Racó de Venus: Valor
M’agradaria tenir el valor
Per acostar-me a tu
I dir-te a cau d’orella
Que vull ser el teu amant.
I tu, sorpresa,
Enigmàtica,
No m’engeguessis
Amb la mirada irada.
Sentir com el desig glat
Al teu interior.
Ostres un poema escuet però molt entenedor, ja ho diuen que amb poques paraules es poden dir moltes coses. Si li parlessis així segur que et miraria amb una mirada de desig ;)
22 de setembre de 2008 a les 12:51
Això els passa a molts, que es moren de ganes però no fan res. I potser l'altra persona (causant del desig) també ho desitja...
ciber-besets amb molt de desig
22 de setembre de 2008 a les 13:00
Rosseta: Cert, curtet però amb missatge. No calia allargar-lo més. En tot cas, només calia imaginar.
Lucrècia de Borja: Gràcies pel teu consell, sempre savi. Suposo que, com sempre, és la por al rebuig, al ridícul fins i tot, el que ens porta a no dir res, a guardar-nos-ho tot a dins. A partir d'ara, crec que intentaré posar-ho en marxa... A veure què passa. Ja t'ho explicaré.
22 de setembre de 2008 a les 14:16
gràcies pel post al meu bloc.
M'agraden aquests relats-poèctics que ho diuen tot com aquest, en la justa mesura. De tant en tant em perdré un estoneta pel "racó".
22 de setembre de 2008 a les 16:13
Assumpta: Gràcies. Seràs benvinguda perquè hi ha molts racons.
Paraules de desig desarmades de valor...Molt quotidià en els nostres afers, pot ser massa i tot!
Pensaments de tothom...
22 de setembre de 2008 a les 20:02
És curiós veure que són pensaments de tothom, però sembla que tots ens ho guardem a dins, no? Vaja, a mi ningú m'ha abordat mai així... A partir d'ara obriré més els ulls.
Sí, company,
aguditza els sentits i... potser...
decideix ...
contar-te els seus desigs a cau d'orella...
i tu, sorprès (o potser no) i enigmàtic, seguissis el joc i et deixessis seduir... dolçament...
Mar: Tindré els ulls ben oberts i les oïdes ben despertes... M'ajudaràs?
25 de setembre de 2008 a les 8:45
Veure-ho per escrit sembla d'allò més normal...aleshores arriba el dia en el que t'atreveixes, i truques a una porta i ho deixes anar.
tot tremola en aquell moment, el silenci sembla que parla i quan mires el rellotge, només han passat uns segons.
Si, però trucar a aquesta porta costa molt. És una porta gran, que impressiona, que fa vertígen i davant la qual et sents petit.
és difícil, molt, però quan ho fas i surt bé, és inmillorable.
paraules d'una covard :)
Caldrà doncs, posar-ho a prova. Obrir els ulls i llençar-se a l'aventura. Gràcies pel consell.
29 de setembre de 2008 a les 11:02