb el que els volem explicar, els nous coneixements han d’estar a l’abast de les capacitats d’aprenentatge del infants, i les estratègies habituals d’aprenentatge a casa, a l’escola, a l’esplai.
Per a l’aprenentatge de nous continguts també és necessari que els infants realitzin una activitat mental, que facin l’esforç d’aprendre. És recomanable que l’activitat mental estigui acompanyada d’una activitat manipulativa, però aquesta mai no pot substituir l’altra. Dibuixar, o acolorir dibuixos, si només és una activitat visual i manual sense demanar un esforç d’expressió, de reflexió, de record, d’observació de creativitat… no genera nous coneixements; en el millor dels casos genera habilitats, i aquest no és l’objectiu de la catequesi.
Finalment, aprendre significativament demana una actitud favorable del qui aprèn, i suposa més esforç que aprendre mecànicament. És fàcil memoritzar mecànicament una pregària. Descobrir el seu significat demana un esforç que només es dóna si es vol aprendre. Els infants tenen actitud favorable envers tot allò que els adults valorem i practiquem. L’aprenentatge significatiu té unes característiques. Implica memorització comprensiva dels nous continguts. Només després d’haver treballat, al llarg de moltes sessions, els continguts de la fe podrem memoritzar el Credo comprensivament. Alhora ha d’afavorir una reflexió crítica que permeti als infants superar el possible desequilibri entre els coneixements previs i els nous. I els nous continguts han de comportar funcionalitat: allò que s’aprèn ha de servir per realitzar nous aprenentatges i per afrontar noves situacions. Així, l’objectiu de l’aprenentatge significatiu és fer créixer la persona. L’objectiu principal de la catequesi d’infants no és emmagatzemar informació i coneixements sobre els continguts de la fe. L’objectiu és afavorir el descobriment del sentit cristià de la vida i iniciar els infants en el seguiment de Jesús.
Es pot fer de pare i mare i es pot ser pare i mare. Es pot fer de catequista i es pot ser catequista. Es pot fer de mestre i es pot ser mestre. Ser catequista comporta aprofundir en la pròpia fe, alimentar-la i celebrar-la. Estimar els infants del grup. Viure joiosament en l’esperança que Déu hi fa més que nosaltres. Ser testimoni de fe, d’amor i d’esperança. I pregar, pregar molt perquè un pot jubilar-se de fer però un no es jubila mai de ser pare, mare, catequista, mestre.
Enriqueta Capdevila és mestra, catequista i llicenciada en pedagogia
Foc Nou. Març 2006
“LA NOVA EVANGELITZACIÓ EN LA TRANSMISSIÓ DE LA FE” DE QUÈ PARLEM I QUÈ SUPOSA?
Josep M. Abella Batlle Missioner claretià
Hi ha tres paraules claus en quest títol que em sembla que cal tenir presents i aclarir-ne el significat: Fe, Evangelització i transmissió.
Les tres, però, tenen una profunda relació entre elles. A la paraula “evangelització” s’hi afegeix ara l’adjectiu “nova”. Fem un primer pas parlant-n’hi una mica.
Es tracta d’una experiència humana, que arrenca d’un cert desig de Déu, de transcendència, de quelcom o algú que estigui més enllà de mi mateix… De fet, segons “el que sigui” o “el qui sigui” qui està més enllà de mi mateix pot donar un sentit molt divers a la vida.
Tanmateix la fe no és quelcom “evident” en la nostra societat. Ho sabem molt bé, mirant a l’entorn, fins i tot a casa nostra, en les nostres pròpies famílies….
