Arrels pre-cristianes del pessebre de Nadal
Tot i que a primer cop d’ull el pessebre pot semblar un espai cent per cent cristià, creat, mercès a l’impuls de Francesc d’Assís, la mitjanit de Nadal de l’any 1223 per a la glorificació del naixement de Jesús, el cert és que aquesta mena de representacions figurades ja es donaven amb molta anterioritat. Segons En Pepe Rodríguez, en el seu llibre Mitos y ritos de la Navidad, els pessebres “van arrencar, més o menys, al mateix temps que l’Església Catòlica va començar a tenir el control de l’ortodòxia cristiana després del concili de Nicea (325)”. I, així, en un tros de sarcòfag de la primera meitat del segle IV ja hi trobem representada l’adoració dels pastors, el bou i la mula. I en un altre fragment del mateix segle, descobert a Barcelona, hi figura una escena de l’Epifania, amb la Mare de Déu, el Nen i els Reis.
Sembla, doncs, a vista de tot plegat, que el que faria Francesc d’Assís, en sol·licitar autorització al Papa Honori III per realitzar el seu pessebre, no va inventar re, sinó recollir alguna mena de tradició popular o marginal i modernitzar-la amb l’exquisidesa i misticisme religiós que tant el van caracteritzar. D’aquest parer seria En Joan Amades, car ell ja considerava “el seràfic patriarca d’Assís com un notable i important propulsor de la difusió del pessebre, però no pas com el seu fundador”. Si a això hi afegim que una llegenda va escampar que la imatge de pedra del Nen Jesús es va convertir, per raó d’un miracle, en un nen viu, podrem entendre encara més l’èxit de la propagació i l’arrelament d’aquella iniciativa nadalenca.
Si, doncs, els pessebres, vinguessin a ser la continuïtat de les representacions dels déus precristians, aquests, ¿només serien els dels romans? ¿No hauria quedat un pòsit religiós a la Península Ibèrica que ens permetés parlar d’aquest mateix contínuum, però a través de les divinitats ibèriques o de les seves plasmacions simbòliques? Jo crec que sí; que aquesta influència es pot resseguir, a nivell social, en el primer teatre sagrat i, a nivell familiar, en el pessebre. I que els elements de l’un i de l’altre s’entrecreuen amb una gran facilitat.
Per posar tan sols un exemple, és ben sabut que antigament les representacions de la Patum es feien a l’interior de l’església i que constituïen un element més de la festivitat del Corpus. Ara bé: tant a la Patum com a les processons de Corpus, la Mulassa –Mula fera o Mula guita– tenia un paper especial. A més, el Bou del Corpus, era també un dels entremesos que anava a la processó, al costat de la Mula. No sabem encara exactament què representaven, però sí que es pot afirmar que era quelcom religiós. En algunes cançons i llegendes l’ase pren el lloc a la mula. Això ens ajuda entendre perquè al País Basc és l’Ase Roig qui s’apareix als qui tenen relació amb el Diable o que, arreu d’Europa, sovint aquesta divinitat precristiana pren la forma de l’ase. Per aquest motiu podem ara comprendre per què Tertul·lià, al seu llibre destinat A les Nacions, retreia als no-cristians que “vosaltres adoreu tota mena d’ases” i que justament aquests gentils també retraguessin als seguidors de Crist que adoressin un déu-ase, un déu amb cap d’ase. Amb encert ha apuntat En Louis Charbonneau-Lassay, a El Bestiario de Cristo, que “l’ase sembla haver-se acostat a la Persona de Jesucrist més que qualsevol altre animal domèstic”.
Aquests animals domèstics no figuren en cap relat evangelista canònic. Mateu i Lluc són els dos únics que parlen de l’Epifania de Jesús i que en donen algun detall, el primer esmenta l’interès d’Herodes per conèixer l’infant i descriu l’adoració d’“uns mags vinguts d’orient”; mentre el segon només anota la visita d’uns pastors. I si, per Mateu, tot té lloc en una casa, per Lluc els fets passen en una posada. Res, per tant, de cova, ni de bou, ni de mula.
