Pas a pas: 2015
Una història en fotografies.
Una encantadora història la que ens relata Jonathan Coe, en la que a través d'un recull de fotografies coneixem, entre d'altres coses, la vida de la protagonista, Rosamond.
Rosamond, que patia una greu malaltia cardíaca que no es va voler operar, és trobada per la seva metgessa morta amb una gravadora funcionant i
el tocadiscs en marxa. Al seu voltant tot de cintes i àlbums de fotos. Tot i que no se'n troben proves fefaents, tot fa sospitar que la mort no li ha esdevingut de manera natural, sinó que ella mateixa se l'ha provocat.
Vivia tota sola des de que va morir la seva companya, tenia 73 anys, era lesbiana, soltera i sense fills, però amb un gran secret.
El relat el composen 20 fotografies amb escenes de la vida
de la protagonista i està adreçat a Imogen, una noia in-vident i pràcticament
desconeguda i il·localitzable, a la qual li narra les imatges i la història que s'hi amaga en cada una de les fotografies, amb la recomanació que li siguin lliurades.
A partir d'aquestes breus i en aparença insuficients dades es va trenant a més de la vida de la pròpia protagonista, la de Imogen i els seus orígens. Es desvetllaran greus secrets que impliquen tota la família.
Una de les hereves, neboda de la difunta, es farà amb les fotografies i les gravacions i gairebé de manera reverencial anirà esbrinant una història que la deixarà commoguda i l'esperonarà a complir la voluntat de la Rosamond cercant a Imogen amb totes les seves forces.
Malgrat que el relat sembla començar pel final si tenim en compte la mort de la que podríem considerar la protagonista, el final, que no desvetllaré, no deixarà de sorprendre'ns més que per l'inesperat, per la crueltat dels esdeveniments.
M'ha agradat la forma original de plantejar el relat. Molts tenim desat el algun calaix o àlbum un munt de fotografies en les quals hi apareixen persones que ens són desconegudes. No acostumo a revisar-les, però el mateix que m'ocorre quan viatjo en qualsevol mitjà públic, o senzillament m'assec en un banc mirant la gent que passa, algun cop que me les he mirades no he pogut resistir-me a la temptació de fabular històries. D'això justament tracta aquest llibre, només que les històries no són cabòries, sinó relats verídics.
Una foto no es
mucha cosa, la verdad. Sólo puede capturar un momento entre millones de
momentos de la vida de una persona, o de la vida de una casa. (...)
instante y la eternidad se confunden cuando experimentas una emoción intensa.
veces en las que la foto, la propia foto, dice muchas más cosas que las
palabras que se me ocurren para describirla. (...)
haya sido estos últimos días ajustar las palabras a las imágenes, tratar de
encontrar las palabras que te ayudarían a imaginar colores, edificios, caras…
(…) Pero al final resulta que debo decirte lo más difícil de todo, y
sencillamente no sé por dónde empezar.
Una història de Nancy Huston, que tot i que pot semblar enrevessada, està molt ben travada i ens relata la vida de quatre generacions, narrada des de la perspectiva de quatre infants als sis anys.
A més de la relació familiar, el fil conductor rau en uns fets històrics dels infants que van ser segrestats per les SS nazis i entregats a famílies alemanyes.
La història comença pel que podríem considerar el final, és a dir, des de l'any 2.004 i amb en Sol, com a protagonista i arribem a la resolució amb el relat de la petita Kristina o Erra, que serà la besàvia de'n Sol, també de sis anys a l'any 1.944 o 1.945, segons es miri.
El títol del llibre en castellà és "Marcas de nacimiento", que al meu entendre reflecteix millor l'esperit de la història, ja que tots quatre infants tenen una curiosa piga que els identifica com a família, en alguna part del seu cos.
Sol, 2004 Un nen canadenc de sis anys repel·lent, aviciat per la
mare, carca, pedant... Té la piga característica de la família, però com que a la mare li resulta desagradable i troba que no l'afavoreix, decideix fer-li operar, la qual cosa li comporta tota una sèrie de complicacions.
El pare treballa a Silicon Valley en el desenvolupament d’un
robot guerrer. La mare ha decidit quedar-se de mestressa de casa especialment
per tenir cura del fill.
