﻿ Cremen per bruixot a Urbain Grandier - Històries d'Europa
Inici França Cremen per bruixot a Urbain Grandier
El cas de possessió diabòlica de Loudun
Els dimonis porten les espatlles un home assegut en una butaca que condueixen a l'infern. Font gallica.bnf.fr / BnF
El 1634 es va donar un cas dels més coneguts pel que fa a la possessió infernal, a més a nivell grupal. Les monges ursulines del convent de Loudun, a la localitat francesa de St-Pierre-du-Marché, prop de Poitou, van acusar Urbain Grandier d’haver-les embruixat. En l’afer s’hi va veure embolicat el bisbe de la jurisdicció, el de Poitiers, i la rumorologia popular hi tingué un factor determinant per resoldre greuges privats entre poderosos. En el rerefons de tot plegat hi havia el conflicte amb els protestants, doncs aquesta zona era majoritàriament hugonota. També hi havia el paper social de la dona, especialment el sexual, doncs la majoria de monges eren noies joves, inclosa la mare superiora, de 27 anys.
Enemistats fatals i faldilles
Moltes vegades, al darrere de les acusacions sobre bruixeria hi havia, quan no simplement una forma d’apaivagar el poble ras, una forma de solucionar greuges particulars. En aquest cas, sembla que a Urbain Grandier va fer allò “d’on tinguis l’olla no posis…”. Urbain era ben posat i tenia fama entre les senyores, que se’l disputaven. Havia tingut una primera relació amb Madeleine de Brou, una jove amant amb qui va arribar a casar-se en secret, fent ell mateix els rols de nuvi i de mossèn alhora. Cal recordar que entre els protestants, el celibat no és reconegut.
Una altra de les seves amants havia estat Philippe Trincant, filla de Louis Trincant, fiscal del Rei a Loudun. Al segles XVI i XVII, era normal que els membres de l’Església tinguessin fills, normalment no reconeguts. A més, en aquest cas Grandier era l’autor d’un llibre amb el qual havia creat teoria contra el celibat. Va deixar la noia embarassada i Louis Trincant va arreglar un altre casament, a contracor i jurant venjança.
Aquest va ser un dels casos més famosos, per les víctimes, les monges, i perquè l’acusat era un religiós. De fet va ser un excepció, perquè les més perjudicades per les persecucions per bruixeria van ser, de llarg, les dones.
Richelieu, un enemic perillós
Grandier era una mena de don Joan. El 1629 va enfrontar-se amb Jacques de Thibault, agent del tot poderós Cardenal Richelieu. Va anar París per queixar-se de Thibault davant el rei mateix Lluís XIII, però els seus enemics, partidaris de Richelieu, van conspirar i l’aturaren denunciant-lo al bisbe de Poitiers.
Tot plegat va portar a iniciar una investigació a Loudun, que inicialment no va donar cap resultat malgrat que el fiscal del cas era Louis Trincant. Inicialment va reeixir, i el 1629 va fer empresonar Grandier a Poitiers per ordre del bisbe. També va ser condemnat a no exercir durant cinc anys a la diòcesi, però Grandier va apel·lar al seu amic l’arquebisme de Bourdeus que el va restituir, fet que li va permetre tornar a Loudun.
Aquest és el document que demostraria el pacte d’Urbain Grandier amb els dimonis Foto: Wikimedia Commons del document desat a la Biblioteca Nacional de França a París
Els fenòmens paranormals a les monges
Jeanne de Belcier, o Joana dels Àngels, era la superiora del convent. També va intentar atreure a Grandier al seu costat, com a director de consciència, però Grandier la va refusar. En el seu lloc va arribar Mignon, un nou enemic de Grandier.
A part d’aquests affaires, Grandier es va veure embolicat en un nou conflicte polític quan va arribar un nou enviat de Richelieu a Loudun, Jean de Laubardemont. Era un jutge que tenia l’encàrrec d’enderrocar el castell de la zona per evitar aixecaments, és a dir, imposar l’autoritat reial. Grandier va fer costat a les autoritats locals, i a Laubardemont li faltà temps per informar Richelieu, que ja tenia Grandier al punt de mira.
En aquest context, sembla que Mignon i Joana dels Àngels van veure una oportunitat per venjar-se de Grandier, per motius diferents. Fou llavors, el 1632, quan van arribar les aparicions sobrenaturals al convent. Mignon va fer cridar exorcistes, que de seguida van veure clars indicis de la presència del dimoni. Es van iniciar els exorcismes durant els quals les monges patiren fortes contraccions, feien proposicions sexuals als sacerdots i delataven somnis pecaminosos. Evidentment, totes van denunciar a Grandier com a responsable, especialment Joana dels Àngels qui va especificar entre brams que tot havia començat quan aquest havia llençat un ram de roses per sobre del mur del convent amb la suposada maledicció.
L’execució d’Urbain Grandier
Els esdeveniments es van succeïr amb rapidesa. El primer dia de març de 1633, les monges van ser recloses a les seves celes. Totes coincidien en les seves acusacions i en assenyalar com a culpable a Grandier. Al desembre, Grandier anava a presó per ordre la la Inquisició, i era afaitat de tot el cos a la recerca de senyals demoníacs. El juliol de 1634 amb les acusacions de bruixeria en mà, Laubardemont va tornar per exercir president dels 12 jutges que decidirien sobre Grandier.
Joana dels Àngels va expulsar com si res fins a sis dimonis: Asmodeu, Zabuló, Isacaaron, Leviatan, Balaam i Behemoth, i va sobreviure per explicar-ho.
Va ser acusat de bruixeria, cosa força normal tenint en compte els seus importants enemics. L’agost de 1634, malgrat que no va confessar durant els ‘interrogatoris’, va ser condemnat a mort, cremat i estirat per les extremitats. Va morir cremat a la foguera mentre insistia en que era innocent.
Durant les tortures, el metge i el boticari de Poitiers van protestar perquè no hi havia proves contra Grandier. A més, les monges van retirar les acusacions. Malgrat tot això però, l’acusació va tirar endavant. Imatge: Wikimedia Commons
Després de la mort de Grandier
Pel que fa les monges, sembla que amb la mort de Grandier no n’hi va haver prou per tranquilitzar-les. Les escalfors i convulsions, és a dir, els suposats episodis de possessió, encara van durar fins a 1637. Joana dels Àngels va esdevenir una gran estrella mediàtica, i va escriure una biografia. Afirmava que el mateix dimoni Balaam va deixar-li marcada a la mà els noms de Jesús, Maria, Josep i Francesc. El 1635, va anunciar que es moria i immediatament després, que miraculosament s’havia curat gràcies a l’oli de Sant Josep que havia tacat la seva camisa.
Entre els estigmes de la mà, la camisa tacada i la superació de la possessió infernal, Joana dels Àngels va esdevenir un circ amb potes que es dedicà a fer gira per tot França. Evidentment, va ser rebuda pel mateix Richelieu acompanyat per la reina Anna d’Àustria, la muller de Lluís XIII i mare del rei Sol. Quan va morir el 1665 a causa d’una hemiplegia, ho féu en olor de santedat i essent àmpliament popular.
Article anteriorEls voluntaris russos de Franco
Proper articleMare nostrum, mare apertum i mare clausum
Contemporània Jun 12, 2014