Joan-Daniel Bezsonoff és un escriptor nord-català de trajectòria notable. Nascut a Perpinyà l'any 1963, va començar a publicar a l'editorial rossellonesa El Trabucaire, però alguns no ens vam fer lectors seus fins que no va fer el salt a Empúries per publicar-hi una sèrie de novel·les excel·lents situades en moments històrics clau per a l'Europa del segle XX: La presonera d'Alger
(2002), La guerra dels cornuts (2004) i Les amnèsies de Déu (2005). Hi convergien elements que les dotaven d'un dring ben nou a les nostres lletres. D'una banda, una llengua literària forjada en mil lectures i en la parla dels avis, sense abusar dels particularismes però sense renunciar-hi, la d’algú que es pren la vida amb filologia. Però també una sensualitat desfermada inscrita en episodis històrics ben documentats, un punt de vista intrínsecament europeu i la creació de personatges de cultura catalana en entorns poc habituals en la nostra literatura. Per exemple, el tinent de l'exèrcit francès Alexandre Pagès, ferit durant la Primera Guerra Mundial i destinat al consolat francès de Barcelona amb la missió de reclutar joves catalans per a l'exèrcit aliat amb la (vana) promesa que, si vencen, les tropes aliades concediran la independència a Catalunya.
La sorpresa causada pel seu món narratiu va propiciar que els editors li demanessin llibres memorialístics que expliquessin d'on sorgeix un escriptor com ell. Així van néixer Els taxistes del tsar
(2007), sobre la indagació en els seus ancestres russos, Una educació francesa (2009) o Un país de butxaca (2010), sobre la seva catalanitat. Des de llavors, cada nou llibre de Bezsonoff el confirma com un memorialista excel·lent, gens aliè a la feliç descoberta que, als ulls dels seus lectors sud-catalans, una bona part de la seva quotidianeïtat el transforma en tot un personatge, amb la seva curiositat poliglòtica, la seva flaca per les cançons de Luis Mariano i les seves crisis d'home abandonat però sempre amatent a nous encontres. Després de reincidir en la novel·la amb La melancolia dels oficials (Empúries, 2011), ara L'Avenç li publica Les meues universitats, unes memòries dels anys de formació que afegeixen un nou element específic al seu, i valga'm l'oximoron, exotisme endògen. I és que quan Bezso ens relata el seu pas per la Hypokhâgne (el primer any d'estudis de lletres al sistema francès, oficialment Lettres Supérieures) i la Khâgne (el segon any, o Première Supérieure) descobrim que la seva és una de les últimes generacions educades amb uns cànons (grec, llatí) que les successives reformes i el pas del temps han fet desaparèixer. És impagable el seu deler pel castellà a partir dels autors del Siglo de Oro i el contrast amb la llengua que parla la gent a Salamanca, on no comprenen gaire que un francès parli català.
Totes les llengües, especialment les romàniques, són la pàtria de Bezsonoff, però tria com a pròpia el català.
Màrius Serra. La Vanguardia. Columna a Cultura, 10/11/2012