Editorial 19 Desembre, 2016 CatDialeg.cat 0
Inici » Historic » Ada Colau i el tramvia: el falsejament de la participació
Ada Colau i el seu partit no paren de parlar de participació, però a les seves mans ha esdevingut una paraula buida de tot sentit. El fet que tots els partits de l’oposició municipal, del PP a la CUP, hagin manifestat el seu rebuig amb el silenci a la darrera comissió municipal, que havia de tractar sobre els pressupostos, precisament per la manca de diàleg -que és el nivell més baix de participació- és un exemple més d’aquesta hipòcrita actitud d’anunciar com a mèrit allò que no fa.
En l’àmbit de ciutat, però, l’exemple més escandalós és el del tramvia, que l’Alcaldessa tira endavant sense debat en el plenari, sense informació als ciutadans, i adoptant mesures que comprometran greument el futur de la ciutat durant anys.
Ara, sense saber si la cosa arribarà a prosperar, vol dur a terme un canvi substancial en la forma d’accedir a la ciutat de Barcelona per l’oest, l’espai urbà comprès entre la carretera de Sarrià i la Diagonal, canviant el sentit d’aquests carrers. El RACC ha advertit que descarregar el flux de vehicles que ara accedeix a Diagonal per la Carretera de Sarrià, per la Plaça Francesc Macià des d’Urgell, congestionarà la sortida i augmentarà el retard en fer aquest trajecte en 11 minuts, amb la consegüent retenció. El canvi de sentit per l’entrada a través de Carretera de Sarrià no tindrà efectes sobre l’àrea, però sí més endavant, al distribuir el trànsit per l’Eixample, sobretot, sobre els carrers París i València. La conseqüència de treure el tràfic foraster de la Diagonal per desviar-lo per l’Eixample, serà contundent: augmentaran els temps de desplaçament i la contaminació que es vol evitar. Alhora aquests fluxos horitzontals es trobaran amb la dificultat de les vies verticals, congestionades per les cruïlles amb la Diagonal afectades pel tramvia i la seva prioritat semafòrica.
Tot es vol tirar endavant amb la complicitat de la Generalitat i antics convergents, com els exconsellers Pere Macias i Felip Puig, ara abduïts pel tramvia d’Ada Colau, ells sabran per què. Primum Vivere companys.
I tot això es fa sense escoltar ningú, sense facilitar informació adequada, sense presentar dades de l’impacte del tramvia sobre tota l’extensa àrea d’influència, de com afectarà a les línies d’autobusos.
Hi ha deu grans qüestions sobre el tramvia per la Diagonal a les que l’Ajuntament ha de respondre si vol evitar-nos un desgavell històric.
La primera és quin sentit té una inversió en una infraestructura tan costosa, rígida i irreversible, en un període de revolució del transport públic per a una obra que en una dècada quedarà obsoleta de la mà de la telemàtica, la intel·ligència artificial i els nous materials i sistemes d’impulsió i transport
La segona pertoca a la rendibilitat del diner públic: si no es rescata l’actual concessió es farà una inversió pública per generar negoci a una entitat privada, que produirà un forat en els ingressos de Transports Metropolitans de Barcelona, en suprimir les actuals línies de busos per la Diagonal. Si es rescata, la despesa més que es duplica.
La tercera són les conseqüències d’implantar-lo en l’eix principal d’una ciutat molt densa, 15.700 habitants per km2. Pitjor encara, perquè l’actuació es faria en una àrea de la Diagonal amb més de 35.000 habitants per km2, una aglomeració asiàtica.
Perquè, i és la quarta qüestió, aquesta obra té un fort impacte sobre la mobilitat metropolitana, que ha de ser avaluat sota pena de dificultar molt l’accés a la capital de Catalunya, I això ens condueix a la cinquena qüestió:
Que no és altra que la combinació de mitjans de transport. Si Barcelona disposés d’una xarxa de transport col·lectiu metropolità capil·lar, i un sistema de parks-and–rides, tot seria molt diferent. La gent no agafa el cotxe per gust per accedir per Diagonal, sinó per necessitat.
La sisena qüestió és pròpia dels governs que abusen. Sempre s’obliden de les externalitats negatives: els efectes indirectes d’una activitat que traspassa part dels seus costos a tercers, al seu entorn. En el cas del tramvia, són els costos de congestió en termes de temps, combustible i contaminació, sobre l’usuari privat, el transport públic i els veïns a l’Eixample, causats pel tràfic desplaçat de la Diagonal, així com la barrera a la mobilitat vertical en una ciutat, que d’antuvi, la té mal resolta.
La setena apunta a la sobrevaloració dels viatgers a transportar. Certament el tramvia té més capacitat, però no es tracta de maximitzar el nombre teòric de viatgers, sinó determinar quines són les necessitats reals. No és el màxim sinó l’òptim el que cal assolir. L’actual servei per la Diagonal no sembla ni molt menys desbordat. Un sistema millorat de busos elèctrics amb temps de desplaçaments optimitzats és millor opció.
La vuitena són les greus complicacions causades per les incidències, accidents, aturades, donada la rigidesa del sistema escollit i l’alta densitat del trajecte. Si un tramvia queda immobilitzat, es col·lapsa el transport públic, situació que no es dóna en el bus.
La novena fa referència a la contaminació: la tercera part del cost del tramvia, aplicats a dotar-nos de busos elèctrics a tota la ciutat, s’obté una reducció més gran que l’obtinguda pel tramvia.
La desena qüestió afecta a la seva prioritat. De les 13.000 persones que han aportat iniciatives a la consulta oberta per l’Ajuntament, només 476, menys del 5%, assenyalen el tramvia; la meitat de les que demanen la cobertura de la Ronda de Dalt.
Tal com està plantejat, el tramvia és més una arma ideològica que una solució.
La Colau del tramvia abandona el Tramvia Blau
Ada Colau257 Ajuntament de Barcelona152 Barcelona273 Eixample2 mobilitat7 tramvia22 trànsit7