octubre de 800 al 3 d'abril de 801[1]
La conquesta de Girona, el 785, i la conquesta de la franja de terres situades entre les comarques del Pla de Banyoles i l'Alt Segre van obrir el camí a l'atac a Barcelona, que havia restat més de vuitanta anys, almenys tres generacions nascudes i criades en un medi musulmà. La majoria de la població s'havia convertit, tret d'una minoria recalcitrant restava cristiana,[2] a la qual, per la liberalitat musulmana, se li tolerava el culte i el seu regiment per governants indígenes.
L'Emirat de Còrdova estava en ple conflicte doncs Al-Hàkam I estava lluitant contra les pretensions dels seus oncles Sulaymán i Abd-Al·lah ibn Abd-ar-Rahman,[3] que es van rebel·lar a la mort d'Hixam I, i el 798, Guillem de Tolosa, qui en nom de Lluís el Pietós coordinaria les operacions per conquerir al-Tagr al-Ala, va convocar la Dieta de Tolosa a la qual van assistir ambaixadors d'Alfons II d'Astúries i Bahlul Ibn Marzuq[4]
Segons Ermold el Negre, un dia en què: Virginis ut primum Titan conscenderit astrum / Et soror in propria sede sequetur iter.,[5] condició astrològica que a inicis del segle IX, es correspon al 20 d'agost de l'any 800,[6] s'inicià una expedició que reuní un enorme exèrcit amb tropes d'Aquitània, Bascònia, Borgonya i Gòtia[7] i diversa maquinària de setge per prendre la ciutat. Es va dividir en tres fronts.[8] El primer, comandat pel comte Rostany de Girona faria el setge efectiu, el segon, dirigit per Guillem de Tolosa i Ademar de Narbona, s'establiria entre Làrida i Saraqusta per aturar l'ajut que pogués venir de Qúrtuba, atacant les ciutats d'Osca i Lleida[9] i un tercer cos encapçalat pel mateix Lluís el Piadós esperaria al Rosselló. A més, es provoca una revolta a Pamplona que acaba amb la sobirania musulmana.
A la tardor del 800, ja assetjada pels francs, el valí Sadun ar-Ruayní, que havia estat molt compromès en la revolta d'Abd-Al·lah ibn Abd-ar-Rahman,[4] veient que el setge s'allargava i que arribaria fins a l'hivern, va fugir per demanar ajut a Còrdova, però va ser descobert i capturat, sent dut a Aquisgrà on va ser executat.[10] Un exèrcit de socors es va reunir a Saraqusta, però no va dirigir-se a Barcelona doncs l'exèrcit franc era molt superior[11] i atacava amb trabuquets[12]
↑ 4,0 4,1 Suárez Fernández, Luis. Historia de España Antigua y media (en castellà). Ediciones Rialp, p.186-188. ISBN 978-84-321-1882-1.
Obtingut de «https://ca.wikipedia.org/w/index.php?title=Conquesta_de_Barxiluna&oldid=19333399»
La pàgina va ser modificada per darrera vegada el 16 des 2017 a les 16:17.