COLLVERMELLISME
Projecte de Recerca Anarco-sentimental sobre Músiques Populars i d'Arrel Americanes. La puta que·ls va parir.
Avui, un clàssic: John Hardy. És una de les últimes creacions veritablement populars d'occident, cantada per primer cop quan ningú encara no pensava en drets d'autor i altres perniciosos invents del capital. Per tant, és una cançó anònima i fluctuant tant pel que fa a la seva melodia com pel que fa a la lletra.
Explica la història de John Hardy, un obrer de raça negra que treballava en la construcció del ferrocarril de West Virginia a finals del segle XIX. Hardy no era una excepció entre els milers d'ex-esclaus que van arribar a la Virgínia de l'Oest durant la darrera dècada del XIX per posar raïls o arrencar carbó: era bevedor, jugador i violent. El motiu pel qual esdevindria personatge de cançó és de tot menys heroic: un dia, jugant al pòquer amb Thomas Drews, com ell treballador a l'obra del ferrocarril, va perdre 50 cèntims i, després d'exigir que li fossin tornats, va disparar contra el seu rival fins matar-lo. Informes posteriors suggereixen que Hardy podria haver estat enamorat d'una dona que li feia més cas a Drews que a ell, i que el joc hauria estat tan sols l'excusa per executar la seva venjança.
Hardy va ser detingut, segons cantaria la Carter Family, quan, fugint, passava a la vora del Keystone Bridge, al comtat de McDowell, WV. Segons els records de l'advocat James F. Strother (exposats en una carta de 1916), va ser arrestat pel policia John Effler, que va veure Hardy enfilat darrera un tren tot just quan aquest entrava al túnel de Coaldale, WV. Effler se li va llançar al damunt, Hardy el va empènyer fora el convoi però el policia se li va agafar fort i se'l va emportar amb ell, quedant tots dos força malparats al costat de la via. Detingut, Hardy va ser jutjat i condemnat a mort el 12 d'octubre de 1893. El van executar el 19 de gener de 1894 davant una multitud enfervorida d'unes 3.000 persones, de les quals una desena van acabar detingudes per aldarulls diversos. Abans de morir, Hardy va fer un sentit discurs religiós: com molts altres condemnats, havia experimentat una fortíssima i sincera reconversió al cristianisme.
Sabem de l'existència de versions de cançons dedicades a Hardy des de poc després de la seva mort. La primera gravació data de 1924, però la més clàssica, és la de la Carter Family, gravada en diverses ocasions entre 1927 i 1930. En ella, John Hardy ja és un desperate little man que, just abans de ser penjat s'acomiada de la seva petita esposa. No hi ha rastre del violent criminal, sinó que només queda un pobre home que no pot pagar-se la llibertat.
A partir d'aquí, la cançó queda formada i molts cantants i grups l'explotaran amb més o menys èxit. Especialment remarcables em semblen les versions de Leadbelly, Roscoe Holcomb i Cisco Houston. Sensacional la versió amb banjo i veu de Buell Kazee. Un pèl infame trobo la versió de Manfred Mann. En canvi, ara mateix tinc una estima especial per la immensa adaptació d'Uncle Tupelo de l'any 1991. Si és difícil readaptar una peça folk, ells se'n surten sense massa esforç i, el que és millor, sense abandonar el seu so grunge.
La lletra de les versions tracta amb una certa ironia el cas de Hardy. En la versió de Buell Kazee, John Hardy és arrestat quan estava as drunk as a man could be a la vora del riu. En d'altres, demana diners a la seva mare, però aquesta no té canvi. El pobre Hardy inspira una tendresa impròpia d'un assassí. Es remarca la seva pobresa, la seva religiositat i el patetisme que inspirava damunt el cadafal. Crec que no és exagerat dir que John Hardy ha esdevingut una pobra víctima de la seva pobresa i marginació.
Entre totes les adaptacions que conec, n'hi ha una de força peculiar, la que van realitzar Roy Harvey & Jess Johnston & The West Virginia Ramblers aneu a saber en quin any de la dècada dels 20. Als oients actuals, aquesta versió ens ha arribat fa no massa gràcies a l'afany de col·leccionista de Robert Crumb i a la discogràfica Yazoo Records. Escoltin-la un moment, si els plau.