Randall, 1982 El pare
és dramaturg amb molt poca feina i es cuida de la casa, mentre la mare fa conferències sobre el
Mal. Segons la qualifica el fill ella és la guanyapà de la família.
D'alguna manera, a partir d'aquest moment sembla que s'hagi de començar a desvetllar el misteri de l'origen de la
família a raó d'unes investigacions de la mare gairebé de forma casual, però aquesta es queda invàlida a conseqüència d’un accident de
cotxe i tot torna a quedar en suspens.
Sadie, 1962 En general té una imatge molt negativa de si mateixa, es descriu com maldestra i amb mot poc talent, a excepció de la lectura: segons ella mateixa reconeix es podria dir que té una fal·lera en millorar en aquest aspecte.
Kristina? Erra? 1944 o 1945? L'origen de la història, la petita que va ser apartada dels seus veritables pares, fins el punt que no s'arriba a saber amb exactitud la seva data de naixement, ni per descomptat els seu nom autèntic.
Quan finalment ens endinsem en la seva història se'ns aniran revelant totes les claus de la història d'aquesta saga familiar.
Tot i que és conscient de les diferències físiques amb la germana gran, la veritable filla del matrimoni, amb la qual manté una relació un tant tensa, ella trigarà força a assabentar-se que en realitat no és filla de la família amb què ha conviscut des dels tres anys aproximadament, desconeix el seu autèntic orígen i fins i tot el seu nom. De gairebé tot plegat en té coneixement primer perquè a la casa arriba un altre nen pretesament orfe, però també robat com ella, i també perquè la seva germana, li ho etziba amb la intenció de causar-li el més gran dolor possible.
Finalment, o en l'inici segons el miri, arribarà el moment en què la zona d'Alemanya on viu la família queda sota la tutela dels americans que se'n faran càrrec de la petita i del "germà" amb el que ha establert una relació molt profunda, i també són separats. A ella, en no trobar la manera de retornar-la amb la seva autèntica família a Ucraïna, li és donada en adopció a una nova família al Canadà.
I és a partir d'aquest moment que comença la veritable història d'aquestes quatre generacions, marcades per aquest secret.
Les llàgrimes són una cosa misteriosa. (...) Quan plorem
cada raó per plorar n'entrena una altra i ens costa aturar-ho.
Tal com han recollit tots els noticiaris i els articles, va ser una jornada altament participativa, sense incidents remarcables i molt emocionant. El fet que s'hi presentessin dues forces que des de diferents punts de vista defensessin la independència em semblava positiu, tant la coalició de JxS on s'hi trobaven representats dos partits manifestament independentistes, a més de personalitats independents i una digníssima representació del que es ve a nomenar "població civil", com la més radical formada per la CUP, ja que un contrapunt de rauxa sempre em sembla positiu.
El apenas reparaba cinco minutos escasos en mi blusa o en mis zapatos nuevos, y ya quedaban tirados en cualquier sitio hasta su partida. En certs moments li he trobat una certa semblança amb "Nueve semanas y media", tot i que l'anihilament de la protagonista no arriba als mateixos extrems devastadors.
A pesar de todo, no consigo dejarlo (escriure la novel·la), como tampoco conseguí dejar a A. el año pasado, en primavera cuando esperaba a A. y lo deseaba sin interrupción. (…) Continuar significa también retrasar la angustia de entregar esto para que lo lean los demás. (…) Todavía ahora, delante de las páginas llenas de los garabatos de mi escritura, ilegible salvo para mí, puedo creer que se trata de algo privado, casi pueril y sin consecuencias. Personalment se'm fa difícil d'entendre una situació semblant i més tractant-se d'una persona culta i en aparença amb una vida estable, però certament suposo que no se sap mai...
Peter Cameron, un autor desconegut per mi, narra la història de'un jove intel·ligent, reservat, complicat (cosa
de l’adolescència), solitari i a voltes un tant entremaliat. Com correspon.
