viatge plural: de març 2012
Disposar d'un espai dins d'un mateix on poder recrear-s'hi, dins del qual els moviments del temps avancen còmodament, és posseir d'una joia. L'art d'enquadernar em trasllada dins d'una extensió de plaers on cada pas representa un afegit en sumes sensitives.
Cenyir un plegat de pàgines blanques o impreses, conformant una llibreta
o un llibre, és embolcallar d'una il.lusionada mirada una finestra de sorpreses i possibilitats en mans d'un altre. El gran paper que fa el paper (fins i tot també el digital) en les nostres vides!!
(A la imatge una nova tècnica de lligat que he après aquests dies: l'enquadernació belga, que sembla ser que aquesta tècnica la va inventar als anys 80 una enquadernadora belga, Ana Goy, quan investigava sobre una versió occidental de l'enquadernació japonesa)
Desconfiaré sempre de qui no respecti la meva llengua. Perquè, enfer-ho, demostra que no em respecta a mi, i alhora que no respecta un bé cultural essencial.Desconfiaré sempre de qui no trobi normal el seu ús institucional isimbòlic, perquè no troba normal la meva realitat cultural i perquè asobre es pensa que té dret a decidir qué es la normalitat, i curiosament la normalitat és ell, i no jo.Desconfiaré sempre de qui digui que el meu problema no és real, perquèem menysté a mi i perquè es creu amb el poder de decidir què és real,i casualment també ho és ell, i no jo.Desconfiaré sempre de qui digui que les llengües són per entendre'ns i no per crear problemes i faci servir aquest argument per crearproblemes amb les llengües.Desconfiaré sempre de qui manipuli realitats deliberadament i gosi acusar llengües perseguides de ser les perseguidores.Desconfiaré sempre de qui vegi com a despesa innecessària la promocióde la meva llengua i com a inversió imprescindible la promoció de laseva.Desconfiaré sempre de qui vulgui acomplerxar-me perquè parlo amb naturalitat la llengua dels meus pares.Desconfiaré sempre de qui em negui la llengua, perquè em sentocompromès amb els que l'han salvat perquè jo la pugui ensenyar alsmeus fills.I procuraré enfadar-me poc, només el que jo trobi normal i davant d'amenaces que jo consideri reals.I sempre, però sempre, plantaré cara."Carles Capdevila (Director del diari Ara)
xopineja dins d’un to gris,
el sol absent monocromitza l’escena.
Però el meu somriure brulla,
ja som a la primavera.
(És la meva aportació al Dia Mundial de la Poesia)
Després de llegir l'entrada del bloc Col.lectiu d'antiartistes, que recomano descobrir a qui encara no el coneix, deixo transcrit un poema de Gabriel Ferrater:
Tant de sol als turmells, de mar llisa i daurada. Agafades de mans, no es diuen res. Carrers d'homes rancuniosos perquè no hi ha cap home com ells, que elles coneguin. Ara no van enlloc. Tornen del sol. Travessen tardes llargues, carrers de mots incomprensibles. No s'enduen records. Volen només saber que s'agafen de mans i van juntes, per un carrer de l'estranger.
I és que la maca amistat es conforma d'un de so de vida còmplice, el de la vida mateixa, sense barroquismes.
(Poema del reusenc Gabriel Ferrater, Dues amigues dins de la publicació Les dones i els llibres)
Ella és la pianista xinesa Yuja Wang, la seva web la tens aquí. Quina habilitat!
Si sóc el teu nadó, si us plau, toca'm. Necessito de la teva carícia d'una manera que potser mai sàpigues. El teu afecte transmet seguretat i amor. Si sóc el teu nen, si us plau, toca'm. Encara que jo em resisteixi. Insisteix, demostrant una manera d'atendre les meves necessitats. Si sóc el teu adolescent, si us plau, toca'm. No pensis que per estar crescut, no necessito de les teves abraçades afectuoses d'una veu tendra. Quan la vida es fa difícil, el nen que hi ha en mi et torna a necessitar. Si sóc el teu amic, si us plau, toca'm. Res com una abraçada afectuosa per saber que jo t'importo. Un gest d'afecte quan estic deprimit em garanteix que sóc estimat, i em reafirma que no estic sol. El teu gest de consol potser és l'únic que jo aconsegueixi. Si sóc la teva parella, si us plau, toca'm. Potser pensis que la teva passió n'hi ha prou, però són els teus braços els que detenen els meus temors. Necessito del teu toc tendre, per recordar que sóc estimat tot just perquè jo sóc jo. Si sóc el teu fill adult, si us plau, toca'm. Encara que tingui la meva pròpia família per abraçar, encara necessito els teus braços quan em faig mal. No tinguis por, toca'm. Si sóc el teu pare, ja gran, Si us plau, toca'm. De la mateixa manera que em tocaven quan jo era petit, i dóna calor al meu cos cansat amb la teva proximitat. La meva pell, ara marcada, necessita ser acariciada. No tinguis por, toca'm. Si sóc molt vell, t'ho demano, toca'm, no saps el que enyoro saber que no sóc un destorb, i que vull sentir que em volen com abans. Toca, ara, perquè puguis sentir la vida! Un component imprescindible.
(Text rebut per mail, desconec l'autoria)
Era un home de poques paraules; els seus comentaris eren com un llamp: justos, vius, profunds. Si intervenia en determinada qüestió, a l'acte es veia com la discussió feia un pas endavant. Hi aportava fets; escoltar-lo era un plaer.
Hi ha persones que es fan escoltar, que coloregen l'intel.lecte a partir de les seves paraules ben argumentades, aportant mots enriquits de matissos i tonalitats.
(Text extret del llibre que m'ocupa aquests dies, El roig i el negre de Stendhal.)