En el nostre cas parlem d’una “fe cristiana” perquè es tracta d’una experiència que ha nascut i ha crescut a través d’una referència, més o menys conscient i explícita, a Jesús. Una fe cristiana madura és aquella que, des de Jesús, amb qui ens hem trobat a través de mediacions ben diverses, ens situa en una nova forma de relacionar-nos:
Amb Déu – Pare
Amb nosaltres mateixos – estimats i volguts
Amb els altres – germans
Amb el món – do per ser compartit
La fe no és certament imprescindible per a viure amb profunditat. De fet, Déu “vol que tots els homes se salvin i arribin al coneixement de la veritat”, com ens diu sant Pau. I Déu tindrà molts camins per realitzar el seu pla. Però la fe ens ajuda a descobrir nivells més profunds de l’existència i de la veritat i ens ajuda a viure amb una gran esperança. La fe ens “humanitza”. Es aquella “perla preciosa” per la qual val la pena vendre tot el que es té. Però si no s’ha descobert com perla preciosa, pot esdevenir un fardell. Sentir la joia de creure és el primer pas per un compromís evangelitzador. Fa temps es transmetia la fe gairebé automàticament. Avui demana una opció, que suposa també la possibilitat de fer altres opcions.
Els continguts d’aquesta fe:
Es celebren
S’expressen en paraules
Es viuen en la realitat de cada dia i marquen tots els àmbits de la vida.
L’EVANGELITZACIÓ
Fa referència a l’Evangeli. Es el primer punt bàsic i fonamental. Implica conèixer-lo i assimilar-lo, deixar-se educar per ell.
Expressa el desig de donar-lo a conèixer… de sembrar les seves llavors en el camp immens i variat del nostre món, sense por que moltes llavors es perdin perquè cauen entre pedres, entre els esbarzers o perquè algun ocell se n’aprofita.
Evangelitzar, ens ho va dir Pau VI, és transformar el món amb la força de l’Evangeli… I aquesta és una tasca impossible sense una transformació de la persona. En japonès hi ha dues paraules diferents per dir “evangelització”: 福音宣教 (FUKUIN SENKYOU) i 福音化 (FUKUINKA). Allí aquesta distinció és quelcom important, essent una societat amb un catolicisme talment minoritari.
Si no es dóna aquesta transformació, vol dir que l’Evangelització esdevé “informació”, fins i tot proselitisme… Per això és tant important prendre consciència dels criteris que han de guiar les avaluacions de la nostra tasca evangelitzadora. Caiem tant sovint en la trampa dels resultats quantificables!
I ara es parla de “Nova Evangelització”. Vaig participar al Sínode i vaig tenir oportunitat d’escoltar moltes experiències interessants. Al final em vaig quedar amb una petita síntesi sobre la nova evangelització que vaig compartir en la meva pròpia intervenció en el Sínode. Us la comparteixo breument perquè ens port il·luminar en la nostra reflexió.
En parlar de “Nova Evangelització” cal accentuar que no estem parlant d’una acció puntual o simplement d’una sèrie d’activitats, sinó d’un “procés” en què entren en joc diversos elements. N’indico alguns que em semblen fonamentals:
La Nova Evangelització parteix sempre de la realitat, observada amb el cor compassiu de Jesús, perquè de la permanent dialèctica entre l’Esperit i la realitat és d’on pot sorgir la seva novetat i les línies-força que l’han d’orientar. La Nova Evangelització comença amb l’escolta i prioritza la trobada amb els altres.
Es concentra en l’anunci del Misteri íntegre de Crist que va proclamar, amb la seva vida i la seva paraula, l’Evangeli del Regne a tots, i molt especialment als pobres, com a alliberament integral de l’home. Per això subratlla fortament la importància del testimoni, de la gratuïtat en l’acció evangelitzadora i d’una opció clara pels pobres i la justícia, que li dóna credibilitat.
Té com a subjecte actiu i responsable a tot el Poble de Déu, homes i dones, amb els seus diferents carismes i ministeris. Demana, per tant, una organització eclesial que reflecteixi veritablement aquesta coresponsabilitat i la complementarietat de vocacions i carismes.
Exigeix, per realitzar-la, evangelitzadors del tot centrats en Déu-Pare, urgits per la caritat de Crist, guiats pel seu Esperit i apassionats pels seus germans. La Nova Evangelització és impensable sense un cura atenta de l’espiritualitat del evangelitzador i de la comunitat cristiana.
