Els colors de la terra: de setembre 2016
Mas de la Umbria. Atzneta del Maestrat. Maestrat històric.
Mas de la Umbria. Atzeneta del Maestrat. Maestrat històric.
Erem al 24 de març de 2016, i iniccàvem l'etapa del castell d'Atzneta a Xosos, una etapa de les més dures, en deixar el Castell d'Atzneta la pista ens portava pel costat del mas de la Umbria.
Publicat per Joan Ramon a 15:28 Cap comentari:
Etiquetes de comentaris: Atzeneta del Maestrat, mas, Patrimoni, Patrimoni de l'Alt Maestrat
El Camí en família jornada 12 de Sant Joan de Penyagolosa a Vistabella del Maestrat. Maestrat històric
El Camí en família: De Sant Joan de Penyagolosa a Vistabella del Maestrat. El Maestrat històric.
Una jornada més d'el Camí, un dia que fem el Camí amb les xiquetes, perquè elles també ensumen la fullaranca torrada per la tardor. Així que totes gaudim d'aquesta vivència del camí en família.
Començàvem en un punt molt emblemàtic per nosaltres, Sant Joan de Penyagolosa, i de bon matí deixàvem el santuari, mentre Balma feia redolins amb el bastó de caminar al terra de l'ermita. Avui Aitana ha caminat més, passet a passet, de tant en tant seia a terra i jugava amb les pedretes, o recollia alguna pinya, o veia volar les papallones de colors.
Vam passar per algunes sendes del bosc molt acollidores, i es que el país del Penyagolosa és molt més que el cim!, vàrem admirar el pi de les quatre Forques on veiem quatre barres que eixien cap al cel, en passar la zona d'acampada dels Plans on algunes tendes de campanya començaven a jeure sota els pins, vam enfilar el bosquet de després, la senda feia molt de goig ombríbola sota l'espessa arbreda, amb les pedres ben arreglades i la molsa que trobava el seu lloc al raser dels pins.
En arribar a la font de l'Espino alguns boletaires giraven cua amb les cares llargues i les cistelles buides.
Nosaltres vam fer la primera parada als bancs i la taula de pedra on vam parar i vam omplir la taula del que portavem al saquet. Aitana es va seure damunt la taula de pedra i també va provar la berena que la iaia i jo portàvem.
Després de veure la font de l'Espino, vam seguir per la pista que portava al pla de Vistabella, ara però vam girar per una pista a la dreta cap al mas dels Arcs, tot deixant el Pla, que el veuríem des de l'altura. Vam passar pel mas de Mançanares i el mas dels Arcs d'on ja teníem una bona visió del Pla. Vam passar pel mas on les cabretes eren el goig per les caminants més menudes, i després ens vam apropar en un moment solemne cap a una fita muda davant del pla, però les llunyanes explicacions d'Edu em van emocionar, aquella perdra discreta recordava el que allà va passar. En acabar la guerra Civil un grup de republicans es van rendir, però el bàndol contrari no va tenir misericòrdia i els van matar a tots, i la fita ens recorda aquesta tragedia amarga.
Vam seguir per una senda planera caminant el darrer tros, a la nostra dreta un profund barranc ens recordava la nostra alçada, en passar un pal de fusta el cementeri de Vistabella i la font de Sant Antoni es retallaven a l'horitzó, vàrem fer una darrera parada a la font de pedra per dinar, vàrem traure el que quedava al saquet i després vam seguir, ens vam aturar un moment al cementeri, i l'ermita de Sant Antoni que hi havia al costat, em va semblar impressionant l'arc de l'entrada del cementeri.
En fer el darrer bossí de camí arribàvem a Vistabella, vàrem passar pels carrers del poble fins arribar a l'església, les xiques es quedaven tranquil·lament al bar fent-se una cervesa, o una aigua, i jo tornava a Sant Joan de Penyagolosa a pel cotxe, la tornada la vaig fer pel Pla de Vistabella, per conèixer un altre camí, amb la baixada molt bonica cap al pla, entre la verdor encara dels roures i la tardor que ja es dibuixava als aurons de groc i roig.
