Memòries en estampes: de març 2010
Fins a més veure
Des de la meva arribada a Formentera el passat 26 de març fins avui, dia 31; he gaudit d'uns dies de Setmana Santa plens i enriquidors. Passejades amb bici per l'illa, una infinitat de constelacions que decoraven el ple de la lluna, caminades per la platja i, sobretot, pau.
Espero retrobar-me amb la pau fugida ben aviat.
Mig any de llunes que ens emmirallen
Mig any d'aquell: Pobre de tu.
Mig any de tot plegat.
Cap de Setmana a Terrassa
Tornant d'Ègara
Fanals que il·luminen
la foscor, corrent.
hipnotitzat pel trec
tec del tren sonor.
Les mirades mortes,
tothom és capbaix;
mirall enllà, llums
d'un finestral orb.
Com hom cavil·la,
l'ull, que enfora va
es saluda i despulla.
Tot ell, veu, l'amant,
mira rostres muts.
Reflex d'un espill.
Avui he tornat de Terrassa, hi aní divendres passat a passar-hi el cap de setmana. Potser no hi hagi fet res que surti de la normalitat: un tomb pel centre, estudiar, passar apunts, mirades furtives i plenes de significat amb la parella o veure alguna pel·lícula xorra. Tot i així he de confessar que m'ha resultat força especial. Han estat uns dies d'aquells que passen leeeeents, leeeeeents i no acaben mai però que els gaudeixes; que el fet de que no passin volant és per la quantitat de coses i la vivor amb les que un les ha realitzat, i això m'agrada.
A més, he gaudit d'una tarda immillorable a cal tiet Santi & Co. on la Berta celebrava el seu sant. M'ha agradat tornar-los a veure, sentir-m'hi integrat i congeniar amb aquella gent. Ha estat el segon cop que em trobava amb ells però tot plegat ha estat com si hi hagués estat des de sempre.
El viatge de Setmana Santa a Formentera ja ha quedat acordat, tancat i enquadrat. Així doncs, arribarem el pròxim 26 de març. Tinc ganes de respirar la tranquil·litat de la meva illa, sentir el perfum de terra humida i escoltar el bategar de Formentera amb cada onada que n'allisa la seva costa, la seva pell més eròtica.
Feina i Amén
Ja està cuinat el bullit, a partir d'ara i fins a nova data la feina serà el plat principal del dia a dia; quant estimava jo aquells dies de no fer res o si més no, fer poca cosa. El dia 26 (d'aquí res, 2 setmanetes) na Laia i jo partim cap a Formentera i per abans, en el meu cas, els treballs per entregar a diverses assignatures no escassegen pas, també s'acosta perillosament un examen de Terminologia i Metodologia que no el desitjo ni al meu pitjor enemic; i com que aquesta sargantana no tenia prou feina: s'ha mesclat amb una gramàtica italiana i està aprenent italià! Déu mos ajud!
Lui ama
Loro amano
Tot i així no és tot drama en aquesta vida, l'altre dia vaig ésser tocat pel Gran Coll; em tocà l'espatlla i em parlà! Dec ser un dels seus elegits, un apòstol de la lírica carneriana. Tot començà un fred dilluns de març a Barcelona, on nevava més que mai, bàsicament perquè mai neva. Jo em disposava a anar a classe d'Èpoques Literàries quan alegrant-me'n molt descobrí que l'havien anulat per mor del temporal. Estava radiant de felicitat i a la sortida vaig tenir una aparició divina! Vaig coincidir amb el Jaume Coll a la porta, la nit esdevingué dia, els ocells recitaven autèntiques àries de soprano i jo em vaig dirigir al Coll:
Jordi.-Jaume, demà hi haurà classe?
Coll.- Caram, si heu de venir sí, jo en principi hi seré i si hi ha gent en faré, de classe.
Jordi.- D'acord, idò així demà vendré, bona nit!
Coll.- Bona nit!
Després d'un primer tu a tu, vaig avançar-me per aquell pati glaçat on a vergonya meva gairebé vaig llenegar i anar-me'n de cul a terra. Però tot quedà amb un moviment més aviat graciós al mig del pati i al davant del pastor de Carner. Res, en arribar a casa vaig descobrir que m'havien enviat un enllaç de la UB on s'informava de que les classes es supenien fins dimecres; això contradia el que Coll m'havia dit però en un acte d'heretgia vaig dubtar de la seva paraula i creguí que les haurien anulat.