Implica, consegüentment, una forta crida a la conversió personal, comunitària i institucional, en el context dels signes del nostre temps.
Exigeix prestar més atenció a la qualitat que a la quantitat, a l’essencial que a l’accidental, i afavorir un diàleg incansable.
Impulsa a renovar la dimensió missionera en l’anunci d’Evangeli, educant per al diàleg amb les cultures i les tradicions religioses dels pobles.
Procura treballar en xarxa amb altres persones i grups que busquen també la transformació del món segons el designi de Déu, que, per a nosaltres, significa construir el Regne.
Per tot això, la Nova Evangelització és una “aventura espiritual” que s’ha d’expressar en opcions apostòliques diverses en els diversos contextos. Però, sense una profunda “sensibilitat evangèlica”, serà molt difícil llegir els signes dels temps i trobar iniciatives apostòliques adequades i creïbles.
Ens parla d’una comunicació. Per tant, cal tenir present, primer de tot, els dos referents fonamentals en la comunicació: qui emet el missatge i el qui el rep. Caldrà, doncs, tenir present la situació d’aquestes persones o comunitats. Es ben veritat que aquesta falta de consciència i, de vegades, falta de respecte per a les situacions concretes de la gent o dels pobles als qui ens adrecem han fet fracassar sovint la tasca evangelitzadora. La història de l’Església està plena d’exemples. I també és ben veritat el contrari: una atenció seriosa i un respecte profund als receptors del missatge ha fet que l’evangeli arribés a tocar els cors de les persones i les cultures.
La transmissió demana sensibilitat cultural i acollida de l’altre. Només així les paraules arriben al cor. Ho sabem molt bé tots a partir de la nostra pròpia experiència.
LA SITUACIÓ EN QUÈ ENS TROBEM
Aquesta experiència de fe es dóna sempre en un determinat context social, cultural i eclesial. Tot això hi influeix i té repercussions clares també en l’àmbit de la catequesi. El primer pas és el de l’escoltar i observar.
Cal per tant analitzar sempre els trets fonamentals que caracteritzen el context en què vivim perquè marquen el nostre pensament, la nostra conducta i, fins i tot, els nostres sentiments. Cal analitzar, comentar, recollir les preguntes que aquests contextos adrecen a la nostra experiència de fe. Si no, quedarà com superposada a la persona sense penetrar-hi a fons. Assenyalo alguns trets culturals d’avui que em semblen fonamentals i que condicionen d’una manera forta l’evangelització i la transmissió de la fe. No es tracta només de trets negatius, sinó també de signes de la presència de Déu, del seu Esperit, en el nostre món. Els comento molt breument:
La globalització: com oportunitat i amenaça.
La secularització: amb els seus aspectes positius; però amb la seva dimensió negativa quan tanca el camí a l’experiència de l’amor de Déu que ens capacita per estimar. S’ha anat esborrant el llenguatge religiós i això fa més difícil que abans la transmissió de la fe, sobretot als infants i adolescents. Cal comprovar-ho i provar-ho tot; però, com?
El pluralisme cultural i religiós: oportunitat d’enriquiment cultural i d’aprofundiment de l’experiència religiosa; però també perill de relativisme i de fonamentalismes (culturals i religiosos). Les noves preguntes que hem de respondre. Ens les posen els infants per qui el món plural és el món on han nascut. Cal arrelar-se més i més en l’Evangeli: el Déu de Jesús. Alguns dels nostres mateixos familiars s’han allunyat de la fe per la imatge de Déu que els ha estat transmesa i que no s’han cuidat mai de “verificar” tornant a l’Evangeli.