Potser els hi sembla que gairebé és una cançó diferent, però en realitat es tracta exactament de la mateixa melodia, per bé que en un to més alt, un pèl accelerada i amb un fiddle meravellós. La lletra, però en aquest cas, es centra en el moment en què Hardy és a punt de ser penjat. Comença amb uns versos que també apareixen en la versió més popular, però després, la cançó adapta versos de la popular tonada The Maid freed from the gallows, encara que enlloc d'una donzella qui tenim a punt de ser penjat és assassí. Com en aquella cançó, Hardy parla amb el botxí i li diu que s'esperi, que en poca estona vindrà algú per alliberar-lo. Arriba el seu pare, li pregunta si duu or o plata i li respon que no, que ha vingut a veure'l penjar. Després, però, arriba la seva estimada i li diu que sí, que porta or per alliberar-lo i endur-se'l amb ella a casa seva. Final feliç per l'assassí, doncs: John Hardy és un personatge simpàtic
I això ens porta a Woody Guthrie. De Guthrie conservem gravada una adaptació de la versió clàssica, que ell la titula Johnny Hart. Però també conservem això:
Woody Guthrie s'està servint de la variant de Roy Harvey i companyia per cantar Tom Joad, la història del protagonista del Raïm de la ira de Steinbeck. És a dir, el relat d'un personatge d'una probitat inqüestionable, que es sacrifica per ajudar la seva nombrosa família i esdevé tot un símbol de la resistència del pobre davant l'opressió del poder, la riquesa i l'oligarquia. La biografia de Joad guarda alguna relació amb la de Hardy: tots dos són assassins, tots dos són pobres. Amb tot, no suficients com per identificar-los. El Hardy de la cançó s'ha apartat tant del Hardy original, que la seva música ha acabat servint per cantar les proeses d'un heroi de la Gran Depressió. De vulgar assassí bevedor a heroi obrer.
Ens diu això alguna cosa sobre l'esperit del poble americà? Alguna cosa sobre la condició humana? Segur que sí, si hi pensen, però no serà aquí que els direm de què es tracta. Bona nit.
(També hem contemplat la possibilitat que Guthrie agafés la música de John Hardy simplement perquè li agradés, però ¿quin gràcia tindria, aleshores?)
Leroy Van Dyke - Walk On By (1961)
Leroy Van Dyke és un seyor, encara viu, que va néixer l'any 1929 en una granja, i no en un hospital (remarca a la seva web), del comtat de Pettis, Missouri, en un moment en què el lloc no comptava (torna a remarcar a la seva web) amb les "amenities of running water and electricity". Però en Leroy, que era tot un working class hero, va ser tercer de la seva classe de high-school (i, alerta, que eren 180 alumnes), va graduar-se en periodisme i ramaderia (sí senyors, ramaderia) i després va servir com agent especial al cos de contra-espionatge a la guerra de Corea. Tot això abans dels trenta.
Llavors, una mica cansat, va dedicar-se a dirigir subhastes mentre s'iniciava en el country. Evidentment, va triomfar en tots dos camps, triomf que cristal·litzà en el seu primer gran èxit Auctioneer (subhastador), una cançó que és la biografia d'un venedor que podria ser ell mateix. Fins temps ben recents, Leroy ha mantingut la seva activitat combinada de cantant de country i auctioneer, arribant a ser considerat (per ell mateix, creiem) el "world's most famous auctioneer". Avui dia, entre d'altres coses, ofereix al públic el seu programa "Auctioneering, Motivation, Success", que us pot convertir venedors de primera de la nit al dia al mòdic preu 89.95 $.
