En cada vers que has entès: Motivació
cantireta4 d’octubre de 2013 a les 10:25I cau el raig de llum dins de l'estany, i tot esdevé harmonia.Bon dia! :0)ResponEliminaRespostesHelena Bonals4 d’octubre de 2013 a les 11:18cantireta,no és precisament harmonia el que hi ha dins d'aquest poema. Em queixo que la llum del far només m'il·lumina de tant en tant, no pas sempre com jo voldria!EliminaResponJpmerch4 d’octubre de 2013 a les 10:58...o un carxot a temps.Perdó per trencar delicadesa del poema.ResponEliminaRespostesHelena Bonals4 d’octubre de 2013 a les 11:21Jpmerch,jo de carxots metafòrics n'he rebut tants, a la vida, que em sembla que no en resistiria ni un més! EliminaResponCarme4 d’octubre de 2013 a les 11:58Els fars, estan obligats a donar la volta i no poden il·luminar sempre i en totes direccions. Em fas pensar que si ens quedem quiets... la llum tornarà, si ens belluguem en la bona direcció i amb el ritme adequat, la llum ens il·luminarà sempre, però segons com ens belluguem, ens podem quedar a les fosques per molt temps...Millor prendre-s'ho amb la calma... ResponEliminaRespostesHelena Bonals4 d’octubre de 2013 a les 12:44Carme,és com la sort, cal aixecar-se constantment per abastar el fil que la porta.Sí, millor prendre-s'ho amb calma!EliminaResponAnònim4 d’octubre de 2013 a les 12:28Helena,jo ja em conformo amb que el far m'il·lumini només de tant en tant; em conformo mentre sàpiga que hi és, i que sempre hi serà, encara que a voltes no el vegi.Ho vaig deixar escrit i segueix vigent:'Igual que un far que girai de forma recurrentens il·lumina,així és l'instant eternque sempre retornai ens guia.'L'instant etern de l'espurneig d'una mirada.ResponEliminaRespostesHelena Bonals4 d’octubre de 2013 a les 12:46M'agrada moltíssim aquest teu poema, Abel!EliminaResponVicent4 d’octubre de 2013 a les 13:05Però ja et vaig dir, sense patiment, patiment del bo, del que fa plorar i afonar-se no hi ha producció literària, si més no per a mi.Cal haver patit molt per a poder escriure bé, o tenir alguna cosa que dir, jo no sé la teua vida, però em sembla que has degut patir pel bé que escrius i com entens la prosa.Una abraçadaVicentResponEliminaRespostesHelena Bonals4 d’octubre de 2013 a les 13:42"Te'n vas al cel quan has estat a l'infern", Vicent!EliminaResponSílvia4 d’octubre de 2013 a les 14:50Com els teus poemes, espurnes de llum que il·luminen la blogosfera!ResponEliminaRespostesHelena Bonals4 d’octubre de 2013 a les 15:07Sílvia,a voltes, sí!EliminaResponXimo Segarra "ACAPU"4 d’octubre de 2013 a les 14:56M'encanta, l'he llegit dues vegades en veu alta i està plé de música :)ResponEliminaRespostesHelena Bonals4 d’octubre de 2013 a les 15:08Com m'afalagues, Ximo! La música mai se m'ha donat, per això t'agraeixo molt l'associació que fas.EliminaResponGemma Sara4 d’octubre de 2013 a les 17:04Sí, si, els ulls motiven! de vegades no veig gaire relació entre el títol del poema i el poema, la veig però després de pensar-hi, però aquest cop sí, a la primera.Petonets espurnejants de divendres.ResponEliminaHelena Bonals4 d’octubre de 2013 a les 17:30Gemma Sara,d'acord amb tu, els ulls motiven!!!ResponEliminaartur5 d’octubre de 2013 a les 14:01Quedar-se a les "fosques" et fa "veure" el que no et deix la Llum...i també és bo, crec jo..... res és pot desaprofitar ; )Un bon dissabte , Helena !ResponEliminaRespostesHelena Bonals5 d’octubre de 2013 a les 17:15Artur,la nit i el dia, la llum i la foscor, i tant que no es pot desaprofitar res, no ho havia pensat així.EliminaResponAfegeix un comentariCarrega'n més...