Butlletí número 560 (dijous 24/11/2011) - Continguts triats i enviats per Eugeni S. Reig
1) Eugeni S. Reig - Aixeta i "grifo"
2) Núria Puyuelo - Obrim la caixa dels trons
3) J. Leonardo Giménez - Normes i errades
4) Festa per al joc i la joguina en català 2011
5) Maria R. Mariné - Fins per Nadal
6) Presentació a Palamós del llibre 500 raons per parlar català de David Pagès i Cassú
7) Còctel 13é Premi Bernat Capó de difusió de la cultura popular
8) Andreu Mas - Bons productes sense personalitat pròpia
9) Carme Forcadell - Parlem de llengua
10) Jornada Tècnica La Llengua Catalana a la Primera Dècada del Segle XXI
11) Vicent Sanchis - Conflictes lingüístics
Article publicat en EL PUNT dilluns 14 de novembre del 2011
Aixeta i "grifo"
Per a denominar la vàlvula mecànica que s'acciona manualment i que, adaptada a l'orifici d'un recipient o a l'extrem d'una canonada, regula l'eixida d'un líquid, els valencians tenim la paraula aixeta, encara ben viva en una part molt gran del nostre domini lingüístic.
Usar per a aquest concepte el vocable grifo és un castellanisme innecessari i inadmissible que hem de combatre enèrgicament.
En valencià s'ha usat també, per a denominar aquest utensili, la paraula oixa, que es pronuncia amb o tancada. Aquest mot és el que sempre s'ha utilitzat a Banyeres de Mariola per a denominar l'atifell definit però, actualment i per desgràcia, s'usa en aquella població de l'Alcoià només com a paraula especialitzada per a denominar les aixetes dels tonells o bótes de vi. El vocable oixa ja el trobem documentat a Montaverner en el segle xviii i Mossén Griera el va arreplegar a Albaida a la primeria del segle xx, cosa que ens fa pensar que, en altre temps, el mot va ser usat en una zona bastant ampla del valencià nord-meridional.
En el valencià clàssic també es va emprar, amb aquest significat, el mot grifó (amb accent a la o) que té el mateix origen etimològic que la paraula castellana grifo.
En el llenguatge oral i en el llenguatge escrit, en tots els registres, els valencians hem d'emprar sempre la paraula aixeta i mai la paraula grifo.
Les paraules oixa i grifó les podem usar únicament en llenguatge literari, ja que han caigut completament en desús (el mot grifó s'usa encara a Mallorca, però fa molts anys que va desaparéixer dels parlars valencians i la paraula oixa, com ja hem dit, s'usa únicament a Banyeres de Mariola amb el significat concret que hem especificat més amunt).
El Punt Avui. Edició Nacional 15-11-2011 Pàgina 41
http://www.elpuntavui.cat/noticia/article/7-vista/8-articles/475242-obrim-la-caixa-dels-trons.html
Obrim la caixa dels trons
Dijous llegia en aquest diari: “El PP obre la caixa dels trons de TV3.” Encuriosida vaig decidir buscar l'origen d'aquesta expressió, molt estesa en els mitjans de comunicació tant en català com en castellà. La meva sorpresa, però, va ser que la majoria de diccionaris no la recollien. Després de cercar molt i demanar ajuda a companys del gremi, vaig trobar que el Diccionari descriptiu de la llengua catalana la incloïa (“s'utilitza per indicar que una persona o alguna cosa és font de conflictes”). També en el diccionari de frases fetes de Joana Raspall i Joan Martí hi apareix, amb el verb destapar: “destapar la caixa dels trons” (“provocar un escàndol”). En castellà, el diccionari de la RAE no en diu res, ni el de María Moliner. Sí que la inclou el Diccionario del español actual: “abrir o destapar la caja de los truenos” (“tomar medidas graves”).
Pel que fa al seu origen, la hipòtesi més estesa és que la caixa dels trons es refereix a la capsa de Pandora, on Zeus, déu dels trons, va posar tots els mals de la humanitat. Ara bé, hi ha una altra teoria. La caixa dels trons també era la caixa on transportaven les municions que s'utilitzaven per fer l'efecte sonor dels trons en el teatre. Així ho recull Francesc Massip en El teatre català dels orígens al segle XVIII.
