AGAFAR v.: cast. coger.
I. || 1. Pendre amb la mà o amb altre membre o instrument. Ab mà convulsiva agafa grapadas de florins d'or, Aguiló, Poes. 93. Un home que no té por de res, que agafa les serps amb les mans, Ruyra Parada 50. Lo bou orat | que acomès, los cans agafa, | los cornetja, Picó Engl. 22. a) refl. Sostenir-se fermament agafant qualque cosa ferma. Ab un de sos servidors | s'era agafat per no caure, Picó Engl. 55. Escalo llestament una escala bastant dreta, agafant-me en mates que no veig, Massó Croquis 117.—b) recípr. Ajuntar-se amb les mans, de bracet, abraçats, etc. Els dos per la mà s'agafan, Romanc. pop. 229. Per a dansar no s'agafaven; se posaven devant per devant, Serra Calend. 254.—c) recípr. o refl. Subjectar-se amb força, dues persones o animals, per barallar-se. Lo rústech trobador ab ell s'agafa, | y de bastons d'alzina s'aixeca un alzinar, Canigó, i. Francesos y catalans | s'escometen y s'agafan, | y lluyten a qui més pot, Picó Engl. 20.
|| 2. Apoderar-se de qualque cosa o de qualcú, a força d'intentar-ho. No m'enfades, perque si t'agaf, en faré unes xeremies, Roq. 14. Borinot qui sempre feia el mateix cant a ses atlotes y no's deixava agafar mai, Rosselló Many. 218. a) També s'usa com a reflexiu. «Són quatre lladregots que s'agafen a tot quant troben» (Cat., Bal.).
|| 3. Entendre, jutjar, atribuir tal o tal sentit o intenció a una feta o dita. Per cert que no sé com ho agafarà quan ho sàpiga, Pons Auca 237.
II. || 1. Trobar el qui actualment ignora que el cerquin o que li hagi de succeir res. «M'ha agafat de bon humor» (Cat., Bal.). Si la mort els agafa sensa temps de confessar-se, Alcover Cont. 72.
|| 2. Sorprendre qualcú en una malifeta o descuit, afinar-li el secret o engany.
|| 3. Enganyar algú aprofitant un descuit seu. «T'hai ben agafat» (Solsona).
|| 4. intr. Sobrevenir. Si ploras, m'agafen mal de ventres y desmays, Roq. 8. Y tal engrescament va agafarli, qu'acabà per giravoltarlo, Pons Auca 83. A un li agafen ganes de morir-se i anar-ho a veure, Alcover Cont. 54.
III. || 1. Aconseguir, arribar al lloc on es troba algú qui anava davant. Maldament li dugués mitj'hora de ventatge, es d'en Miquel l'agafaria fos ahont fos, Ignor. 62. a) met. «Si no estudies molt, En Joan t'agafarà» (arribarà a saber-ne tant com tu).
|| 2. refl. Tocar-se i ferir-se les bísties les potes de davant amb les de darrere, quan caminen (Un Mall. Dicc.); cast. alcanzarse.
|| 3. Arribar a ferir o tocar. «Un carro ha agafat un nin».
IV. || 1. Adoptar, pendre voluntàriament una cosa entre algunes de possibles. «Agafar un camí»; «agafar la dreta»; etc. Ja que penses seguir el vell camí de Vall-llossell y agafar la dressera al hostal del Porxo, Vayreda Sanch nova 7.
|| 2. tr. i refl. Recórrer a un mitjà. Si flaquejaven a l'istiu s'agafaria ab lo bi-carbonat y l'acit tartàrich, Pons Auca 216.
|| 3. Obtenir, aconseguir. «Va agafar una col·locació».
|| 4. Adquirir, començar a tenir una qualitat o un estat corporal o anímic. «Agafar el so» (començar a dormir). M'ha costat molt d'agafà'l son. Pons Auca 70. Algún carreter s'esporugueix y ha de pendre medicina per agafar resistencia, Vilanova Obres, xi, 191. Va agafà una pipida que l'arribà a ses portes de la mort, Ignor. 20.
|| 5. Empendre, començar algun acte. S'en va a dinar quant n'es temps, | y agafar torna sa tasca, Penya Poes. 185. Agafem s'historia d'algun temps enrera, Ignor. 72.
|| 6. refl. Posar-se a executar un acte, empendre'l, començar-lo a fer. «Ara que he escombrat, m'agafaré a fregar» (Solsona, Cardona).
|| 7. Posar (algú) en ús, per a ell mateix, alguna cosa. Agafar una cadira: asseure-s'hi. Agafar la porta: anar-se'n. Agafar l'escala: pujar hi. Agafar el tren, el vapor, etc.: posar-s'hi dins i utilitzar-lo com a vehicle. Agafar un llibre: llegir-lo (Mall., Men.).