En quan al títol, segons el mateix autor, extret d'una frase d'Ovidi " Sigues pacient i fort; algun dia aquest dolor et
servirà" és un reflex de la manera de ser introvertida del nostre protagonista, que al llarg de tot el llibre anirà desgranant les seves reflexions entorn tot el que l'envolta, ja siguin coses o persones. En James, el protagonista, acaba de complir els divuit anys, segons totes les previsions, al final de l'estiu haurà d'entrar a la Universitat; ara treballa en l'estrafolària galeria d'art de la mare. Com que gairebé mai no hi entra ningú, disposa de molt temps per donar via lliure a les seves cabòries i malgrat que tot el seu entorn es posiciona activament en contra seva, alguna cosa al seu interior comença a rebel·lar-se:
La meva mare passa gran part de la seva vida regirant la bossa. Sempre porta aquestes bosses enormes on ho emmagatzema tot i mai no troba res. En general, no es relaciona massa amb ningú, com he dit de bon començament és un noi força reservat:
Sóc anarquista. Odio la política. Odio la política i odio la religió: sóc ateu, també. La història s'esdevé sense massa sorpreses ni sobresalts, de fet tot es desenvolupa de manera previsible. Un cop passat l'estiu tot tornarà a transcórrer de la manera prevista. Potser només en restarà a mode de resum un pensament pessimista, propi del seu estat de rebel·lia, que en el fons sabem que amb els anys s'anirà apaivagant segurament fins a desaparèixer:
De vegades em poso d’aquest humor en què tot el que veig o
que penso em deprimeix. Tot sembla una demostració que el món és un lloc de
merda i cada vegada va pitjor. Publicat per
La rutina és un enemic insidiós. La seva existència és gairebé miserable. Només disposen d'una cadira i un tamboret, una petita taula plegable que no se sap ben bé d'on ha sortit i un parell de llits disposats en lliteres, mentre que la il·luminació és una miserable bombeta i els llums del mateix aparcament.
Cada dia ens posem els uniformes ben raspallats, perquè les normes són sagrades; en això en Harry i jo hi estem totalment d’acord. Al capdavall, l'uniforme fa el vigilant. L'uniforme i l'arma. Les escasses deixalles es llencen en un triturador que es troba en un extrem del mateix garatge:
L’Artur (un empleat del servei) és qui ens va explicar que a l'edifici no hi ha
conductes per a llençar la brossa, perquè no ofereixen prou garanties; seria
com obrir les portes a un atac amb armes biològiques. En les seves llargues hores de servei (només els està permès dormir-ne cinc i sempre per separat), especulen amb la possibilitat d'ascendir laboralment i entrar a forma part del que anomenen "elit" i els suposats avantatges que aquest canvi suposaria:
I a la farmaciola de l'elit hi ha realment de tot. Al matí,
Modafinil, per mantenir-nos desperts, per treure el màxim rendiment a les
nostres neurones. Creatina per a la massa muscular, perquè en última instància
hem de ser capaços de liquidar un intrús amb les mans nues. Estem esgotats,
però l'estrès no ens deixa dormir. Tamazepan. I així anar fent. N’hi ha per a
tots els gustos. El paradís terrenal. Un canvi ve a distorsionar la seva rutina diària i és que l'organització decideix enviar-los-hi un altre vigilant, però no així ampliar-los cap tipus d'equipament, així és que ara en són tres persones i només disposen de dos seients i dos llits. Un fet inesperat i que acullen amb tota mena de sospites i especulacions que els durà fins a resoldre-ho d'una manera inesperada i violenta, fruit de la seva evident paranoia:
Un colós negre. Amb ronyons, orelles i medul·la espinal. És massa dràstic per acceptar-lo sense més, però així i tot aquí el tenim, repenjat a la paret, amb una Flock 28 carregada al maluc. Respira el mateix aire. (El nou vigilant) Els esdeveniments es precipiten, tots els hostes excepte un abandonen l'edifici i al seu darrere també el servei, ara innecessari, també ho fa, quedant-se així en la més completa solitud i donant pas a noves elucubracions cada cop més delirants i fora senyades.
El mito familiar,
escrupulosamente alimentado por mi padre, se esfumó para siempre tras la cruda
verdad de un universo de desmán y pillaje, desafueros revestidos de piedad,
abusos y tropelías inconfesables. (...)