Tot acabà essent una broma d'un hacker, les classes es desenvoluparen amb total normalitat i el Gran Coll preguntà per mi a classe:
Coll.- És curiós, ahir de nits vaig parlar amb un mallorquí que em digué que avui vindria a classe i no el veig.
A partir d'aquesta anècdota fou com Ell m'ha arribat a tocar l'espatlla amb un somrient 'avui sí que has vingut'.
Tanta emoció només puc acabar-la amb una breu oració:
Un salze vell aquesta riba empara
tot dolençós de l'aire que el despulla;
ja, malmenat pel vent, s'acaramulla
el trist fullam vora la soca mare.
Vindran els dies de delit encara;
bé li ho prediu en la més fina agulla
del seu brancatge, vora el cim, la fulla
que hi menyspreà la rufagada avara.
Car si llarga com mai la nit davalla,
la fulla, l'encongida romanalla,
fins quan, punyent, el gebre la trastoca,
parla d'una futura revifalla
amb veu poruga, a cada instant més poca:
i, tot finant, rejoveneix la soca.
ARBRES . Josep Carner
Ses peripècies de'n Truja -Capítol 2-
Sa infància des nostro porc no va ser gaire envejable. Per tots és sabut que tot al·lot quan és petit troba jugarolls i entreteniments per tot, per insignificants que siguin, quan és hora d'estudiar. I en Truja no trobà en sa vida major plaer que estirar-se i fer capgiretes de tota classe per ses basses de fang i extres que envoltaven s'escola i es camí entre aquesta i ca seva.
Es sistema educatiu en es qual va créixer no entenia aquests plaers i es seus companys tampoc, l'aïllaren i es passà mitja vida castigat reflexionant, entre sa seva fortor i es virons que ell tot solet criava, sobre que en seria de sa seva vida si ja la començava tan desencaminada.
Tot i així s'acabà traient es graduat, destacà en literatura catalana tot recitant Carner i ses que anava a suspendre un pernil des saladets ajudaren a contentar es professorat. És el que té venir de bona família. I amb tota sa seva pudor i indiferència cap a sa societat en general començà, junt amb uns amigots, a cavil·lar a veure què farien per final de curs, un viatge, un sopar, tal volta un sopar i un viatget?...
PS: Tota similitud amb la realitat és pura casualitat.
Etiquetes de comentaris: Truja
La visita més enfarinada de l'any: pares.
Idò sí, si l'objectiu d'aquest blog era immortalitzar les anècdotes i demés coses que puguin anar-me passant per BCN cal dir que deixar escapar aquest cap de setmana i aquests darrers dies seria un greu pecat. El divendres passat, per la nit, arribaren a la ciutat comtal els meus pares amb qui, i algunes estones amb la xicota, he estat al llarg del cap de setmana mostrant-los la vida universitària mostrable a uns progenitors enyoradissos amb la qual visc al dia a dia.
Els vaig portar la primera jornada pel centre de Barcelona, mostrant-los el Barri Gòtic, una miqueta l'Eixample; seguidament d'un dia a Montserrat i alerta! Al dia següent, és a dir, ahir (8 del 3 del 10) arribà la gran nevada de l'any! On per l'sms d'una lleona els vaig portar a Vallparadís on amb l'excusa de ser per allà ja vàrem tancar el cercle de presentacions possible en qualsevol relació postadolescent quan els sogres es conegueren, temible moment que resultà no ser pas per tant. Tornaria a fer-ho, sí.
La nevada va ser bestial, jo que en la meva inocència innata i les càlides temperatures de Formentera estimada feren que veiés caure floquets de neu per primera vegada en ma vida. Vaig acabar amb els peus ben xops, amb un fred bestial i les mans engarrotades, principals causes del constipat terrible que comença a desenvolupar-se de forma ràpida i perillosa pel meu organisme.
Tot i així, gran cap de setmana, gran; i el primer de tots, dissabte, gràcies per tot.
Ses peripècies de'n Truja -Capítol 1-
Tot aparentava que seria una altra nit normal i corrent, sense res que alteràs sa pau i s'harmonia d'aquella llunyana roca enmig de la mar. Així i tot, ben entrada sa matinada es començaren a sentir uns grunys espantosos que retumbaven i es deixaven escoltar de per tot. D'un moment a s'altre retornà es silenci i ses aus nocturnes i tota sa natura estava al tanto a veiam què era el que havia passat.
