﻿ Entrevista a Alexandra Jiménez | La Finestra Digital
Alexandra Jiménez es posa en la pell d’Inma, la dona coratge de Ramon Arroyo. Com Dani Rovira canvia de registre interpretatiu a 100 metros, encara que ella no ho pensi. “Cada pel·lícula és un món apart”, ens diu.
Així com amb el Dani, amb tu també estem acostumats a veure’t assentada en l’humor. Sents que amb 100 metros obres una nova etapa més dramàtica?
No. El que ho analitza des de fora pot considerar que hi ha un canvi de gènere. Però a mi cada cop em costa més fer aquesta diferenciació. Per una raó bàsica: no la sento. Sento la diferència entre els personatges i les històries, els tons, els directors, els estils… Cada pel·lícula és un món a part.
Però precisament perquè cada pel·lícula és un món a part no considero que totes les anteriors corresponguin a un mateix univers, en aquest cas, l’humorístic. Tant la comèdia com el drama neixen dels mateixos conflictes i travessen situacions similars. El que les diferencia és l’ornamenta. Però el meu treball com actriu és ser el màxim de sincera que pugui amb aquells personatges o històries, independentment de si es consideren més gracioses o dramàtiques.
Per tant, aquest paper no t’ha reclamat més reptes que els anteriors?
Totes costen moltíssim. El més difícil és acceptar que tot allò fet prèviament no et servirà de res. Has d’entrar en un món desconegut. La història és nova, el personatge és nou, el director és nou.
En aquest nou món de 100 metros, has arribat a tal punt d’interpretació que el mateix Ramon deia identificar la seva dona en tu. Algun truc?
Sí, tenir la immensa sort de comptar amb ella. Per a tot. Des d’abans de començar a rodar. Converses que anaven des de l’explicació de tot el calvari viscut fins a anècdotes que no tenien res a veure. De conèixer-nos com a dones. D’adonar-nos que teníem moltes coses en comú. I haver-me adonat que és una persona que admiro i que, de sobte, és la meva amiga.
Segurament s’ha donat el fenomen del canvi d’admiració. Ella ha explicat que ho feia abans de conèixer-te i ara tu ho dius a l’inrevés.
Cent per cent. I aquella sensació de la responsabilitat que ens pesa a l’hora d’interpretar algú real és ineludible. Però ens han portat de la mà amb molta generositat i naturalitat. I el fet de connectar amb totes les emocions conegudes durant el rodatge, lluny de ser una pressió afegida, ens ha transmès molta seguretat i tranquil·litat.
Després d’una pel·lícula i rodatge tan intens, et queda una petjada especial?
Em queda una petjada d’elefant. Quan vaig acabar i em vaig endinsar en la meva propera pel·lícula, Toc Toc, rodatge que ja hem acabat també, va ser molt xocant. Però el bonic d’aquesta professió és que aquest reducte queda per sempre més. I t’ajuda a recordar la meravella que significa treballar com a actriu. Això ha estat més que rodar una simple pel·lícula. Ho considero un esdeveniment vital: explicar la història trepidant d’algú que t’agafa de la mà i t’ajuda a explicar-la.
Un cop vas dir que “cada rodatge és un màster”. Què has aprés en aquest màster?
Vàries lliçons. La primera, la lliçó vital de la història explicada. Però per una altra banda, he après, com actriu, a entendre que és possible que un director cregui totalment en tu. Fins i tot per donar-te llibertat més enllà del que tu esperes. Marcel confiava tant en nosaltres que arribàvem a dubtar. “Com és possible que no em diguis que això ho estic fent malament?” pensava. Hi havia una mena de “deixa’m a mi, que jo ho veig des de fora, sé com ha de ser, i és just com ho estàs fent” que ens inspirava. I des d’aquesta tranquil·litat i llibertat, ell ens ha portat fins a on ha volgut.
A més, tinc entès que és molt proper més enllà de les càmeres.
Ni us ho imagineu. Hi ha hagut un treball previ molt profund, amb els nostres assajos i extenses converses difuses abans de rodar. I quan he vist la pel·lícula m’he adonat que ell sabia perfectament el que feia quan ens regalava aquell extra de llibertat. I ens ha convertit en una part més creativa del que els actors acostumem a ser.
Què vas pensar quan et va arribar el paper?
Que sóc una tia amb molta sort.
És cert que no pares, especialment en els últims 3 anys. Es pot dir que ‘no’ a algun paper a Espanya?
Si per compromisos laborals t’és impossible acceptar, es pot negar una feina. Però si vius amb la normal escassetat d’ofertes al sector audiovisual, és més complicat. En qualsevol cas, cadascú pren les seves decisions i arrisca més o menys en funció del que li arriba. Però dir ‘no’ és extremadament difícil en aquest sector. Ara bé, en el meu cas, a part de la sort que estic vivint l’hora de rebre trucades, m’han tocat projectes magnífics. Em veig explicant històries de les que em fa molt feliç formar-ne part.
100 metrosAlexandra Jiménez