Las sombras y opacidades
de la línea materna son todavía más densas. (…) Los vestigios del pasado
interferían en mi juventud de forma molesta. De la mateixa manera que em va passar a mi, sembla que se sentia més lligat intel·lectualment a la mare, "Mientras mi padre desconocía la existencia de la literatura (…) ella, se había forjado una cultura en la materia vasta y fuera de lo común." una mare que un dissortat dia va morir durant un bombardeig encara que com en altres aspectes de la seva vida, també amb aquesta mort s'ha guardat alguna mena de silenci. Ell ens comenta:
Para quienes no han tenido el triste privilegio de conocer la universidad española de fines de los cuarenta (…) resulta casi imposible imaginar el estado de indigencia y sopor en el que vegetaba. O sigui que tot i el meu anhel, poca cosa hauria tret encara que hi hagués accedit.
Mientras la adquisición de los libros que buscaba me impuso una serie de sacrificios y obstáculos –tanto por el precio prohibitivo a que se vendían como por la dificultad en encontrarlos-, los coleccioné amorosamente hasta formar una modesta, pero meritoria biblioteca. I per concloure, una afirmació amarga i dolorosa, però no per això menys certa en una família que es trobava al bàndol dels guanyadors, dels, com ell diu, "els bons":
inhumana que agobiaba al país afectaba incluso a sus clases altas. (…) Esta
época de plagas, represión y miseria se revestía sin embargo, de puertas
afuera, con oropeles de fariseísmo y exaltación: el final de la contienda, el
triunfo de “los buenos”, eran descritos en casa como en el colegio en términos
casi místicos. Publicat per
A PERISKOPIA , "un
no-lloc, un espai virtual, un punt de trobada de veritats múltiples i a mig
fer, de dubtes que busquen resoldre certeses", es presenta
de la següent manera "De manera resumida podríem dir que sóc economista
(llicenciat) i doctor en relacions internacionals. Fonamentalment em dedico a
llegir, preguntar, observar, escoltar, reflexionar i dubtar. I després de fer
tot això, escric o opino. Tanmateix, sóc moltes més coses,
esclar."
És així com encaro aquesta etapa [2.014] que tot just
engeguem. I ho faig sense renunciar ni un gram a les meves conviccions
ecologistes, d’esquerres, feministes, pacifistes, llibertàries i europeistes. (...)
El problema no és “la política”, en genèric, sinó
determinades “polítiques”. Els culpables no són “els polítics” en genèric, sinó
aquells qui, en funció de les majories i del poder que la gent els ha atorgat
en les respectives eleccions, han pres les decisions que han conduït a la
situació actual. La política no és immaculada, com no ho és cap àmbit de la
vida. La política és un instrument. El problema rau en qui fa servir aquest
instrument, com i per a què. Publicat per
Han passat ja gairebé divuit mesos d’ençà que mig planeta va veure, i va tornar a veure, uns captius invisibles conduïts a la mort a través del cel, el moment en què la silueta innocent d’un avió va quedar associada a una nova imatge. El nostre protagonista, és en Henry Perowne, un neurocirurgià amb un cert renom, casat amb la Rosalind, una advocada amb força èxit a la seva professió.
Malgrat els llums de la ciutat, els contorns de l'avió no
són visibles a la foscor de l’alba. El foc deu ser a l'ala de l'avió on
s'ajunta amb el fuselatge, o potser un dels motors de sota.
De cop i volta Perowne sent que la seva vida és fràgil i
valuosa. Les seves cames li semblen vells amics negligits, absurdament llargues
i fràgils.
Estic molt agraït a Neil Kitchen, doctor en medicina, membre
del Col·legi Reial de Cirurgians, especialista en neurocirurgia i director
clínic adjunt de l'Hospital Nacional de Neurologia i Neurocirurgia de Queen
Square, Londres. Va ser un privilegi veure treballar aquest excel·lent cirurgià
al quiròfan durant un període de dos anys, i li agraeixo la seva amabilitat i
paciència per haver dedicat un temps preciós del seu programa a explicar-me les
complexitats de la seva professió i del cervell, amb les seves patologies incomptables. Publicat per
departamento trabajaba un funcionario. Era un hombre bastante ordinario, bajo
de estatura, algo picado de viruelas, con una tonalidad de pelo que tiraba a
pelirroja, un tanto corto de vista, con pequeñas entradas en la frente, arrugas
a lo largo de las mejillas y ese color de cara que recibe el nombre de
hemorroidal… Akaki viu de manera gairebé miserable, de rellogat en una petita habitació i amb el just per menjar. Així que quan el seu antic i mil cops apedaçat abric ja ni tan sols l'abriga, ha de prendre la desesperada decisió de procurar-se'n un de nou si no vol morir-se de fred. Això, és clar, suposarà que haurà de subsistir amb el mínim aliment i encara més quedar-se més d'un dia en dejú.
