saragatona: primer any
T'han sortit les paraules del cor, les imatges de l'ànima, has recordat amb paraules uns sentiments profunds, un dolor sentit.
Aquest plor que torna, que no t'ensorri gaire, Miquel.
Una abraçada molt gran !! es un post preciós !!!
Avui, Miquel, mentre acomiades el teu dol particular, he sabut que aviat hi haurà un nou nebot o neboda a la família. La vida continua escrivint-se, amb mala lletra, però immillorables intencions.
te preguntes per què la memòria no té sentits tangibles, però tal com l'has escrita, a través d'estes "persianes verdes als balcons amb escletxes de sol i humitat de pluja", i tot lo demés, me sembla molt sensible i tangible.
una abraçada i molt de carinyo, miquel, com sempre.
Disculpes a tothom: vaig anar escrivint i al final vaig penjar-ho. Sé que no ho hauria d'haver fet.
Em va anar bé el teu petó, A., just quan encara estava en el plor :-)
És un dolor assumit, Violeta, que va i ve i sempre porta algun retret d'oblits sense culpa.
Gràcies per la teua abraçada; una per a tu.
Una abraçada, jaka. Em fa una mica de vergonya dir aquestes coses :-)
És com dius, Allau, morts i vides, alegries i tristors, i el temps que passa. Que el nebot o neboda, et porti alegria.
Ai, iruna, però ja no és pot tocar ni modificar, ha quedat petrificat, i en quedem pocs que poguem recordar-ho.
Una abraçada, iruna, sempre a la vora.
tinc la intangible sensació que els records dolorosos sòn fins fils que lliguen delicadament l'essència del que som, i eviten que l'amor es dissipi malbaratat, com si fos simple energia cinètica. les llàgrimes extemporànies ens fan companyia, son arrels que ens hi lliguen.
petó, tardà.
però la qüestió, Xenia, és, també, que els records, els fils, tenen dolor perquè tenen alegria, i sense el goig no hi hauria dolor. I aquesta merda de temps que passa que tu també saps.
Petó, intemporal :-)
exactament: alegria, dolor, olors, colors, sons i sensacions. vida, lligada amb un cordillet com un estel que va passant de mans, fins que no queda cap relleu per a prendre'l. llavors només queda la lletra escrita. no?
petó, diacrònic.
I a l'atzar de vent que el mou, aquest estel. I la lletra escrita que va com va... però demanar més és de covards.
petó, sincrònic.
He plorat amb tú pel teu dolor, pel meu dolor i per aquesta tristeza infinita de sentir-te orfe. Ja mai més em dirán cuídat , estas cansada, dorm... Ella notaba aquestes coses.
La meva mare va morí el 16 de març, maleits dies 16!
Ja ho veus Blanca, mai més i tantes altres coses que no sabem explicar o no volem perquè som continguts. Aquesta tristesa que ja sempre serà nostra.