(S'ha redirigit des de: Arquitectònic)
L'arquitectura és l'art de projectar o construir edificis i d'altres estructures físiques. Una definició més ampla també inclouria el disseny de tot l'ambient o entorn construït: des de l'urbanisme, fins al disseny de mobles. És una de les sis belles arts. El professional que desenvolupa aquesta disciplina s'anomena arquitecte: planifica el projecte i sovint dirigeix les obres. Determinats edificis o altres construccions són percebuts com a símbols culturals i polítics i en algunes ocasions com a obres d'art, ja que poden ser considerats primàriament en funció de la seva forma o estructura sensible o de la seva estètica. El mot arquitectura ve del grec αρχ ('cap') i τεκτων ('constructor' o 'fuster'). Així tenim que pels antics grecs l'"arquitecte" era el cap de la construcció i l'arquitectura era la tècnica o l'art de qui projecta i construeix els edificis i les estructures; per als antics grecs, el mot «Τεχνη» (techne) significa art o capacitat de fer alguna cosa.[1]
L'interès i el sentit de la disciplina arquitectònica han evolucionat al llarg dels temps. El primer treball escrit sobre el tema de l'arquitectura (De architectura) va ser escrit per l'arquitecte romà Vitruvi a principis de segle I aC.[2] Segons Vitruvi un bon edifici hauria de satisfer els tres principis de utilitas, firmitas, venustas,[3] la traducció dels quals és:
Aquesta trinitat s'ha mantingut immutable com a fil conductor al llarg de la història de l'arquitectura, tot i que cada etapa ha posat els accents sobre un o altre dels tres principis.[3]
Segons Vitruvi, l'arquitecte ha de tractar de complir cadascun d'aquests tres atributs tan bé com sigui possible.[4] Leon Battista Alberti, que explica en detall les idees de Vitruvi en el seu tractat, De Re Aedificatoria; va veure la bellesa primordialment com una qüestió de proporció, encara que els ornaments també van ocupar-hi un paper important. Per a Alberti, la proporció de les normes són les que regeixen la figura humana idealitzada, la secció àuria. L'aspecte més important de la bellesa és la part inherent d'un objecte, no pas la part superficial, i es basa en veritats i fets universals. La noció d'estil en les arts no es va desenvolupar fins al segle XVI, amb l'escrit de Giorgio Vasari.
Finalment, l'arquitecte xilè Alejandro Aravena, en el seu discurs d'acceptació del premi Pritzker del 2016, digué el següent: "Arquitectura és donar forma als llocs on viu la gent, no és més complicat que això, però tampoc més senzill"[5]
La insatisfacció amb aquesta situació general a principis del segle XX va donar lloc a moltes noves línies de pensament que serveix com precursors de l'arquitectura moderna.[6] Arran d'aquests fets, l'escola Bauhaus, fundada a Alemanya el 1919, rebutja conscientment la història i defineix l'arquitectura com una síntesi de l'art, l'artesania i la tecnologia.
Un dels esdeveniments recents més significatius en la professió és la incorporació de la sostenibilitat. La sostenibilitat en l'arquitectura es va utilitzar per primera vegada en els anys 70 per arquitectes com Ian McHarg als Estats Units i Brenda i Robert Val al Regne Unit i Nova Zelanda. L'acceleració en el nombre d'edificis que tenen per objecte satisfer principis de disseny sostenible està en línia amb la cada vegada major consciència dels riscos del canvi climàtic.[7]
Com a la resta d'Europa, fou durant el renaixement que l'art de la construcció es va separar entre la teoria (reservada als que ja llavors es començaven a anomenar arquitectes) i la pràctica.[8]
Seguint l'exemple francès del segle XVII, a Madrid es va crear l'Academia de Bellas Artes de San Fernando el 1752, que va accentuar el concepte renaixentista d'arquitecte com aquell qui pensa l'arquitectura, tot plegat en el context de la il·lustració.[8] A casa nostra ja era corrent l'ús del terme "arquitecte" en el context dels gremis tradicionals, però sempre relacionat amb aquelles tasques més creatives i importants de l'ofici de mestre de cases, i fins i tot dels de fuster i picapedrer.[8]
Al segle següent la revolució industrial va generar nous reptes i molta feina a l'arquitectura tant pel que fa a la construcció com a l'urbanisme, i per aquest motiu es fundaren diverses escoles a Espanya (Madrid el 1845) per incorporar els nous coneixements politècnics.[8] Durant aquesta època els arquitectes amb estudis consolidaren llur identitat grupal des de les acadèmies i les universitats, i van començar a exigir l'exclusivitat d'usar aquest mot i la d'exercir certes funcions de la construcció, limitant-les als mestres de casa que fins llavors sempre les havien exercit.[8] A casa nostra aquesta pugna aparegué més tard, ja que els primers estudis que s'obriren foren el 1817 a les classes de la Junta de Comerç, però els seus alumnes estaven obligats a revalidar el títol a Madrid. La primera Escola d'Arquitectura no es fundaria fins al 1875 a Barcelona.[8]
El 1874 es va fundar l'Associació d'Arquitectes de Catalunya, que més endavant va esdevenir l'actual Col·legi d'Arquitectes de Catalunya. Aquesta institució ha editat nombroses publicacions: un Anuari (entre 1899-1929), revistes com La ciutat i la casa (1925-1927), Arquitectura i urbanisme (1931-1936) i actualment Quaderns d'Arquitectura i Urbanisme (des del 1944).[8]
↑ Rowland, D.; Howe, T. N.. Vitruvius. Ten Books on Architecture. Cambridge University Press, 1999. ISBN 0-521-00292-3.
↑ 3,0 3,1 Tatarkiewicz, 1991, p. 288.
↑ Rieradevall, Joan. Ecodiseño y ecoproductos. 1a ed.. Rubens Editorial, S.L.. ISBN 84-497-0074-4.
↑ 8,0 8,1 8,2 8,3 8,4 8,5 8,6 Diccionari d'Història de Catalunya; p. 65; entrada: "arquitecte"; ed. 62; Barcelona; 1998; ISBN 84-297-3521-6
Obtingut de «https://ca.wikipedia.org/w/index.php?title=Arquitectura&oldid=20944517»
La pàgina va ser modificada per darrera vegada el 3 abr 2019 a les 18:52.