Doncs, bé: En Barandiarán, al seu Diccionario de Mitología Vasca, ens apunta que el principal déu èuskar, Basajaun, “és el geni protector dels ramats” i vetlla cada nit el bon son dels pastors. Sense menystenir, alhora, que la Nit de Nadal és també anomenada la Nit de les Bruixes. I per això mateix l’Amades hi insistia: “La intensa intervenció dels pastors en el pessebre i l’ambient de musicalitat que l’envaeix no són pas casuals ni arbitraris, i lògicament han d’obeir a un origen molt anterior al pessebre i a ben segur aliè al sagrat Misteri del naixement del Messies”. En aquest sentit és prou sabut que una de les figuretes més representatives del nostre pessebre és el pastor que porta un xai a coll com a ofrena a l’infant diví. Per l’Amades, “és potser la més universal de les figures profanes i el més conegut dels personatges que van a adorar” i “abans figurava profusament en totes les parades i era la figura obligada en tots els pessebres familiars”. No costa gaire de veure-hi la figura del Bon Pastor, un dels símbols més difosos del cristianisme primitiu. Són diversos els estudiosos que ha trobat els antecedents d’aquesta imatge entre els hitites i el món mesopotàmic, representat com el portador d’ofrenes par al sacrifici de la divinitat. Després o, potser a través d’una altra tradició espiritual, la veiem al món grec i al món romà ja identificat a Hermes, un vell déu dels ramats conservat amb idèntica iconografia, batejat també per Aristòfanes com a “el Déu dels pastors”, el mateix epítet que tenia el déu Pan. Segons En Benito Gerónimo Feyjoó, “el déu Pan tenia especialíssim culte entre els Pastors, com a singular patró seu. Així, Ovidi li diu Déu del Ramat; i Virgili i altres poetes ja [l’anomenen] Déu dels Pastors”. Per ell, “molts erudits són del parer que el déu Pan, Sàtirs, Silvans, Íncubes i Faunes, tots eren una mateixa cosa sota diferents noms”. Hi ha, doncs, una relació directa entre certes divinitzacions arcaiques i la figura dels pastors, que sembla haver arribat fins al Nadal actual i, encara, més concretament, fins al pessebre.
El bon pastor grec i el romà.
Per això, atesa la sovint identificació de les bruixes i les fades, i atès que, en molts casos, aquestes tenen el seu habitacle en coves i grutes, no ens hauria d’estranyar que també les Mares de Déu hagin tingut el seu lloc de culte primitiu a les coves, abans que haguessin estat traslladades a les ermites i esglésies. En algun cas molt concret, fins i tot, la Mare de Déu és trobada en una cova de fades. Aquest és el cas que recull En Pep Coll a Gramuntill, entre el Collegats, on hi ha un Forat de les Encantades, “una espluga on fa molts anys van trobar la Mare de Déu del poble i la van pujar a l’església”. Per En Coll, “aquest és el primer cas que sentim d’una marededéu trobada en una cova d’encantades”. I el fet li sembla tan sorprenent que no es pot estar d’escriure que això “ens fa sospitar si en realitat no es tracta d’una encantada disfressada”. I, així com Mari, segons En Marliave, “posseeix el domini del Cel”, Maria és també “la reina dels Cels”.
Així mateix, la Maria Enrich ens recorda que “hi ha una llegenda popular del Pirineu, segons la qual, a les nits d’estiu, les fades fan bugada al riu”. I idènticament s’esdevé amb les encantades i dones d’aigua. En Manuel Cortès ens explica que aquestes, a “Pessonada s’amagaven a la coma Ampla, a la vessant Nord de la muntanya de Sant Corneli, i baixaven de nit a rentar roba al riu”. Per tant, és inqüestionable a hores d’ara que la rentadora o bugadera del pessebre té una connexió ineludible amb el món màgic de la fantasia popular. Però aquestes dones no són meres invencions de la rondallística, sinó que vindrien a ser la continuïtat d’antigues divinitats o esperits divins. Per l’Amades és evident que “les dones d’aigua, les encantades i les bruixes, [són] succedànies de les velles divinitats desbancades” per la nova religió catòlica. I per En Joan Soler i Amigó, les dones d’aigües són “deïtats o esperits femenins de les aigües dolces, de les fonts torrents, salts d’aigua, gorgs”, que vindrien a formar part del culte popular. Jo estic convençut que aquestes dones d’aigua o encantades s’acabarien identificant amb la Mare de Déu, perquè aquesta en l’imaginari del país sovint també fa de bugadera, tal com ho recull l’Amades al seu Folklore de Catalunya: “Quan la Mare de Déu rentava la robeta del seu infantó al riu, l’espinalba o arç blanc li deturava i recollia les peces de roba”. I l’Andreu Ferrer ens advera a les Llegendes de les Balears, que a Lloseta, a Mallorca, “devora la capelleta de la Mare de Déu del Cocó, hi ha unes penyes que el poble coneix bé. Una d’elles és planera i diuen que damunt ella la Mare de Déu hi rentava la robeta del Bon Jesús”. És així com aquesta vella divinitat femenina, vinculada als llocs d’aigües sagrades, i amb actitud de bugadera, quedaria fossilitzada en una figura del pessebre.