Encara hi ha una última accepció. El Diccionari de renecs i paraulotes de Pere Verdaguer explica que la “caixa de trons” és un eufemisme per parlar del cul.
Article publicat en el Levante-EMV divendres 11 de novembre del 2011
http://www.levante-emv.com/panorama/2011/11/11/normes-i-errades/855801.html
Normes i errades
En la meua columneta de divendres passat, en esta mateixa pàgina de Panorama, es colà un donyet indigestat de normativa, que posà un accent gràfic on no n'havia d'anar cap. La frase era "No cal que els personatges tiren la porta [É] amb que l'estiren n'hi ha prou", on el "que" de l'aplec "amb que" anava sense accent gràfic, perquè eixe "que", en este cas, és una conjunció i no en porta. Però en les versions publicades en paper i en línia el "que" aparegué amb la titla, "amb què l'estiren n'hi ha prou", de manera que, en virtut d'una hipercorrecció, la frase quedà sense sentit. L'errada pogué ser comesa per una persona o per una màquina (un corrector automàtic), però eixa classe d'errors els provoquen dos (o tres) punts de la normativa, que esmente més avall, que no s'assimilen com prescriu la norma, ni de cap manera, perquè són excessivament complexos i innecessàriament artificiosos, com es desprén d'opinions tan solvents com les d'Antoni Badia i Margarit i Joan Solà (Albert Pla Nualart, Això del català).
Els llibres de text emfatitzen que davant de la conjunció "que" no van preposicions (a, amb, de, en), i que estes només poden anar davant de "què" si va accentuat (per ser un interrogatiu o un relatiu fort), amb profusió d'exemples, però amb absència d'explicació, en molts manuals, del cas d'eixa conjunció condicional. En conseqüència, a la immensa majoria d'usuaris, incloent els d'alta competència lingüística, no els quadra l'estructura "amb que", sense accentuar, i opten sistemàticament per llevar la preposició o per accentuar el "que", com en el cas de la frase comentada del meu article. Josep Lacreu sí que posa l'aplec normatiu "amb que", amb valor de conjunció condicional, en el capítol dedicat a les preposicions en l'imprescindible Manual d'ús de l'estàndard oral, "Amb que li ho recordes, n'hi ha prou". També ho enregistra la GNV, "Amb que Neus parle, tot s'aclarirà". No falla l'usuari, falla la norma, que cal reformar-la o revisar-la, per evitar les contínues errades. De la mateixa manera que s'eviten molt els accidents de trànsit quan s'eliminen els encreuaments i les revoltes innecessàries i/o perilloses.
Publicat en la web de PLATAFORMA PER LA LLENGUA
Publicat en el blog PUNYETERA LLENGUA dimarts 11 d'octubre del 2011
http://blogs.ara.cat/punyeterallengua/2011/10/11/fins-per-nadal/
Fins per Nadal
“La campanya per arribar als instituts continuarà fins Nadal” és un dels titulars que últimament ens han fet suar. Primer dubte: fins o fins a? Segon dubte: Nadal, el Nadal, les festes de Nadal, per Nadal
Anem a pams. La preposició composta fins a perd la a davant dels adverbis (fins aquí, fins allà, fins demà) i d'aquells noms que quan marquen un temps concret fem servir sense cap determinant al davant (fins divendres). Un d'aquests noms podria ser Nadal.
Però en català aquest ús adverbial de Nadal ni pot portar article (*El Nadal vindrem) ni pot portar les mateixes preposicions que en castellà (*A/en Nadal els preus pugen) ni pot ser mai plural (*Aquests Nadals anirem a Suïssa). Sembla que en aquests casos el més genuí és introduir-lo amb la preposició per, potser perquè, encara que en sentit estricte sigui un dia concret, el percebem com una època de l'any: “Per Nadal la gent compra molt”. I per analogia també diem “Per Sant Esteve anem a cal sogre” o “Per Cap d'Any no farem festa”.
Per tant, ens trobem que hem de dir “La campanya continuarà fins per Nadal”. I no sabem per què però escriure dues preposicions seguides ens crea un cert neguit. Amb tot, i deixant de banda prejudicis de correctors, així és com ens sortiria espontàniament. I així és com ho recull l'Optimot, la principal eina de difusió de la normativa.
