Jo aplaudiré Guardiola - Fot-li Pou - Barça i més
Jo aplaudiré Guardiola
Cada cop que el Barça ha d'enfrontar-se amb un equip entrenat per Pep Guardiola, una part de la culerada entra en fase histèrica. Tot i que només estem a la fase de grups de la Champions, avui es juga un partit que serà, en més d'un sentit, apassionant.
Serà apassionant perquè, tot i que ja ha passat abans, la llegenda torna a l'estadi que el va veure néixer i perquè s'enfrontaran dos equips amb jugadors extraordinaris, que entenen el futbol d'una manera similar.
Aquest nostre club tan complex es caracteritza, entre altres coses, per generar faccions viscerals, sovint enfrontades, tants istes com èpoques i mites ha tingut el club i fins a cert punt diria que és inevitable. La massa social del Barça és enorme, l'entorn ampliat (premsa, simpatitzants, patrocinadors, etc.) és gegantí i els interessos insondables. Afegim-hi la convicció de ser "més que un club", sacsegem-ho una mica i posem-hi unes gotes d'angostura: és la mateixa grandesa del club el que genera les misèries de forma simètrica.
Aquesta setmana hem pogut escoltar i llegir els agitadors habituals rebaixant l'alçada del mite. "No exagerem amb Guardiola i amb Cruyff", "els donem massa importància", "el Barça no comença i acaba amb Cruyff i Guardiola".
No, el Barça no acaba amb Guardiola, però em deprimeix que gent amb tribunes tan públiques i vistoses, no pugui reconèixer l'enorme deute que el barcelonisme té amb el tècnic de Santpedor. Perquè va aconseguir el que mai ningú havia aconseguit abans i ningú ha aconseguit després. Perquè ens va ensenyar que llevant-nos ben d'hora i conjuntant talent i treball sense retrets, es pot arribar fins on es vulgui. Perquè va saber abastar amb mestria tot el que significa ser l'entrenador del Barça: treball, humilitat, orgull, talent i professionalitat. Perquè va ser exemple i no va defugir cap responsabilitat.
Mai oblidaré la reacció del Camp Nou el dia que el Barça va ser eliminat pel Chelsea, el 24 d'abril de 2012, tres dies abans que Guardiola anunciés que deixava el club. Amb els jugadors desfets a la gespa, aplaudint cap a les grades, l'estadi ple a vessar tronava amb allò de "ser del Barça és el millor que hi ha!". I ho cantàvem més fort que mai i semblava que no podíem parar de cantar-ho, perquè Guardiola havia aconseguit que, efectivament, ser del Barça fos motiu de l'orgull col·lectiu més gran, també després d'una amarga derrota.
No puc entendre quins motius amaguen els que el culpen de ser el pitjor papus del barcelonisme. L'acusen de coses ridícules, de voler fer mal al club, de conspirar primer amb el Bayern de Munich i ara amb el City, per endur-se els millors jugadors i ximpleries semblants. Només per aixecar després un pobre debat sobre si cal o no aplaudir-lo, quan aquest vespre trepitgi la gespa de l'estadi.
Les llegendes cal honorar-les, els mites cal cuidar-los i protegir-los i a mi, de petit, em van ensenyar que ser agraït és una virtut. De manera que aquest vespre em posaré dret per aplaudir el millor entrenador de la història del Barça.
Això sí, a partir del xiulet de l'àrbitre, que guanyi el millor, és a dir: el Barça.
La campanya de la CUP	Modernet