La superficialitat: la cultura “light” que s’acontenta amb “sentir-se bé” i mira d’ignorar les preguntes de sentit. Podríem parlar d’una certa globalització de la superficialitat. Le fe neix i creix en les parts més pregones de la persona. Es fa difícil, doncs, educar una fe madura en un ambient cultural de superficialitat (no parlo de la quantitat de coneixements, que ara és més vasta que abans). En el fons, ens adonem que existeix aquesta superficialitat en la relació amb Déu, en la relació amb els altres, en la recerca de les preguntes de sentit. Descobrim una certa dispersió en els adolescents.
Les situacions d’injustícia i exclusió: són un escàndol en el nostre món. Ens hi haurem acostumat? Ens en sentim veritablement preocupats? Al cap i al fi, ens adonem que n´hi ha molts que l’únic que busquen és el poder i els diners, costi el que costi i caigui qui caigui. En una persona així no hi ha lloc per la fe cristiana. En tot cas, hi haurà un intent de manipular Déu. Els “temes socials” toquen fortament l’experiència de fe, perquè són “temes humans”. Es quelcom que trobem tant repetit quan llegim la Bíblia i, sobretot, en les paraules i la praxis de Jesús.
El gran nombre de persones i grups que treballen per un món més fratern i solidari, que es preocupen dels qui viuen sols, que dediquen alguns anys de la seva vida al voluntariat, etc. Estic segur que tots coneixem persones de gran qualitat humana i espiritual o grups i associacions que treballen en aquest sentit.
La nova consciència ecològica o la preocupació entorn dels drets humans i dels pobles, etc.
La realitat de les migracions. Estan donant un rostre nou a molts països i porten un munt de possibilitats i desafiaments. Produeixen sentiments molt diversos en els pobles receptors i demanen un cor obert i una intel·ligència més profunda dels canvis culturals que porten. Es també una oportunitat de comunió eclesial, però costa d’entendre.
Podríem seguir enumerant, N’hi ha prou. L’important és que ens convencem de la necessitat de mirar la realitat i recollir les inquietuds de la gent, d’examinar les preguntes que en sorgeixen i les situacions que les provoquen. Sense aquest pas és molt difícil evangelitzar i acompanyar vers l’experiència de fe, tant a petis com a grans.
ALGUNES ORIENTACIONS PER FER CAMÍ
Davant de tot això miraré d’indicar algunes orientacions que ens ajudin a fer camí en la ruta de la nova evangelització i de la transmissió de la fe, sobretot als infants, adolescents i joves. Estic segur que d’experiència en teniu molt més vosaltres. Jo us parlo des del que he reflexionat i viscut; també des del que he vist en diferents parts del món. Gràcies a Déu he pogut tenir contacte amb moltes experiències eclesials.
Crec que el primer pas -i estic ben convençut que és el més important- és l’aprofundiment de l’experiència de Déu del catequista o educador. Es el que caracteritza el nostre treball, la raó de ser de la nostra participació en l’educació d’un infant, adolescent o jove. Es ben veritat que hem d’aprendre algunes tècniques, preparar materials, organitzar les activitats, etc. Però cal dedicar temps en l’equip de catequistes a aprofundir la pròpia experiència de fe. Caldrà processar i rumiar les preguntes que descobrim. Es molt necessari parlar-n’hi entre els membres de l’equip. Cuidar la pròpia espiritualitat és un pas necessari per ajudar a créixer als altres en el camí de la fe. No tingueu por de dedicar-hi temps.
Un segon punt és esmerçar-se en descobrir les preguntes que porten els infants… Comença un camí i cal revisar la motxilla. Es un exercici important: escriure-les, dialogar-les, interioritzar-les. No és perdre temps. No tinguem pressa en ensenyar “tot el que toca”. El que ens ha de preocupar és quina resposta troba l’infant o el jove en el camí de fe que ha iniciat, en els Evangelis, en la vida de Jesús, en la comunitat cristiana, en els moments de pregària i celebració. En la catequesi familiar he vist que és important fer aquest exercici també amb els pares, sobretot si, en el seu camí de creixement en la fe, s’han quedat aturats en l’edat escolar.
