“Sense certes complicitats, seria difícil sentir-te escriptor al País Valencià” – El Temps
Inici » Cultura Entrevistes “Sense certes complicitats, seria difícil sentir-te escriptor al País Valencià”
398 Vistes	L'escriptor Vicent Usó (Vila-real, 1963) rebrà aquest dissabte, en el marc d'un sopar-homenatge, el premi Socarrat Major, la distinció que l'associació cultural Socarrats concedeix a figures rellevants del món de la cultura i que han rebut, entre altres, Enric Valor, Jaume Cabré, Isabel-Clara Simó, Raimon, Joan Francesc Mira o Maria del Mar Bonet. En aquesta ocasió, el premi que concedeix Socarrats, una associació a la qual pertany el mateix Usó, no eixirà de casa. Merescudament: pocs autors contemporanis del País Valencià poden mostrar una obra del nivell general, l’ambició formal i temàtica i el palmarès que té la producció de Vicent Usó, dues vegades finalista del Sant Jordi, premi Andròmina dels Octubre, Premi de la Crítica dels Escriptors valencians o Premi Alfons el Magnànim, entre més, per novel·les referencials com Crònica de la devastació, Les ales enceses, El músic del Bulevard Rossini, La mà de ningú o Les veus i la boira.
– Aquesta mena de reconeixements tenen un significat especial si els fan els de casa.
– De casa o de fora, aquestes coses són un reconeixement al treball. Jo escric pràcticament tots els dies i guardons així suposen reconèixer el projecte vital. Altrament, el fet de tocar-te de prop té diverses conseqüències. La primera és que resulta més difícil, per una qüestió purament humana. I després perquè, des del moment en què es va fer públic, s’ha desencadenat una mini-onada de mostres d’estima cap a mi de gent que, probablement, ha trobat el moment de dir-m’ho.
– Convé aclarir que no és un homenatge d’àmbit local, que se li ha fet a gent com Jaume Cabré, però que Vicent Usó dóna el perfil.
– Això no ho he de dir jo [riu]. El que sí que és cert que mires enrere i t’acut una mena de vertigen. El primer escriptor en rebre el premi va ser Enric Valor. I posar-te en el mateix camí em fa sentir molt de respecte. Se suposa que has fet la feina mitjanament bé però el guardó t’obliga a una exigència més gran, un rigor que ja me l’autoimpose quan sóc davant de l’ordinador, però ara tinc més fonaments perquè no puc decebre a la gent que va decidir situar el meu nom en aquesta llista, entre altres coses.
– No és el primer premi que rep Vicent Usó i, a banda d’això, hi ha una trajectòria amb un bon grapat de novel·les. Té encara la mateixa pulsió del principi?
– Sí, perquè difícilment acabe triant jo el que vull fer. A mi el que m’inquieta és el món que tinc al voltant, em genera preguntes, dubtes. Vaig estudiar fa molts anys història contemporània supose que per entendre el que hi havia al voltant. Per a mi la literatura és una ferramenta per conèixer més i millor el món. I seguisc tenint una història al cap però de sobte es creua algun tema que m’interessa, em sedueix… Una novel·la t’ha de seduir, perquè són dos o tres anys de feina, de pensar tot el dia, no sols les dues o tres hores que t’hi poses. Al final acaba creuant-se una idea, un personatge, que et sedueix i t’estira. I sorgeix quelcom que no es pareix massa a la idea original. Però aquesta és la gràcia, també.
– Les idees sorgeixen amb facilitat o ha de reposar els temes?
– Com em pose a fer les novel·les quan ja n’hi ha un cert procés de maduració, al principi no em costa massa. Sí que hi ha idees que porte en el cap quinze anys i encara no m’hi he posat . I unes altres que, potser se m’ocorren avui i tinc la necessitat d’anar buscant informació, escrivint. Sempre tinc dos o tres projectes de novel·la que m’agradaria fer i encara no ha arribat el moment de fer-los.
– Quina pensa que és la seua novel·la que ha tingut una recepció més important? Per quina sent vostè una estima més gran?
– Començant pel final, n’hi hauria dues. Una novel·leta que vaig traure ací a Vila-real, pel tema emocional, perquè la vaig dedicar al meu avi i recrea la relació que tenia amb ell [en referència a I en els arbres i en el vent, del 1995]. És una novel·la molt del principi però important des del punt de vista emocional. I des del punt de vista tècnic, per dir-ho així, La cançó de la terra estimada, perquè em va canviar la vida. Planteja coses tan dures que vaig haver de fer-me preguntes que m’havia estat amagant i negant a mi mateix. Des del punt de vista estètic, a més, és una novel·la molt exigent. Quant a la recepció, potser em quedaria amb l’última, Les veus i la boira, però també La taverna del cau de la lluna, que continua funcionant molt bé. O La mirada de Nicodemus, que funcionà extraordinàriament bé. Però si he de triar una, diria que Les veus i la boira (la penúltima en realitat, perquè l’última és La retratista d’ànimes, que va eixir fa poc), perquè el fet d’abordar des d’un punt de vista personal un paisatge com les illes Columbretes, que molta gent ha fet seu, m’ha proporcionat uns imputs molt intensos pel que fa a emotivitat, a la identificació de la gent.
– I també era un projecte molt complex.
– Sí. De primeres, perquè el vaig tenir al cap molt de temps. I després perquè volia retratar les illes en la seua essència, i això m’obligava a aprofundir en el seu sentit històric, a fer un artifici per incloure diferents èpoques, era un exercici bastant complex. Tant, que la idea inicial tenia vora cent pàgines i escaig més que el resultat final. De fet, l’última gran correcció va consistir en anar llevant pàgines i lligar els fils que quedaven despenjats.
– A qui pensa dedicar-li el premi?
– [Esbufega] Això és molt complicat. Sempre he dit que m’he sentit molt acompanyat, i que sense certes complicitats seria molt difícil al País Valencià no sols treballar d’escriptor, sinó sentir-te escriptor, amb tot el que allò suposa. Des del respecte al teu àmbit de treball, fins al reconeixement de la gent. Per tant, el dedicaré a tota la gent que ha fet que em sentira escriptor, des de Pilar, la meua dona, a Socarrats i totes les associacions del País Valencià que fan que els escriptors valencians, que no tenim el ressò mediàtic d’uns altres països, ens sentim escriptors.
Vistes: 398
- Publicitat -	Enric ValorIsabel-Clara SimóJaume CabréJoan Francesc MiraMaria del Mar BonetSant JordiSocarratsVicent Usó	Escrit per