La boia de Port Pelegrí: Polítics i bandolers (2) La llegenda d’en Capablanca.
Publicat per Alberich a dissabte, de març 12, 2011
Vicicle 12 de març de 2011 a les 10:26
Per aquestes contrades va ser famós un tal Panxampla, bandoler d'El Maestrat. El meu amic Manel va posar-li aquest nom al seu gosset, un rater valencià d'aquella procedència. Un dia, al veterinari, preguntat pel nom del gos, mentre espera el seu torn, una noia li digué -tot i que ell li ho havia repetit amb gestos inclosos "panxa ampla"- "es extranjero, no?" És o no és "pa' echarse al monte"? Magnífics apunts, els dos. Salut.
El porquet 12 de març de 2011 a les 13:24
Com aprenc entrant al teu blog! No coneixia la història d'en Capablanca, malgrat haver trescat per els llocs que esmentes.
Crec que hi hauré de tornar i un cop allà, començar a fer retrocedir la meva imaginació uns quants segles. D'aquesta manera les excursions es frueixen molt més!
Com sempre, excel·lent post!
Puigcarbó 12 de març de 2011 a les 16:36
Aixó debien ser, quatre malfactors desgraciats, però, que vols que et digui, per aixó estàn les llegendes, per novelar aquestes històries
Alberich 13 de març de 2011 a les 7:51
No sé si et refereixes al mateix “Panxampla”que es mogué pels Ports de Tortosa -Beseit i per les terres del Baix Ebre a mitjans del segle XIX en el context de les carlinades. Per allà hi havia un tal Joan Pujol Fontanet de malnom “Panxampla” que es dedicava a viure del que rampinyava per les masies dels rodals i assaltant viatgers, fins que els van enxampar i se’l va carregar la guàrdia civil.
Bona l’anècdota del gos de nom ‘estranger’. Hi ha gent que tot el que no és a mig pam del seu llombrígol lingüístic, li deu sonar a forà. Per conviure en el món global anem ben servits amb algunes d’aquestes ments preclares i egocentristes!.
Alberich 13 de març de 2011 a les 8:05
Forma part de la tradició excursionista el coneixement del territori i la seva història i llegendes. Personalment gaudeixo més dels paisatges si en sé alguna cosa més. Anar a Coll d’Eres i saber que hi havia hagut un poblat visigòtic i ficar-se a l’alzinar i cercar les velles tombes que hi van trobar o que a la font de La Pola, al neolític s’hi podia haver practicat el culte solar i hi ha senyals que marquen els solsticis, ajuda a gaudir una mica més del agraït costum dels trescar per les muntanyes.
Per sort aquest costum l’he mamat a casa meva de ben petit i també he tingut sort de fer amples passejades amb gent que en sabia un munt de tot això i et feien veure el que generalment resta ocult del paisatge.
Alberich 13 de març de 2011 a les 8:14
Les llegendes són una mena de cosmètic que fa lluir una mica més la crua realitat. No costa imaginar el context de la Catalunya del segle XVII: un país en crisi, amb una economia basada en una agricultura minifundista de poca volada (molt abans de la industrialització) en mans dels hereus i els cabalers cercant fortuna com a clergues o emigrant a ciutat. El bandolerisme era una sortida pels que no tenien gaire escrúpols, i aquesta mena de personatges no solen faltar mai en cap mena de context històric.
Aris 14 de març de 2011 a les 21:03
carai amb el capablanca, quin bandoler. També son de comic tots aquests...
Alberich 15 de març de 2011 a les 10:41
Crec que el comic en questió ja s'ha fet. La Diputació potser en sap alguna cosa...