Potser és que no sempre són condemnables dues preposicions seguides. O, fins i tot, com en aquest cas, hi ha vegades que són imprescindibles. L'explicació, sens dubte, requereix més espai i un altre post.
Presentació a Palamós del llibre 500 raons per parlar català de David Pagès i Cassú
Llibreria Gavina i CCG Edicions es complauen a convidar-vos a la presentació del llibre de David Pagès i Cassú
L'acte tindrà lloc el proper dissabte 26 de novembre de 2011, a 2/4 de 9 del vespre, a la llibreria Gavina (Carrer Major, 48), de Palamós.
Miquel Strubell, director de la Càtedra de Multilingüisme Linguamón-UOC i David Pagès i Cassú, autor del llibre.
Còctel 13é Premi Bernat Capó de difusió de la cultura popular
Divendres 25 de novembre del 2011 a les 20:30 hores a Dénia (Marina Alta) es celebrarà el còctel de lliurament del 13é Premi Bernat Capó de difusió de la cultura popular.
L'acte serà conduït per Mª Josep Poquet i comptarà amb l'actuació de JOMA (Jove Orquestra de la Marina Alta).
Tot açò tindrà lloc al Teatre Auditori del Centre Social de Dénia (c/ Calderón, 4) i després gaudirem d'un Còctel per a celebrar-ho.
La darrera obra guanyadora és ara el llibre Devocions marineres a terres valencianes, de Pep Martorell, una visió de les nostres festes marineres, a tot el territori. S'aproxima a la religiositat popular en les poblacions costaneres valencianes. Ens parla de l'origen de les advocacions que han arrelat, fent una especial referència a les de la ciutat de València i el seu entorn mariner. Un llibre que ens ajuda a conèixer, a través d'un aspecte poc tractat, el món mariner valencià.
El Punt Avui. Comarques Gironines 10-11-2011 Pàgina 28
El Punt Avui. Edició Nacional 10-11-2011 Pàgina 6
http://www.elpuntavui.cat/noticia/article/3-politica/17-politica/473574-bons-productes-sense-personalitat-propia.html
Bons productes sense personalitat pròpia
Seguim avui parlant de la llengua. És important fer-ho, perquè en el cas català és el pal de paller a partir del qual hem articulat la nostra essència com a poble i la nostra vocació sobirana (que és transversal).
Tenim clar que disposem d'una massa de parlants suficient per tenir estatus internacional de llengua pròpia, però que hi ha un consens per prohibir presentar-nos en societat institucionalment.
És tan gran la por d'Espanya al reconeixement del fet diferencial català que els produeix un sentiment de contradicció profund. Volen presumir al món d'aquelles coses en què els catalans som capdavanters, però necessiten presentar-les com a espanyoles, i com –amb comptades excepcions– no poden o no s'atreveixen, no les potencien.
El cas de la cuina i els productes catalans. Som un cas d'èxit al món. Tenim els millors cuiners i una cuina amb denominació d'origen pròpia, la mediterrània, però és clar, això està lluny de la Meseta. Solució: fer passar cuiners i productes com a genuïnament espanyols. Per això no es permet l'etiquetatge en català.
Hi ha, segons de nou Plataforma per la Llengua, 198 disposicions que obliguen a etiquetar en castellà a Catalunya. Fins i tot recentment han fet modificacions normatives que no s'han fet servir per treure la imposició única idiomàtica.
La pressió normativa creix. El 1997, segons un estudi de la Plataforma, les disposicions en favor del castellà eren 118 i el juny de 2011 ja eren les 198 que dèiem. Cada any n'hi ha hagut de noves.
Mirem a Europa de nou: a Bèlgica, Suïssa i Finlàndia els productes es poden etiquetar en llengües que no són l'oficial de l'estat.
El Codi de Consum de la Generalitat obliga a l'etiquetatge en català però les grans marques l'incompleixen sistemàticament. Amb un estat propi no ho podrien fer. Però som el que som.
