Seminari 2. La naturalesa del "jo" i la realitat en el buddhisme [7146] | Grans Tradicions Religioses (UPF) | Unybook
Seminari 2. La naturalesa del "jo" i la realitat en el buddhisme (2014)
Seminari 2. La naturalesa del "jo" i la realitat en el buddhisme
Exemple d'exercici del seminari 2 (dilluns 27/10 o dimecres 29/10).
SEMINARI II. LA NATURALESA DEL “JO” I LA REALITAT EN EL BUDDHISME Construcció d’una opinió personal: hi ha quelcom etern i immortal en nosaltres? Com hem pogut llegir, tant el fragment de la Katha Upanishad com el del Milinda Pañha o el de Fedre de Plató ens parlen de la naturalesa del “jo” i/o de l’ànima a les religions hinduista, buddhista i en el pensament platònic, respectivament. De totes maneres, si es presentés l’elecció, i potser també per la seva llargària que afavoreix una certa complexitat, triaria el primer text com aquell més sòlid i convincent en arguments.
En primer lloc, sembla adient el fet que Náciketas, que podria simbolitzar qualsevol ésser humà o idividu, demana a la mort el coneixement. Aquest fet correspon a la idea que s’ha tingut al llarg de la història sobre la insaciabilitat de saber de l’ésser humà. La Mort, però, encara que aprecia el seu desig, en part el frena, ja que són coneixements que probablement no són accessibles als mortals. El text demostra que les persones tenim un límit de coneixements, però que, al cap i a la fi, sempre és millor anar a la recerca de coneixements que no viure sumits en la ignorància. El desig de conèixer de Náciketas demostra també que aquest és conscient de la seva manca de coneixements: és una persona modesta i, encara que busqui saber una cosa que va més enllà d’allò que pot atansar, manté els peus a terra, cosa que recorda a Sòcrates i al seu “Només sé que no sé res”.
A més a més, el fet que la Mort li demani que desitgi una altra cosa, implicant que hi ha un més enllà superior que els humans no poden conèixer, és ja un bon argument que estableix els límits de l’home com a ésser que no és totalment pur. No debades, aquest tipus de saber no es pot obtenir així com així: és per això que s’han de realitzar les practiques i els sacrificis tan importants en l’hinduisme. La naturalesa del “jo” en el text, per tant, vindria a dir que, a fi de competes, els éssers humans estan situats en un lloc especial del món. Això és, encara que siguin víctimes de la ignorància, podem transcendir o conèixer quelcom del més enllà amb la pràctica adequada.
En aquest sentit, el text de la Milinda Pañha és una mica confús, i al final, encara que es digui que “La existencia de los [cinco] Khandas da lugar a los seres vivos”, al final del text no se sap clarament si el jo o si els éssers vius són un conjunt de coses o no. En tot cas, està clar que, com s’ensenya amb la metàfora del carro, els noms no són les coses en sí, no demostren una existència o perdurabilitat, però en alguns termes aquestes qüestions ja s’assimilen més a problemes i/o debats de lingüística que no a debats existencials. A més a més, personalment crec que no és descabellat pensar que hi ha una part immortal amb nosaltres, ja que hi ha enigmes que la ciència encara no ha pogut resoldre i, a més a més, tots perdurem d’una manera o altra. El buddhisme, en canvi, no creu en la immortalitat o perdurabilitat de l’ànima.
El fragment del Fedre de Plató tal vegada s’assemblaria més al primer text, ja que reconeix la immortalitat de l’ànima i la metàfora del carro és més semblant: en les Upanishads, l’ànima és l’amo del carro, que pren el control en l’esser humà, mentre que la ment són les regles; segons Plató, el carro té uns cavalls que simbolitzen cada part de l’ànima o el pensament, més pures o impures (irascible, concupiscible, etc.), i l’auriga és la part conscient que els controla.
De totes maneres, el text de Plató també presenta confusions en tant que no especifica quines són les bones i males obres, ni com arribar a aquest cel o experiència divina de què parla. En el meu cas, seria més partidària de la idea que s’extreu del text hindú, que ve a dir que aquests coneixements que van més enllà, si s’aconsegueixen, ha de ser d’una manera gradual i amb pràctiques o exercicis que comportin un cert sacrifici. A diferència del filòsof grec, la Mort fa una distinció molt clara entre “lo agradable” i “lo mejor”. Plató, parlant d’allò diví, sembla que no té en compte aquest sacrifici o el patiment que suposa arribar-hi: tot allò que es vol aconseguir implica un cert esforç; si no, com es diferenciarien les persones que arriben a aquest coneixement superior i aquelles que no? També és molt clar, en el cas de la Upanishad, el moment de la purificació màxima de l’ànima: “quien conoce [...] alcanza su objetivo, gracias al cual no vuelve a nacer jamás”.
En conclusió, pel fet que es exhaustiu en contingut i alhora per la seva claredat, com també per les idees que transmet, em decantaria pel text hindú a l’hora d’establir unes hipòtesis quant a la immortalitat de l’ànima. Molts éssers humans estem sumits en la ignorància, però si ens decidíssim a mirar dins nosaltres mateixos i aprenguéssim la importància del sacrifici i l’esforç per a aconseguir allò que desitgem, probablement la realitat seria millor.
Grans Tradicions Religioses - 3. Buddhisme (II) (2014) Apunte
Grans Tradicions Religioses - 4. Judaisme (I) (2014) Apunte