V. || 1. tr. Unir fort dues o més coses, de manera que s'hagi de fer força per separar-les. «Agafar una biga a la paret» (Cat.). «Agafar una barca»: subjectar-la a un moll o a altre lloc per mitjà d'un ganxo (Mall.). «Agafar se les viandes a l'olla»: aferrar-s'hi per manca de suc (Cat.). «Aquesta goma no agafa»: aquesta goma no aferra (Mall., Men.). S'agafa al paladar ma llengua humida, Verdaguer Idilis.
|| 2. refl. Unir-se amb la terra la planta naixent, per mitjà de les arrels; arrelar; cast. arraigar. [Regar les cols] fins sien agafades y unides ab la terra si les cols tenen la cama llarga, Agustí Secr. 23.
|| 3. refl. Créixer certes plantes (com l'eura, les parres, etc.) unides a la superfície d'una paret, arbre, etc., i enfilar-s'hi així com van creixent.
|| 4. refl. Contagiar se, pendre's una malaltia. Car diuse que, mes que la pestilencia, s'agafa y apega lo mal del bocatge, Brama llaur. 277.
VI. || 1. Ocupar certa distància o espai. «El balcó agafa tota l'amplada de la plaça».
|| 2. Contenir, comprendre certa quantitat de coses. «L'Arbre de Sciència agafa tots els coneixements».
Loc. i refr.—a) No tenir per on agafar: esser molt lleig, brut o dolent (Mall.). Se queden uns seuvatges, que no tenen per on agafar, Aurora 255.—b) Tenir a on agafar: tenir recursos pecuniaris a bastament per subvenir a les necessitats (Mallorca).—c) Agafar (qualque cosa) per s'ansa que crema (Balears): entendre una cosa en mal sentit o contrari a la intenció del qui la fa o la diu.—d) Agafar (qualque cosa) pels cabells: donar-la per verosímil o probable, no essent ho.—c) Agafar d'avinentesa: trobar casualment algú i aprofitar-se d'aquella ocasió per tractar amb ell qualque assumpte; cast. coger al espartillo.—f) Agafar de passada, o de volta encontrada: encontrar algú i aturar-lo per tractar amb ell alguna cosa (Un Mall. Dicc.).—g) Agafar del mot, o de la paraula: aprofitar una paraula o oferta que un altre ha dita, per poder-lo obligar a complir-la (Mall., Men.).—h) Agafar-se fort: esforçar-se molt, recorrent a tots els remeis, per no decaure de son estat; cast. tenerse a las crines.—i) Agafa't per aquí, que no cauràs!: ho diuen al qui es vol disculpar d'alguna cosa sense raó (Cat., Mall.).—j) Anar de tres qui n'agafa dues: anar de les seves, cercar les conveniències amb mitjans poc lícits. Un enamorat, d'aquells qui van de tres qui n'agafa dues, Ignor. 12.—l) ¡Agafa-la! o ¡Agafa'l!: es diu per burlar-se del qui té alguna esperança sens fonament (Un Mall. Dicc.).—m) Ja t'agaf ja no t'agaf: ho diuen per expressar la promptitud amb què fan una cosa i la imminència d'aconseguir-la.—n) «Quan passen, fan de bon agafar»: refr. que aconsella aprofitar les oportunitats (Cat., Mall.).—o) «A poc a poc agafen sa mare»: vol dir que no convé precipitar-se per fer o aconseguir una cosa, sinó que amb moderació i constància tot arriba a obtenir-se (Men.).—p) Agafar els trastets: anar-se'n de qualque lloc (Empordà, Bal.).—q) Agafar-se (a algú) el llençol a les anques: es diu del qui té molta son o peresa i li costa molt de deixar el llit (Barc.); cast. pegarse las sábanas.
Fon.: əɣəfá (pir-or., or., Inca, Men., Eiv.); aɣafá (occ., Maestrat, Alg.); aɣafáɾ (Val., Cast., Al.); əʝəfá (Palma, Manacor, Pollença); əɟəfǽ (Felanitx).
Etim.: probablement format damunt gafa, procedent d'una arrel germ. *gaff- (cf. Th. Braune en Zschr. r. Ph. xlii, 152 ss.).