Àtoms i lletres: La petjada
Publicat per Sergi a 17:01
Aitor 25 de setembre de 2012 a les 20:45
Bufff...una entrada que fa pensar....un dia hauré de parlar amb el teu convidat!
Sergi 26 de setembre de 2012 a les 13:23
Estic segur que te'l trobaràs per algun carrer de Barcelona, tard o d'hora.
sa lluna 25 de setembre de 2012 a les 23:39
Això si que és un convidat d´altura i...petjada!
Per fer més d´una reflexió, ehhh!
Aferradeta i bona nit.
Sergi 26 de setembre de 2012 a les 13:29
El dinosaure de la petjada de la foto era certament alt. Es veu que feia uns 25 metres. Com 3 o 4 elefants, un damunt de l'altre.
No sé si podem competir amb les seves petjades. El que és segur és que és un alleujament no haver de témer que ens caigui al damunt una petjada d'aquestes.
Sílvia 26 de setembre de 2012 a les 9:03
"Bé, doncs jo escric per aprendre a viure". Escriure és una necessitat per l'escriptor, com pintar ho és pel pintor. El teu convidat és d'altura però amb l'última resposta el deixes fora de joc. M'ha agradat molt!
Sergi 26 de setembre de 2012 a les 13:32
De vegades aquest convidat em recorda literàriament una mica massa a en Glaucó però quasi sempre em va bé parlar amb ell per ajudar-me a reflexionar.
Helena Bonals 26 de setembre de 2012 a les 9:37
Viure per escriure, escriure per viure. Perfectament complementats. Els escriptors són privilegiats de poder escriure.
Sergi 26 de setembre de 2012 a les 13:34
És cert, és un privilegi escriure i encara més poder-ho compartir d'una forma tan senzilla amb altres persones. Hi va haver una època on només una minoria llegia i una minoria encara més restringida creava textos. Ara tenim la sort de tenir un munt d'eines al nostre abast. Tantes, que no les valorem com es mereixen.
Gemma Sara 27 de setembre de 2012 a les 0:46
T'he llegit altres cops però encara no m'havia animat a deixar-hi petjada (ep, el lector només deixa petjada si escriu...), m'ha agradat molt aquest text, suposo que necessitem deixar petjades encara que sabem (en el fons del fons) que tard o d'hora totes desapareixeran, i el dinosaure... ves que no sigui el de Monterroso!
Sergi 28 de setembre de 2012 a les 11:15
Hola, Gemma Sara. Doncs benvinguda a aquest bloc. Les visites sense petjada també són ben rebudes, tot i que amb la petjada, saps qui et visita i fa una mica més d'il·lusió.
El cas d'en Monterroso és ben curiós perquè ningú havia aconseguit, amb tan poques paraules, crear petjades de dinosaure tan grans.
Vicent 28 de setembre de 2012 a les 11:58
Efectivament, escrivim per a viure i fer el nostre camí iniciàtic, que pot arribar no saps què de lluny, i no només jo escric per ser llegit, i és cert que m'agrada açò darrer, però escric perquè ho necessite, jo t'ho explicaria a la manera psicoanalítica però no dec, ho has de descobrir tu tot sol, perquè és el teu propi cami, cada escriptor ha de descobrir el seu camí que pot portar-lo a l'eternitat, sí a l'eternitat, a la certesa com deia Borges de l'eternitat.
I sí quan escrivim per això que tu apuntes ho fem per gaudir, estimar, desitjar i amb la voluntat, els quatre caps del nus gordià de l'estabilitat de la Història i dels individus, que ens suposa poder viure amb plenitud.
Ara, tots els qui escrivim també ho fem en cert grau per la vanitat, però cal tenir la mínima, i no arribar allà on no es pot arribar, que no és res més que allà o tu mateix no et deixes arribar. Mon pare em deia que calia tenir vanitat, la mínima però alguna per a poder viure.
M'ha agradat el conte, que entra molt en el sentit de la vida, en el sentit del perquè hi ha certes persones que no parlen mai gairebé de res i hi ha qui li agrada parlar i escriure.
Sergi 28 de setembre de 2012 a les 19:50
Una de les coses interessants de fer aquest camí és que, malgrat escriure és una activitat solitària, sempre pots trobar gent en diferents parts del trajecte. Amb alguns fas un tros de camí i t'expliquen el que han vist i el que volen veure quan arribin al seu destí. Amb d'altres comentes aspectes relacionats amb l'estil de caminar o amb l'equipació. Fins i tot en pots trobar d'estrangers, que no acabes d'entendre ben bé què et diuen però igualment establiu certes connexions.
Que tinguis un camí ben llarg, Vicent.
luis 3 d’octubre de 2012 a les 0:16
A propòsit de la literatura Memento i de la brevetat dels textos, les raons per escriure que exposes al teu convidat em semblen un molt bon exercici de síntesi, una gran demostració de tot allò que es pot arribar a suggerir en poc més d'una línia. Definitivament..., m'han deixat petjada!
Sergi 4 d’octubre de 2012 a les 20:17
Gràcies, Luís! El teu comentari també és un bon exemple de síntesi ben condensada.