Finalment aconsegueix reunir el necessari i el sastre li confecciona el nou capot que és l'admiració dels seus companys de feina que insisteixen a celebrar l'esdeveniment. Aquest fet serà l'inici de la seva completa desolació, ja que en tornar de la festa improvisada, un malfactor li roba el capot.
[Després del
robatori del capot] Por primera vez en su vida, no acudió a la oficina. La jornada
siguiente se presentó todo pálido, ataviado con el viejo capote, cuyo aspecto
era más lastimoso que nunca. Castigat pel fred intens, la pena i la impotència que arrossega, finalment emmalalteix greument:
Desapareció para
siempre ese ser a quien nadie defendió, por quien nadie profesó afecto ni
mostró el menor interés.
la historia no acaba aquí, prendrà un to de misteri i aparicions que no
desvetllaré, però que sens dubte us resultarà interessant si us decidiu a llegir
En Bartleby, era el copista més estrany que mai hagi conegut
o sentit a dir. (...)
Al començament, en Bartleby va fer una quantitat
extraordinària de còpies. Com si arrossegués una vella fam de copiar el que
fos. (...)
Però hi havia no sé què en aquell Bartleby que no tan sols
em desarmava d’una forma estranya, sinó que em colpia i em desconcertava
meravellosament. Però de cop i volta una frase comença a fer-se habitual en el nostre protagonista, i és que davant de qualsevol situació o requeriment raonat de feina, la seva resposta és indefectiblement "Preferiria no fer-ho" i dit això, resta impassible i apàtic, com perdut en una dimensió molt allunyada de la realitat que l'envolta.
claros desde el principio. Yo, el que os habla, hoy soy un hombre, uno de
vosotros. No soy distinto de vosotros, los vivientes, más que en un punto:
tengo una memoria mejor que la vuestra.
todo: quiero decir, todo cuanto me ha sucedido desde la infancia.
Pero si necesito
separar el vientre de la madre tierra, si lo quiero separar y a lo largo de
milenios se separa y yo ya no me he arrastrado nunca más y camino. Yo soy el
forjador de mí mismo y este es mi diario.
mujer se le ha metido en la cabeza conservar los huevos en su cuerpo.
todavía camino arrastrándome sobre el vientre, pero cuento con hacerme algunas
sí que es un problema y gordo y complicado, es la cuestión de la reproducción. Para
mi mujer es muy fácil decir: pocos hijos, embarazo y lactancia.
[Els fills] Deberán tener el cerebro un poco abundante y, por tanto, el cráneo
grande, y entonces. (…) Acabarás pariendo con dolor.
ya mucho tiempo que mi mujer y yo habíamos comprendido que caminar es una solución, pero caminar a cuatro
patas es una solución solo a medias.
erguido las manos quedan libres y con alguna pequeña modificación podrán
servirme para otros trabajitos en los que llevaba pensando hacía tiempo. A mí
me gustan las comodidades y las novedades.
que, al hacer las cosas, se te ocurren otras, en cadena.
manos puedo hacer un hacha y puedo defender mi territorio, o incluso ampliarlo.
Dicho de otra manera, abrirles la cabeza a otros “yo” que me molestan, o solo
porque son más blancos o más negros o más peludos que yo o hablan con distinto
De nou un llibre recomanat per en Eduard Márquez des del programa de Catalunya Ràdio "Llibres per ser feliços" Un relat breu de'n C.S. Lewis que ens endinsa en el difícil univers del dolor per la pèrdua d'un ésser estimat.
Deixant de banda totes les qüestions legals i pràctiques, qui no ha pensat mai en el què passarà quan ja no hi sigui. Com serà el buit que hi deixarà? I encara avançant un pas més: Voldríem que ens recordin amb desconsol?
