Les millors sèries de la dècada (2010-2015) (1a part) – Mitja Definició
migdefinit	in Llistes	 December 8, 2015 December 8, 2015 757 Words
Diu el gran Louis C.K. que no sap com començar els seus monòlegs. Decidir la primera entrada no és cosa fàcil, així que establir el model de sèries que més m’ha impactat en els darrers cinc anys és bon punt d’inici. L’ordre dels textos és aleatori.
Els arguments recurrents: És la sèrie on el primer ministre britànic es follava un porc. És “La Dimensió Desconeguda” de l’era Twitter. Una crítica a l’aïllament que ens comporta tota la nova tecnologia. Tots són certs, però “Black Mirror” és més. És la demostració que la TV de consum flexibilitza els límits del llenguatge, reptant a l’espectador a exercir de jutge més que esdevenir un subjecte passiu. Només així es poden entendre retrats tan cruels i alhora precisos com White Bear o The National Anthem o la tristesa infinita de Be Right Back. “Black Mirror” és un fresc realista i sense pietat, on els gèneres queden reduïts a la mínim expressió i on la pantalla de l’smartphone, tauleta o ordinador passen de ser el mirall negre que espera les nostres instruccions a ser el mirall que entra més endins en la naturalesa humana.
Vàrem ser pocs els que mai no havíem caigut per “The Silence of the Lambs” en la seva versió cinematogràfica. I no ho podíem racionalitzar ni explicar-ho sense quedar ridiculitzats. La nostra venjança arribà amb “Hannibal”, la sèrie on Bryan Fuller reimagina el personatge de Hannibal Lecter de la mà d’un Mads Mikkelsen que es menja (perdonin la metàfora fàcil) els excessos interpretatius d’Anthony Hopkins. Fuller ho fa amb un embolcall visual expressionista on res no queda a l’atzar, des d’un repartiment de primer ordre fins una banda sonora hipnòtica, passant per unes seqüències de cuina tan pornogràfiques com profundament sarcàstiques. Desgraciadament, no resistí el pols de ser un producte de cadena generalista.
Diuen que són els publicistes els qui ens coneixen millor. Més que polítics o periodistes. Una afirmació complexa però que té en “Mad Men” un aliat de primer ordre. I és així perquè poques vegades podrem veure una sèrie que posi al microscopi la història i la moralitat dels Estats Units enmig de dues guerres, les de Corea i Vietnam. Entre tots dos conflictes es creà un imaginari col·lectiu que correspon al relat de la creació del personatge de Don Draper, un publicista d’elit que sobrevola els seus conciutadans per vendre’ls el que faci falta. Al seu voltant, els paradigmes del seu país es mouen com mai no ho han fet i exerceixen una força gravitatòria que amenaça de fer caure el seu vol mentre que altres personatges (Peggy Olson) reclamen el seu racó a les estrelles. Un dibuix que, en la seva complexitat, queda resolt amb ma mestra.
Enmig de noves formes de consum televisiu que feien més fàcil per les cadenes trobar el seu públic, a la BBC no ho van dubtar: Prendre una de les icones de la literatura de misteri i posar-la en un context contemporani. I ho van fer sense terme mitjà: El Sherlock Holmes de l’era d’internet és més excèntric i atractiu que mai, és un adicte als telèfons mòbils i s’enfronta amb maldat pura i sense filtre. Benedict Cumberbatch i Martin Freeman lideren un repartiment sensacional complementat amb Andrew Scott, un sublim (i heterodox) Moriarty més aviat baixet i amb accent irlandès. No hi ha gama de grisos: Bons contra dolents en la seva millor versió.
La tragèdia grega a ritme de “narcocorrido”. L’home que busca guanyar les batalles pel futur de la seva família tot i que sap que al final perdrà la guerra contra el càncer. Es sap perdedor i no vol marxar desprotegint els seus i sense que li importi una refotuda merda endur-se tot el que vingui pel davant. Guanyar batalles però seguir perdent la guerra és també el destí de la “Guerra contra la droga”, així que el drama d’un home es fon amb les contradiccions d’un país que té en els seus pitjors traficants no ja nous rics que sobrectuen sinó personatges discrets que tenen els seus negocis mentre vesteixen elegant.