Educar la capacitat de silenci i d’interioritat. He vist que és un tema que s’està treballant molt bé en l’escola cristiana arreu del món, al menys en els països que podem anomenar “secularitzats”. Es tracta de crear les condicions per obrir el cor i la vida a l’acció de l’Esperit. Ho he vist fer amb mètodes ben diversos, però sempre amb bons resultats. Per aquí en diuen sovint l’experiència de “l’oratori”. Crec que seria bo, si no la coneixeu ja (segurament que sí i potser l’esteu ja experimentant) que demanéssiu a algú que en tingui experiència que us hi introduís. Si no eduquem la capacitat d’escoltar, difícilment podrem transmetre aquella paraula que parla al cor. Si no eduquem la capacitat de veure més enllà del que podem tocar, serà ben difícil trobar-se amb Jesús d’una manera significativa. Aquí hi entren també molt bé els pares, quan se segueix el mètode de la catequesi familiar.
Un altre aspecte molt important és el contacte amb la Paraula de Déu. Hi hem d’acostumar als infants, als adolescents i als joves. De vegades ens trobem nosaltres mateixos una mica desarmats quan entrem en aquest tema. Ens sentim mancats de coneixements bíblics, no sabem per on començar. Hi han moltes experiències i molts mètodes que ens poden ajudar. Ens cal tenir presents sempre els dos grans llibres que ens transmeten la Paraula de Déu: la vida i la Bíblia. La Bíblia és la gramàtica que ens permet recollir el missatge que Déu ens comparteix a través del llibre de la vida. Cal iniciar els infants, adolescents i joves, i també molts adults, en una forma de llegir la Bíblia menys moralista i més fidel a la seva mateixa estructura narrativa i a la seva característica de llibre sobre Déu amb paraules humanes. Els hem d’ajudar a entrar en el món bíblic que ens ajuda a entendre qui és l’home i qui és Déu, i com es viu la relació entre Déu i l’home -l’Aliança- de manera que esdevingui veritablement una experiència de salvació per tots els qui s’hi obren.
No cal dir que un punt cabdal és la trobada concreta amb Jesús. Vers Jesús hem d’acompanyar les persones que ens han estat confiades. Estem tocant el cor de l’experiència de fe cristiana i de la catequesi. Conèixer Jesús: la seva vida, les seves paraules, la seva manera d’actuar i de relacionar-se… Perquè és Jesús qui ens revela Déu, el Pare. Jesús és la Paraula de Déu feta carn; en Ell tot ens parla de Déu. Caldrà anar presentant Jesús com “amic” a l’infant, potser com a “inconformista” a l’adolescent, com a “home compromès amb els seus germans i amb la història” al jove, com a “revelació de l’amor incommensurable de Déu” a tothom. Hi ha trets culturals o d’edat que ens inviten a accentuar certes dimensions de Jesús. Un Bisbe japonès acostumava a dir que en la catequesi hi havia una insistència massa gran en la doctrina, i que allò no anava amb el tarannà religiós japonès. Ens invitava a obrir la nostra intel·ligència a allò que diu Jesús a l’evangeli de Sant Joan: “Jo sóc el Camí, la Veritat i la Vida”. I comentava: sembla que a Europa s’hagin quedat només amb la Veritat; al Japó, i a Àsia en general, el senten molt més proper com “Camí” (és la tradició religiosa d’aquelles cultures). Estic segur que a Àfrica els ressonaria molt més la “Vida”. Quines serien les característiques més comprensibles de Jesús pels nostres infants, adolescents o joves? Sense amagar la veritat total, cal anar coneixent de mica en mica, com ens passa en la relació amb les persones dins la vida de cada dia. Tant de bo que durant la catequesi els nostres infants, adolescents i joves s’entusiasmessin per Jesús. Tindríem guanyat el partit.
