Tema 2 [2317] | Organizació Territorial del Estado - Constitucional 2 (UB) | Unybook
2. Els estatuts d'autonomia. L'Estatut d'autonomia de Catalunya de 2006 2.1. L'estatut d'autonomia com a norma institucional bàsica de les comunitats autònomes: naturalesa, contingut i reforma Els estatuts d’autonomia són una peça clau en el sistema autonòmic sense els quals aquest no seria possible ja que complementa el que diu la pròpia Constitució. Això és degut perquè aquest model és un model obert, ja que pel principi dispositiu, les autonomies tenen a la seva disposició les seves competències.
Per aquest principi, les autonomies poden decidir mitjançant l’Estatut, les seves competències, el seu sistema institucional i la creació de la Comunitat autònoma.
La Constitució i els EEAA constitueixen el Bloc de la constitucionalitat ja que són complementaris. Aquest bloc forma la part superior de la piràmide de Kelsen. És per això que les lleis i els reglaments creats en una Comunitat estan sotmesos tant a l’Estatut com a la Constitució. En cas que un reglament sigui contrari a la Constitució, ha de ser estudiat per un tribunal ordinari, però el reglament en qüestió podrà arribar al Tribunal Constitucional per mitjà d’un conflicte competencial, tot i que també poden existir Recursos d’Empara i per Recursos d’Inconstitucionalitat.
L’Estatut d’Autonomia és una Llei Estatal i una norma institucional bàsica de la CA.
• Llei estatal: perquè al no existir la CA, l’Estat ha d’aprovar la creació d’aquesta.
S’aproven amb el procés de LO ja que són unes “LO especials” en relació a la seva aprovació i a la seva reforma.
En relació a l’aprovació, existeixen dues vies, segons l’article 151 de la CE o bé per l’article 143. La reforma es duu a terme mitjançant un sistema rígid. Existeixen dos procediments: - Procediment ordinari: pot ser iniciat pel Parlament i el Govern de la CA o bé per les CCGG. La aprovació del text reformat (per majoria qualificada) recaurà en el Parlament. Un cop aprovat el text al Parlament, el text passarà a les CCGG, on hi haurà un debat, unes esmenes i finalment la aprovació com a LO. Finalment hi haurà un referèndum en cas que l’Estatut així ho prevegi i sempre serà vinculant.
- Procediment especial: existeixen una pluralitat de procediments especials corresponents a la pluralitat de CCAA. En el cas de l’Estatut d’Autonomia de Catalunya es dóna quan l’objectiu de la reforma és l’apartat de drets o d’institucions, ja que són qüestions internes de la CA i no de relacions entre la Generalitat i l’Estat. És per això que la intervenció de l’Estat en aquest procediment és més reduïda. La iniciativa correspon al Govern i al Parlament de la CA i aprovada pel Parlament amb una majoria qualificada. Finalment, passarà a mans de les CCGG per a ratificar el text del Parlament Autonòmic. El procés acaba amb un referèndum.
• Norma institucional bàsica de la CA: pel seu contingut veiem que regula els seus aspectes bàsics de la CA. Regula les competències, les Institucions bàsiques, la delimitació territorial de la Comunitat i la seva denominació. A més, també regula aspectes de menor importància com la cooficialitat d’una segona llengua dins la Comunitat, la designació dels Senadors i els convenis entre CCAA.
Tot i ser una norma institucional bàsica, segueix estant sotmès a la Constitució Espanyola i tot l’Ordenament jurídic a s’haurà d’interpretar conforme l’Estatut d’Autonomia, ja que aquest complementa la CE.
De la mateixa manera, l’Estatut té una superioritat jeràrquica respecte les normes autonòmiques. Si una norma de l’Ordenament autonòmic vulnera l’Estatut, podria intervenir el Tribunal de Garanties Estatutàries, però com que l’Estatut forma juntament amb la CE el Bloc Constitucional, el Tribunal Constitucional podria intervenir.
L’Estatut d’Autonomia també és jeràrquicament superior a qualsevol norma estatal.
! 2.2. L'Estatut d'autonomia de Catalunya del 2006: organització i continguts principals Si comparem l’Estatut del 2006 amb el de 1981, s’ha d’observar que l’actual és molt més extens. No és una diferència només material, sinó també filosòfica, ja que és van incloure més matèries que impossibilitava que l’Estat pogués intervenir en la Comunitat Autònoma.
La idea de realitzar un nou Estatut va néixer a Catalunya, ja que es va considerar que la jurisprudència del TC anava en contra de les seves competències. El seu objectiu era ampliar les seves competències mitjançant la relació amb l’Govern Central per tal de crear un autogovern. A través de la creació del nou Estatut és va aconseguir aquesta. Presenta les següents característiques: • És més llarg i detallat que l’Estatut anterior, aproximant-lo a les Constitucions dels lender alemanys.