Acollonits? Potser, però avui no volem parlar de negocis, sinó del seu segon èxit, Walk On By. És una composició de Kendall Hayes i Gary Walker que va guanyar-se el títol de millor gravació country de la història segons la revista Billboard. A nosaltres aquests nomenaments no ens importen, i per això de moment us deixem amb un vídeo perquè escolteu la cançó. És una gravació gloriosa on, podreu apreciar uns cors greus fenomenals, el famós ritme de cavall al galop, una dessincronització també galopant, i atenció, les dots expressives del venedor amb el front més ample de l'oest (fixeu-vos especialment en els aixecaments de celles). Per escoltar la versió original, aquí:
Impressionant, ho sabem, però si no us hi heu fixat us haurà semblat una gran tonada i prou. Per copsar la cançó en la plenitud del seu significat, cal parar atenció a la lletra: If I see you tomorrow / on some street in town / Pardon me if I don't say hello (hello) / I belong to another, / it wouldn't look so good / To know someone I'm not supposed to know. CHORUS: Just walk on by, / wait on the corner / I love you, but we're strangers when we meet / Just walk on by, / wait on the corner / I love you, but we're strangers when we meet. In a dimly lit corner / in a place outside of town, / tonight we'll try to say goodbye again (goodbye). / But I know it's not over, / I'll call tomorrow night / I can't let you go, so why pretend.
Leroy es troba la seva estimada pel carrer de la ciutat, de dia, i no li diu hola perquè és home casat i és a una altra dona a qui deu lleialtat. A la nit, en un carreró fora la ciutat, té un encontre amb l'amant i li diu adéu, però sap que la nit següent la trucarà i tot continuarà igual. Quina fantàstica i escueta metàfora de les tensions que esgoten la civilització occidental, no us sembla?
No l'agafeu? A l'interior de la ciutat i de dia, en l'espai humanitzat, en Leroy no gosa infringir les regles i passa de llarg de la seva amant. Per contra, la trobada amb ella es produeix en l'espai exterior i de nit. El delicat joc de contraposicions que s'estableix entre les dues estrofes (subratllat pels cors, hello en la primera, goodbye en la segona) subratlla un conflicte vell com el món. I és que, rera la façana d'una vulgar cançó moralista, Van Dyke ofereix tota una reflexió sobre la idea de civilització, que s'encarna en aquesta parella d'amants. Com la humanitat, saben que la civilització és una qüestió de límits i que hi ha espais morals i físics que en queden fora. Com la humanitat, se saben condemnats a recaure una i altra vegada en l'error de sortir dels límits i anar a parar al terreny de les bèsties que habiten defora, acció que la lletra s'emfatitza físicament. Com la humanitat, pobres, una vegada i una altra intenten escapar d'aquesta maledicció, però, un cop més, com la humanitat, fracassen. És ara, potser, quan comencem a intuir les relacions entre la música country i les complexes al·legories i metàfores del cinema francès tan en boga a la mateixa època. Potser podem començar a pensar en el country com una música d'avantguarda? Tot arribarà.
Després encara diran que el country és d'interpretació senzilla. 2
Benvinguda: We're Moving On
Feia temps que ho dèiem i, finalment, ens movem. Nascut en el si de 'deRisio. Grup Interdisciplinar d'Estudis Avançats en Música Urbana i Popular Contemporània (la polla)', arriba 'Collvermellisme. Projecte de Recerca Anarco-sentimental sobre Músiques Populars i d'Arrel Americanes (la puta que·ls va parir)'.Com a anàrquica i sentimental que és, esperem que la presumpta investigació que sorgeixi d'aquest projecte anirà agafant sentit ella sola. De fet només pretenem escriure de cançons, músics i discos de country, blue-grass, folk, etc. que anirem traient a col·lació de manera aparentment i veritablement atzarosa. Analitzarem les melodies i farem crítica textual de les seves lletres. Pensarem raons per justificar els nostres gustos i explicarem històries verídiques o no sobre els seus cantants. A partir d'aquí, inventarem estranyes genealogies musicals o intuïrem relacions entre tradicions literàries llunyanes. Però, en realitat, al final, com que això d'anàrquica i sentimental vol dir que estem parlant d'un altre blog on un o més redactors escriuen sobre cançons que els hi vénen al cap i els hi agraden, el que farem és dir el que ens dóna la gana sobre una música que també escoltem perquè ens dóna la gana i que estem molt sorpresos que poca gent decent escolti.
També volem muntar increïbles festes i espectaculars sessions de country i folk, com ja hem fet en alguna ocasió, però això ja s'anirà veient. De moment, i mentre preparem una primera entrada sucosa en què tot això comenci a agafar sentit, us deixem amb una cançó de benvinguda. Enjoy:
Hank Snow - I'm Moving On (1950)
MÚSICS, LLETRISTES I DEMÉS