La pertinència a la comunitat del deixebles de Jesús. Educar el sentit eclesial. Crec que és un gran repte, i més encara en una situació com la nostra on tot sovint els mitjans de comunicació social donen una imatge negativa de l’Església. Crec que hem d’insistir més en l’Església com la comunitat dels amics de Jesús, dels seus deixebles, dels qui comparteixen el seu somni i el seu projecte. Per això se senten vinculats els uns als altres. Crec que la presentació de la dimensió universal de l’Església pot ajudar en aquest sentit. Però també l’han de sentir ben present i propera, viva en el propi ambient. M’imagino que tindrà una influència fonamental la imatge de l’Església que surt de les converses dins de la família o del que diu el mestre o el
6 professor a l’escola. Em sembla que ens hem d’esforçar per tal que tots sentin l’església com “casa seva”. Sobretot pel que fa als adolescents i els joves, no és fàcil. Com ho podem fer? Es bo crear espais de certa autonomia, però hem d’oferir també espais de pregària i interiorització. Es important la participació en la litúrgia parroquial, però només amb això sabem bé que no funciona. Des de la meva experiència m’he adonat de la importància de la col·laboració supra-parroquial en aquest sentit. No arribem a tot. Caldrà oferir experiències més significatives i colpidores. La col·laboració esdevé una necessitat. I, juntament amb això, cultivar veritables relacions d’amistat.
Ajudar a créixer en humanitat. La fe ens fa més humans perquè ens atansa més pregonament al centre del que ens fa humans: l’amor, i a la font de l’amor que és Déu. Com més a prop de Déu, més humans; i com més humans, més a prop de Déu. Ajudar a desitjar un món més just i fratern. Ens enganxa al pla de Déu pels seus fills i filles. Per tant caldrà conrear tot allò que ens permet créixer en aquest sentit: actituds, projectes, accions concretes. Crec que són també importants les activitats concretes, quan es prepararen i s’avaluen bé.
Podríem seguir enumerant accents i característiques. Estic segur que en trobareu moltes de més importants dels que jo he assenyalat. He mirat de recollir les respostes als desafiaments que havia mencionat com a presents al nostre món a l’hora d’indicar-vos-en algunes. Es qüestió de continuar la reflexió, sempre acompanyada del treball concret a la catequesi. El que podem fer els qui venim de tant en tant és estimular i animar. La praxis concreta la coneixeu molt millor vosaltres mateixos.
ALGUNA INDICACIÓ MÉS CONCRETA
Deixeu que, finalment, us comparteixi alguna indicació més concreta. I ho faig des de l’experiència que, en l’àmbit de la catequesi, vaig tenir en un lloc ben llunyà i diferent, però que pot també ajudar a buscar camins.
Les parròquies japoneses cobreixen extensions territorials molt grans. Hi ha pocs cristians. Això, naturalment, fa difícil reunir la mainada per la catequesi. Per tant, no quedava altre remei que organitzar programes de convivències de cap de setmana. Hi assitien cristians i no-cristians. Hi entraven diferents grups per edats, l’equip de monitors, el programa, l’equip d’ajudants (cuina, etc.) Algunes coses que vaig descobrir com importants:
La convivència dels infants i amb els infants. Teníem temps.
La convivència dels membres de l’equip. Un lloc de diàleg inter-generacional molt significatiu.
L’oportunitat de parlar personalment amb els infants, els adolescents i els joves. Crec que aquest és un aspecte que s’hauria de cuidar molt més. Acompanyar és fonamental quan l’objectiu no és obtenir coneixements o passar un examen, sinó ajudar a créixer.
L’oportunitat de diàleg a la cuina i a d’altres llocs de col·laboració.
Sé que aquí no hi ha aquesta tradició i, possiblement, ni tan sols aquesta possibilitat. Probablement s’hauria de recuperar en programes de colònies d’estiu o rutes per als més grans… Us ho comparteixo no per dir que cal fer això o allò, sinó per accentuar que hi ha aspectes que són importants i, de vegades, ens passen de llarg.
Lleida, 28 d’octubre, 2013