En aquest cas, el protagonista de la història, certa, és el mateix autor que casat amb una dona força més jove que ell va viure la tragèdia de perdre-la insospitadament a causa d'un càncer. Tancat en la seva pena, va escriure en uns petits quaderns que va trobar per casa, tot el procés del seu dol, d'aquí el títol. Només en va trobar tres i no del tot sencers, però va decidir que no seguiria escrivint i per tant no ens donarà cap desenllaç, possiblement perquè arribat el moment caldrà que el trobin o el trobem cadascú de nosaltres.
¿Qué es la pena comparada con el dolor físico? Digan lo que digan los necios, el cuerpo puede llegar a sufrir veinte veces más que el alma. (…) La pena es comparable a un bombardero que nos sobrevuela dando vueltas y dispuesto a soltar una bomba cada vez que una de estas vueltas desde arriba coincide justamente con nuestra cabeza. El dolor físico es como el fuego constante en una trinchera durante la Primera Guerra Mundial, horas y horas sin cejar un minuto. Y la pena se sigue sintiendo como miedo. (…) Es como estar colgado a la espera de algo que va a pasar (…) Parece como si no valiera la pena empezar nada.
Me dicen que H. ahora es feliz, me dicen que descansa en paz. ¿Qué les hace estar tan seguros de esto? ¿Puedo asegurar honestamente que H. ahora ya no es nada? (…) ¿Qué pienso en realidad? Siempre he sido capaz de rezar por los demás muertos, y todavía lo hago, con algo de fe. Pero cuando intento rezar por H., me sobresalto.
Oliver, que segons les seves pròpies paraules, se sentia metge i naturalista alhora, al llarg de la seva vida va seguir investigant i experimentant a l'entorn d'aquesta ciència que, val a dir, em sembla apassionant. No hi ha cap dubte que el cervell és una màquina i un ordinador: en aquest sentit, tot el que diu la neurologia clàssica és correcte. Però els processos mentals que constitueixen el nostre ésser i la nostra vida no són només abstractes i mecànics, sinó també personals; i, com a tals, no únicament ens permeten classificar i categoritzar, sinó també jutjar i sentir contínuament. Si falla això últim ens convertim en uns simples ordinadors (...) i reduïm la nostra capacitat de captar allò que és concret i real. (...)
Tenim cinc sentits i n’estem orgullosos, els reconeixem i els celebrem; són cinc sentits que constitueixen per a nosaltres el món sensible. Hi ha, però, uns altres sentits –uns sentits secrets, un sisens sentits, si voleu dir-ne així- que són igualment vitals, però no els reconeixem, no n’elogiem els mèrits. Aquests sentits inconscients, automàtics, calia descobrir-los. Ell mateix ens dona la clau de les seves inquietuds professionals i humanes:
El poder de la música, la narrativa i el teatre té una enorme importància teòrica i pràctica. Això es pot comprovar fins i tot en el cas de deficients mentals amb un coeficient intel·lectual inferior a 20 i una extrema incompetència. (...)
L’ànima és “harmònica”, sigui quin sigui el coeficient intel·lectual de cadascú; i en alguns casos, com en el dels físics i els matemàtics, el sentit de l’harmonia és primordialment intel·lectual. Donat que una gran part de la meva història laboral l'he adreçat al camp de l'Educació Especial, m'he sentit doblement interessada en l'apartat que hi dedica a aquest tema i amb el que no hi puc estar més d'acord:
El terme “retardat” suggereix una infància permanent, i el terme “deficient mental” suggereix un adult deficient; i tots dos termes, tots dos conceptes, contenen alhora una profunda veritat i una profunda falsedat. (...)
Els autistes, per naturalesa, rares vegades s'obren a influències exteriors. El seu “destí” és quedar aïllats, i per tant ser originals. (...)
