Qüestiona’t | ssshhhhh... silencis
Sóc a un restaurant, a Manacor. Estic esperant una amiga que fa temps que no he vist, almenys a mi m’ho sembla. He arribat d’hora i aprofitaré aquesta estona per plasmar els meus pensaments. Una aigua per favor! M’estic recuperant d’unes angines i em demanen un poc d’afecte.Mentre venia amb el cotxe no he deixat de fer-me preguntes, d’aquestes que no tenen resposta o, si més no, són difícils de contestar. Tot ha vingut arrel d’una conversa que he escoltat per la ràdio. Parlaven d’algú, que no ve al cas, de qui deien que fou una persona molt humana. I jo m’he demanat de seguida: existeixen persones no humanes? I a partir d’aquí he començat a filar la troca:- Hi ha humans que no són persones? - Què hi ha, més humans o persones?- Els infants són persones petites o mitges persones?- I per tant, tots els adults són persones grans o persones senceres?- Què vol dir que una persona és sencera? Què és íntegre?- Una persona manca, pot ser íntegre?- Com és mesura la integritat? I la humanitat?- Moltes persones fan un multitud, i si parlem de persones amb manca d’humanitat, què fan? Una multitud inhumana?M’ha estat humanament impossible trobar les respostes a totes aquestes preguntes, sóc humana?La meva amiga ja és aquí, guapa com sempre.
29 d’octubre de 2010 a les 22:32
Abans he estat una persona grossa,ara,sóc un tros de persona, recercant els altres trossos de la meva humanitat,un trosset m'ha fugit,és una gran pèrdua o petita però de gran magnitud.Les petiteses de vegades tornen extranyament grans però les grandeses no es fiquen fàcilment dins pots petits,estic embullada,me'n vaig a reflexionar...
30 d’octubre de 2010 a les 14:42
Ara segueixes essent una persona gran, enorme diria jo, i sobretot sencera, fins i tot més que mai. El gran trosset el guardes dins el teu gran cor, on hi caben moltes coses, grans també. El que és gran un un moment donat el temps li va donant la justa mesura. Una abraçada forta!