El Pi de Puigpelat - El Vallenc
En la guerra del Francès, les tropes napoleòniques van començar a avançar per tot Catalunya l’any 1808, quan els nostres llogarets foren sotmesos per l’enemic.
Conta una llegenda que en aquest conflicte els soldats francesos varen arribar al poble de Puigpelat, on s’establiren per tal de preparar un atac contra l’exèrcit espanyol vora la ciutat de Valls que finalment guanyaren la cloenda i van fer fugir els soldats espanyols en direcció a Tarragona.
Es diu que els vilatans puigpelatencs eren assetjats contínuament per les tropes napoleòniques que ocuparen la vila, i cap vilatà gosava enfrontar-s’hi per por de perdre la vida. Eren tractats com vassalls per part dels soldats, als quals, a part d’haver-los cedit llurs cases, també havien de sustentar amb els pocs aliments que guardaven, i eren obligats de donar el bestiar i les collites.
Va arribar un dia que un soldat francès es va disposar a tallar un gran pi que hi havia a l’entrada del poble; cal dir que aquest arbre formava part de la vida rural del poble, tots els vilatans es reunien al seu voltant i representava un emblema per a tots el puigpelatencs .
Abans que el soldat executés la comesa de tallar-lo, s’hi va apropar un jove xicot del poble i li va demanar, pregant-li de genolls, que no realitzés aquella acció.
El soldat francès, encuriosit pels precs d’aquell xiquet i veient-lo parlant amb aquella devoció, li va preguntar:
–¿Quin és el motiu de tant de pes que et rosega el cor perquè no talli aquest arbre, si ja ha viscut més anys que tots dos junts i podem treure profit de la seva gran fusta, i també llenya per escalfar-nos?
A què el noi respongué:
–Aquest pi el va plantar el meu besavi, i hi arrelen els costums, records i valors del nostre poble; és el primer que albirem quan som lluny i arribem a la vila, el primer que veuen en arribar els pastors amb el seu bestiar i els pagesos quan acaben de treballar. D’aquesta manera sempre sabem que som a la nostra llar.
Commogut el soldat francès per aquelles sinceres paraules, sembla ser que es va recordar de la seva llunyana terra, dels seus estimats i del poble que el va veure néixer, i es va adonar que portar a cap aquella comesa seria un sacrilegi, va abandonar el lloc i li va entregar la destral al noi.
Per aquest fet, el gran pi es va salvar de l’enemic francès, i així ha estat recordat fins als nostres dies, i com que el gran arbre va caure l’any 1935 per una gran ventada, l’any 1985 es va decidir de plantar-ne un altre per recordar aquest llegendari fet.
Article anteriorQuan ja no saps ni per qui vermes…
Pròxim articleVint anys de l’Espai de l’Estudiant
Els Coralins eren cinc germans d’una gran nissaga de castellers de l’actual Colla Vella.Eren molt bons castellers i eren els encarregats de formar el...