Una mica més enllà, a s'interior d'un corralí perdut a la mà de Déu havia vengut una nova criatureta al món a qui li calaren Truja de nom. Era un porquet de pura cepa: sa mare havia estat nominada per a ser Miss Sobrassada de s'any, amb ses seves casi dinou roves de pes tenia totes ses de guanyar aquell esperat premi; sa guanyadora passaria a ser sa protagonista de tota una jornada de festa on no pararia de rajar ni es vi ni ses pestes de tots es convidats. Sa mare de'n Truja se sentia orgullosa de veure's sa preferida de sa casa al veure que era de qui més s'entenia l'amo. Mai hauria sospitat sa trista i crua finalitat d'aquells menjarel·los i aquelles palmadetes a s'esquena després de cada fart amb sos que l'amo premiava sa mare de'n Truja.
Son pare en canvi, havia corregut una altra sort, sa popularitat no acabava de ser es seu fort, mai guanyà cap concurs de cap classe, no menjà ni més ni millor que es altres porcs amb sos que es trobava tot i anà fent anys i criant corna. Ara bé, no se sap com, son pare era visitat per algunes dates de finals d'hivern, començalls de primavera per homes de tota faisó, alguns amb boina, altres sense, però tots ells demanaven sempre a l'amo permís per endur-se a son pare de'n Truja un diet a ca seva.
Res agradava més a aquell porcot vell que anar-se'n de festa amb aquells desconeguts. Amb s'experiència acomulada de diversos anys ja sabia com acabaven aquelles festetes, li donaven de menjar, de beure no n'hi faltava mica i una volta ja havia descansat, dormit i anava amb sa panxa plena i ben desxeruït* l'ajuntaven a qualsevol corral amb trujetes joves i tendres a ses quals sa seva única feina era procurar que continuàs s'espècie; ja podeu imaginar-vos quin xollàs per aquest porc tan i tan verro.
Però aquesta història no seria història si acabàs així, sense cap esquitx de dramatisme i és que aquest porc ja estava una mica massa envellit i quan s'amo veigué que en Truja podria ser un gran substitut de sa feina de son pare i que aquest últim ja havia d'anar anant a Cas Vi Agre cada dos per tres, l'amo decidí dar-li tomba santa amb sa típica i tradicional despedida que se fa per aquelles terres: ses matances des porc.
Que rugeixi qui s'hi oposi.
Un nou blog al món ha nascut i és ben simple i senzill, és i serà un recull de lleons i lleones en pedra, fusta, pintura o realitat amb els quals una parella de felins metafòrics es creua tot festejant per Barcelona i pel món en tota la seva magnificència. Esteu-hi tots convidats. --També hi haurà un subapartat on el fil principal serà la universiGat--.
Tot passejant pel Parc de la Ciutadella nostra ha estat la sorpresa de veure-la habitada per aquest salvatge ataronjat de la sabana. Apareixia a les barreres d'accés al pulmó verd, a les estatues del llac --fins i tot al seient d'un magnífic colós observant assegut!-- o al parc infantil de l'indret...
Benaurada sigui la fera que nostra fam alimenta.
Sí per ventura algú accedeix aquest blog i sap on podem trobar un lleó o lleona per insignificant i amagat sigui, diguins-ho! La nostra felicitat depèn d'aquest succés, la nostra felicitat és a les vostres mans, ajudi'ns si us plau, ajudi'ns!!!
Memòries de L. Poema Visual i Memòries de Gofredina.
dedicat a la meva lleona
La vida, amor, estrena nova cara
i tu fas de la ment mirall, i si
la pau del món a fora és rajolí,
la meva amor a dintre lluna clara.
que avui rugeix
Sospito més aurores i que encara
la teva roca dolça en el camí
serà una fita que farà florir
i tempestejarà sense emmascara.
en l'interior
T'acostes de puntetes a qui pot
donar cristall a serenor tan nova.
Tu has obert finestres a la cova
algú a qui estima i estimà
i dringa un cascavell tot blau al got
arborador: amor endins tot prova
que ets ja floreta del meu bosc remot.
Memòries de L. Poema Visual i Memòries de Gofredin...