Publicat en tribuna.cat dijous 10 de novembre del 2011
http://www.tribuna.cat/opinio/llengua/parlem-de-llengua-10-11-2011.html
Les dades més recents sobre la situació del català seran objecte d'anàlisi a la Jornada Tècnica La Llengua Catalana a la Primera Dècada del Segle XXI, que tindrà lloc el dia 29 de novembre, de 9 a 18.30 h a la sala Prat de la Riba de l'Institut d'Estudis Catalans. S'hi presentarà l'estudi de la darrera Enquesta d'usos lingüístics de la població (EULP) elaborada per la Generalitat de Catalunya i els darrers Informes sobre la situació de la llengua catalana 2008-2009 elaborats per la xarxa Cruscat per encàrrec de l'Observatori de la Llengua Catalana. Per assistir-hi només caldrà comunicar el nom i els cognoms i un correu electrònic de contacte a la bústia de comunicació de la Direcció General de Política Lingüistica del Departament de Cultura http://www.gencat.cat/llengua/bustia amb la referència “Jornada 29/11/2011”.
Coincidint amb la Jornada es publicarà en línia el llibre Enquesta d'usos lingüístics de la població 2008: anàlisi. Volum I. Les llengües a Catalunya: coneixements, usos, transmissió i actituds lingüístics de la Biblioteca Tècnica de Política Lingüística. D'altra banda, es distribuirà entre els participants el quadern Principals resultats de l'enquesta d'usos lingüístics de la població 2008, amb els principals resultats i conclusions sobre l'estudi.
La Jornada serà emesa en directe des del canal següent: http://videoteca.iec.cat/directe.asp
Així mateix, els temes que s'hi tractaran seran objecte de debat previ i de seguiment a Twitter. El debat previ en aquesta xarxa social s'iniciarà el dia 22. Per participar-hi cal seguir el perfil @jornadespl i incloure l'etiqueta #jllengua en les piulades.
Consulteu el programa complet de la Jornada a: http://www.gencat.cat/llengua/jornada
El Punt Avui. Comarques Gironines 13-11-2011 Pàgina 20
El Punt Avui. Edició Nacional 13-11-2011 Pàgina 2
http://www.elpuntavui.cat/noticia/article/7-vista/8-articles/474799-conflictes-lingueistics.html
Els conflictes no són, intrínsecament, ni bons ni dolents. Evidencien posicions ideològiques, interessos o sensibilitats diferents. Es poden resoldre de moltes maneres. Civilitzadament o bàrbarament. El fet de no acceptar-ne l'existència, de tapar-los, és només una manera interessada d'evidenciar-los. La ciutat de València, per exemple, era gairebé monolingüe a començament del segle XX. Monolingüe catalana. A començament del segle XXI és també quasi monolingüe. Castellana. Hi ha hagut un procés de substitució lingüística. I un conflicte colgat. Negar-ho és fer trampa. Com en fa Jorge Fernández Díaz quan proclama que “a Catalunya no hi ha conflicte lingüístic”. N'hi ha a Catalunya i n'hi ha a Espanya respecte a Catalunya. I si el senyor Fernández en té algun dubte, només ha de mirar les imatges de la moció de censura de l'Ajuntament de la Freixeda, a la Franja. El nou alcalde va parlar en català i una gran part dels assistents van abandonar la sala bramant, mentre algú reivindicava a crit pelat el “chapurreao” i el castellà.
Publicat en el llibre 500 raons per parlar català, de David Pagès i Cassú (CCG edicions, Girona, 2011, pàg. 22).
32. No ho oblidem: si un dia el català desaparegués, no seria perquè no l'aprenguessin els no catalanoparlants, sinó perquè els catalanoparlants, l'haurien abandonat. Que cadascú obri en consciència.
Membre de la Secció Filològica de l'Institut d'Estudis Catalans
1) Eugeni S. Reig - boles al forat
2) Albert Jané - És quan dormo que hi veig clar
3) Antoni Llull Martí - Cognoms esdevinguts marques de cotxes
4) Pau Vidal - Escriguera
5) Pere Ortís - La parla de l'Urgell (Locucions i frases fetes. Lletra V)
6) Josep Lluís Bronchal - La prosa poètica de LES HORES de Josep Pla
8) Qui és qui, la base de dades més gran d'escriptors en llengua catalana
9) Ramon Sangles i Moles - Mesurem el volum de la veu
10) Joan Tudela - Comunicació escrita: l'ortografia