Nashe, que treballa com a bomber, rep una herència inesperada del seu pare i deixa la feina, es compra un
cotxe i es dedica a conduir sense rumb ni cap pla establert, només conduir i
Se registraba en un motel de cualquier parte, cenaba, y luego volvía a su habitación y leía durante dos o tres horas. Antes de acostarse, se sentaba ante su mapa de carreteras y planeaba el itinerario del día siguiente, eligiendo un destino y trazando cuidadosamente la ruta. Sabía que no era más que un pretexto, que los lugares no significaban nada en sí mismos. Quan
els diners comencen a esgotar-se i no sap per on sortir-se’n troba el que creu
una solució i s'associa amb Pozzi, un jove que troba apallissat a la carretera i que
li explica que és un gran jugador de cartes i que té aparaulada una partida privada que els pot reportar uns grans beneficis, amb un parell de milionaris excèntrics i un tant babaus, Flower i Stone, que viuen aïllats en un gran casalot envoltat d'una gran extensió de terreny.
Nashe comprendió que ya no actuaba como era habitual en él. (…). Pozzi era simplemente un medio para lograr un fin, el agujero en el muro que le permitiría cruzar de un lado a otro
Bàsicament aquest és l'argument principal d'aquesta novel·la de'n Paul Auster, però és clar, només és un inici i a partir d'aquesta trobada casual, poc a poc, els fets que es van succeint ja ens dona prou elements per saber que tot plegat acabarà en un gran desastre.
Com ja he dit, la història es va embolicant fins a límits força insòlits i un tant kafquians amb els dos personatges que, com era de suposar perden la partida; envoltats de paisatge, treball en semi esclavitud, solitud i música, de tal manera que no se'n poden desfer del jou quasi invisible, però real que els envolta i que sabem que serà el seu final.
Nashe ya no sabía qué pensar. Al principio había tomado a Flower y Stone por un par de amables excéntricos –más bien tontos, quizá, pero esencialmente inofensivos-, pero cuanto más veía de ellos y escuchaba lo que decían, más inciertos se volvían sus sentimientos
Una diminuta semilla había sido plantada en la cabeza de Nashe, y antes incluso de que se percatara de su existencia, ya había brotado dentro de él, proliferando como una flor mutante, un retoñar extático que amenazaba con invadir todo el campo de su conciencia. Una nota curiosa en tot plegat és la llarga explicació referent als nombres, que fa un dels dos milionaris i als que sembla voler dotar d'un curiós animisme:
Yo he trabajado con números toda mi vida, claro está, y al cabo de algún tiempo empiezas a pensar que cada número tiene su propia personalidad. (…) El doce es honrado, concienzudo, inteligente, mientras que el trece es un solitario, un tipo turbio. (…) El once es duro, deportivo, le gusta caminar por los bosques; el diez es bastante bobo, un blando que siempre hace lo que le mandan; el nueve es profundo y místico, un Buda de la contemplación.
No cal cercar cap relació amb el desenvolupament de la història, perquè no n'hi ha, senzillament és un detall més que ens vol apropar un tant a l'ambient tan fora de la realitat que envolta tot el relat.
En aquest relat amb marcat to de thriller, al protagonista, un guionista força liberal en l'aspecte sexual, i un tant escèptic quan a la seva feina i postura política, i que en realitat té una lamentable imatge d'ell mateix, els directius de la televisió autonòmica en la que acostuma a col·laborar, li fan l'encàrrec d'escriure un guió dramàtic inspirat en una obra clàssica on es tractés el tema de la infidelitat matrimonial, no se sap ben bé si per un únic programa o bé per una sèrie que faci referència al que es podria anomenar la nova Laura, és a dir, una història actual, però conservant tots els components de l'antiga història de la dissortada Laura a la Ciutat dels Sants. I la televisió era l’escenari ideal per fer ressuscitar tots els tòpics i tots els drames i melodrames haguts i per haver...
D'alguna manera troba una protagonista amb una història que d'entrada li semblarà ideal, en aquest cas, la “nova” Laura és la dona de l’alcalde, que segons li comenta una antiga coneguda: La
va portar de Barcelona, era una forastera. Aquest detall no va agradar gaire a
les famílies del crostó, sobretot a les que tenien filles per merèixer. Molt guapa i intel·ligent, això sí. Amb carrera. I simpàtica.
Ells, els personatges ficticis, són allò que manca a la realitat per ser completa, satisfactòria, total, entenedora. L’univers imaginari és infinit –pensava-, una galàxia inacabable, i la realitat, un petit planeta o potser només un puntet del planeta que coneixem. En definitiva, una lectura molt entretinguda amb una trama molt ben travada que ens fa mantenir l'atenció al llarg de tot el relat.