Ara tots els indrets tornaven a veure's a l'inrevés, i les baixades ara eren pujades, i la zona d'acampada del Plans a aquesta hora, ja més de les quatre estava més plena de gent, així com persones conegudes que em vaig retrobar abans d'arribar a Sant Joan de Penyagolosa.
Vaig pujar al cotxe i vaig tornar a per les xiques.
Un dia feliç, una vivència per al record, un camí que dura tota la vida.
Caminada del Genovés a Xàtiva i el castell de Xàtiva. La Costera
Caminada per Bocairent pel barranc dels Tarongers. La Vall d'Albaida.
Iniciàvem la nostra temporada d'el Camí amb una dolça llamineria, un deute que fa temps em tenia encongit el cor. Ha estat un dia ple de bones sensacions que intentaré desmollar en adquesta entrada.
Arribàvem a Bocairent per la carretera d'Ontinyent salvant les recargolades muntanyes del barranc dels Tarongers del qual després xafaríem la pols.
La fresca del matí ens esperava a l'estació de Bocairent on havíem quedat amb els altres companys i amics i amigues de viatge, estàvem en família amb els amics i les amigues que a poc a poc gràcies al Camí enfortiem els llaços d'amistat.
La imatge de Bocairent no deixava a ningú indiferent, tot i que seria després quan ens sumergiríem per les entranyes del poble, de cases en forma de pinya, que això vol dir el seu nom.
Vàrem pasar per alguns carrers mentre el sol ens enlluernava a la cara, i la fresca s'anava eixamorant, la nostra vista estava impressionada fixada amb Bocairent però en girar el cap el pont medieval en mirar a l'altra banda va omplir-nos de goig.En passar per l'ermita de Sant Antoni, Robert ens va explicar que hi ha un foradet que el dia de sant Antoni , el 17 de gener el sol entra i il·lumina el sant, com passa a les pel·licules.
En girar el cap veiem com Bocairent és quedava al darrera, fonent-se a l'horitzó amb la serra Mariola, al nostre davant les roques del barranc dels Tarongers jugaven amb les formes eixutes de vegetació, que l'incendi de fa pocs anys encara va agranar més.
Avui faríem un trosset de l'etapa i després tornaríem a Bocairent per un altre camí, dalt la lloma el camí estava sembrat de grava fina i molts pilons que sorprenien a Raül.
El nom era un altre enigma, en un paisatge aspre el barranc dels Tarongers, tal vegada esperàvem veure grans plantacions , o finns i tot velles soques que ens parlaren del nom, però no, cap resta de citrics.
Robert va fer-nos descobrir l'enigma, segons sembla era una possible ruta per traure la taronja , el camí ens parlava de la seua importància. La roca estava rosegada per les rodes dels carros, el camí tallat a la roca que li donava un valor i una noblesa en si impressionant.
A poc a poc anàvem devallant cap a la part més fonda del barranc on els pollancres relluïen als fons del barranc com el darrer reflexe de vegetació en mig de l'aridesa i les roques pelades .
Havíem arribat a mig camí, un camí seguia cap a Ontinyent, nosaltres anàvem a fer una parada per esmorzar, a l'ombra d'una antiga fàbrica on l'esaquelet encara dret impressionava, després de recuperar forces i compartir l'esmorzar Robert ens va mostrar la vella sénia de darrera, una inmensa estructura de ferro que ens feia imàginar com seria d'impressionant veure l'aigua moure aquella gegant roda per fer morue l'antiga fàbrica tèxtil..
Feiem cap a Bocairent, però tal vegada ens quedava el millor, el camí de tornada tenia un atractiu molt especial, molta part del camí estava tallat en pedra , formaven escales i les grans roques eren tallades com si es tractés d'un gran formatge.