• Consta d’un títol preliminar, on es declara Catalunya com una Nació, una part dispositiva amb 7 títols i unes disposicions finals. D’aquesta forma es dóna rellevància a elements simbòlics com la importància de la nació i els drets històrics, dels quals deriven una posició particular de la Comunitat en els àmbits del dret civil, la llengua, la cultura, en l’educació i en el sistema institucional. També es dóna una especial rellevància als aspectes lingüístics, mitjançant la llei catalana de política lingüística i nous elements, com la obligació de conèixer el català per part dels ciutadans.
• Actua sobre el poder judicial, establint una descentralització del Consell General del Poder Judicial, creant així el Consell de Justícia de Catalunya, part dels membres del qual seran designats pel Parlament de Catalunya • Conté un seguit de normes autonòmiques, com a competències per tal de blindar-les (blindatge competencial), de forma que no es puguin modificar per l’Estat central o per algun partit autonòmic.
D’aquesta manera defineix les seves competències exclusives, competències de bases i desenvolupament i competències executives. Era el Tribunal Constitucional qui definia el contingut d’aquestes competències. D’aquesta forma, reduïa les competències de la Comunitat Autònoma i ampliava les del Estat. A partir de la creació de l’Estatut del 2006, el propi Estatut d’Autonomia defineix aquest contingut de forma que amplia les competències de la Comunitat i redueix.
A més de definir aquestes competències, les detalla i les especifica, de forma que determina el mínim que suposa el obtenir una determinada competència.
• Inclou un catàleg de drets que regula les relacions amb l’Estat i les competències de la comunitat. Aquests drets són, fonamentalment, drets socials connectats amb les competències de Catalunya.
• Regula les relacions entre l’Estat i la Comunitat Autònoma. Estableix que la Generalitat podrà influir en el nomenament de membres dels diferents òrgan de l’Estat, com el TC o el CGPJ, tot i que haurà d’estar regulat mitjançant una llei Estatal. D’altra banda, també estableix la capacitat per a crear una comissió bilateral entre l’Estat i la Generalitat per tal d’influir en les decisions de l’Estat.
• Regula el sistema institucional. Es crea el Consell de Garanties Estatutàries, pretenent així ser un “Tribunal Constitucional Català”, inclou la potestat del govern per aprovar Decrets Llei i la creació d’un tipus normatiu anomenat Llei de Desenvolupament Bàsic de l’Estatut.
• Millora del finançament, mitjançant el qual hi hagi un increment de l’autonomia tributària.
2.3. Els elements de l'autonomia de Catalunya: la Generalitat com a institució d'autogovern, el territori, la ciutadania, els símbols i el règim jurídic de la llengua Territori, Ciutadania , Símbols Règim Jurídic de la llengua Llengua: ! Parlem de llengua pròpia quan és una llengua d’ús normal de les administracions públiques i dels mitjans de comunicació públics de la comunitat , i és també la llengua normalment utilitzada, respectant els drets del ciutadans (art. 6.1 EAC).
Una llengua es oficial quan es reconeguda per entitats publiques i utilitzada per aquestes.
Existeix un dret d’ús i un deure de coneixement per part dels ciutadans. El Tc es va pronunciar sobre el deure de coneixement, dient que aquest es configurava com una presumpció de coneixement, no una obligació jurídica. Això està recollit en l’article 3.1 de la CE, pronunciantse només sobre el Castellà, tot i que en els articles 3.2 i 3.3 estableix que la oficialitat de les altres llengües serà vigent en les respectives CCAA d’acord amb els seus Estatuts.
Aquesta territorialitat obliga a tots els poders públics a fer ús de la llengua quan actua a dins del territori de la CA, de forma que una institució Estatal haurà de fer ús de la llengua oficial de la Comunitat.
En l’article 3.3, s’estableix que les modalitats lingüístiques formen part del patrimoni cultural, de forma que seran objecte d’especial respecte i protecció. Aquest precepte no implica donar un caràcter oficial. El TC ha donat a entendre que amb aquest article s’ha d’atorgar una protecció a totes les llengües per part de l’Estat.
En l’Estat d’Autonomia, l’article 3 es divideix en 4 punts: • 3.1: català com a llengua pròpia • 3.2: existència de 2 llengües oficials (català i castellà) • 3.3: manament de normalització lingüística • 3.4: respecte per la parla aranesa Aquest article 3 va ser desenvolupat per la Llei de normalització lingüística del 1983, posteriorment substituïda i derogada per la Llei de política lingüística de 1998, que va afegir nous continguts a l’anterior llei. La principal intenció d’aquestes lleis va ser la de normalitzar l’ús de la llengua catalana.
En l’Estatut del 2006 es van voler incorporar els principis bàsics de la Llei de política lingüística, llei que fins aleshores no havia estat presentada davant del TC. Amés, també es van incorporar nous principis, com el deure de conèixer el català, una especial defensa de l’aranès i un seguit de manaments dirigits al respecte del català per part de les administracions estatals a Catalunya.
Aquest deure es recull en l’article 6.2 EAC, en el qual es diu que es un deure de conèixer tant el català com el castellà, deure destinat més a l’Administració pública que el ciutadà.