A la tornada en un punt on les parets de pedra quedaven tallades i era difici d'eixir, Robert ens va parlar del pas del bou, nom que li venia ja que una vegada un bou es va escapar de la plaça de Bocairent i va rodar per les muntanyes i allà és on el van agafar.
En arribar a Bocairent vàrem visitar unes covetes primer on era una primera esència del que anàvem a trobar-nos, una cova amb finestres, dintre panells explicatius i un video al fons .
En eixir Robert ens va plantejar fer la visita pel nucli medieval de Bocairent, que en àrab vol dir cases en forma de pinya, els carrers estretets i ombrívols, la fresca sobre la nostra cara ens feia caminar encantats, moltes plantes engalanaven els carrers que es recargolaven sobre el turó, ens vàrem aturar a la font de Sant Joan com un punt emblemàtic, on al darrera un edifici agonitzava el seu darrer alé.
Després de pujar i baixar pels carrerons tortuosos vàrem arribar a la part nova , més ampla, la plaça de l'ajuntament, vàrem passar per sota de l'antic aqüeducte i a l'ajuntament la regidora ens va explicar algunes coses d'aquest meravellos poble, així com la seua situació i problemàtiques que tenien els veïns.
A poc a poc anàvem aprenent més coses d'aquell majestuós poble.
Era hora d'anar a fer una degustació on ens endinsariem en les delícies del paladar i el bon gust per cuinar d'aquella gent, vam provar formatge d'ovella , llonganissa tendra i herbero, a mi la pericana em va semblar una llamineria que me n'havia d'endur a casa. Boníssim!!
El dinar al bar el Ravalet seguiríem omplint -nos de bon menjar i bona companyia , vàrem seguir omplint el llibre de la Vall d'Albaida, tot i que encara ens faltava veure el millor.
Per la vesprada vàrem anar a les Covetes dels Moros, Paco ens va acompanyar també per la senda fins la muntanya de les finestres, que com una casa de pedra obria finestres al cel.
Vam esperar el moment a la porta del formiguer gegantí , per desobrir aquell tresor, els consells de Robert i Paco ens tenien a l'aguait , per la necessitat de certa forma física.
Una escala metàlica portava a la primera finestra, això ens feia pensar la primera pregunta, com entraven aquesta gent? grimpant per la pedra a aquesta altura .
En arribar dintre una serie de galeries i covetes s'endinsaven a la roca de pedra, cada cova estava dibuixada amb milers de ratlletes dels cops del tallant , formes diverses dintre la roca que ens deiava sense paraules, sols els ulls per admirar, on s'unia el joc de pujar i baixar, esvarar pels tobogans i pujar cap a les galeries més altes , forçar els braços per grimpar, sempre amb cura de moure'ns amb el cap baix per no ensopegar, els xiquets i xiquetes corrien com en una casa de nines, era bonic, però al mateix temps era molt divertit, grimpar, lliscar, anar a quatre grapes, ajudar a pujar als altres, entre riures i cansament.
En un moment de relax a una de les covetes Paco ens va contar algunes coses, que era una tribu bereber , vivien a Bocairent i tenien les covetes per guardar el menjar, era una cultura que excavaven per sobre de l'aigua, sobre roca i en l'altura i que quan Jaume I va passar per Bocairent no va trobar res, ells se n'havien anat ja. També ens contava que es veuen algunes finestres encara en construció com iniciades.
Abans de tancar el dia una darrera sorpresa, la nevera , vàrem entrar per sota per un entramat entre la pedra, allà sota la nevera una escala pujava fins a dalt de tot, Sergi i Isabel van pujar i des de dalt semblava que anàven a fer un parlament.
Poc després de veure i descansar, i agraír als amics la companyia i el guiatge a Paco i Robert, vàrem tornar cap a casa.
També agrair a Jose els ànims i la valoració del meu blog.
Publicat per Joan Ramon a 15:22 Cap comentari: