febrer | 2009 | El camp de l'Erra
EL RAMAT QUECHUA
Publicat el 19 de febrer de 2009 per Ramon Erra
Es parla d’un sopar d’amigues on totes elles, vuit o nou, duien un folre polar Quechua: verd pistatxo (o festuc), rosa xiclet, blau elèctric, blau marí, verd tapet de cartes, negre nit, blau celístia, vermell passió i gris rata. S’explica una cosa molt semblant d’una sortida d’amics…
També es comenta que hi ha una escola on un matí tots els nens es van presentar amb el mateix model de botes, també Quechua. Però no és només Quechua, Decathlon i derivats. És tot plegat. És Zara. És MacDonalds. És el moble del meu menjador, d’Ikea. Són els cafès Starbucks. És tot. Una vegada em vaig comprar una camisa Desigual amb la intenció de tenir una peça de roba una mica “diferent”, però al cap de poc vaig començar a veure’n moltes. I per no parlar dels texans, que tots s’assemblen una mica. També hi ha l’osset de Tous i, a l’altre extrem, el mocador palestí. Diversitat? Jo no l’acabo de veure. Em sembla que el món, com més avança, més monòton es fa. La diversitat es va perdent mica a mica. Les llengües i cultures petites són colonitzades per les grans. Mireu la foto de la família quechua, mireu què s’està perdent el món. I els aeroports, que són tots iguals. Els shopping centres també. I les botigues del cor de les ciutats, i dels barris i dels pobles també,es van convertint totes en llicències, concessions i cadenes. Però al mateix fer, hi ha una força que actua en la línia contrària. Cada dia hi ha més gent que aprecia aquelles botiguetes, aquelles perles especialitzades, què hi sé, en pijames, en passamaneria, en botifarra d’ou…També es veu que reneix l’interès per velles llengües quasi desaparegudes….perquè el pèndol sempre torna. També conec un sagal que ha fet un grup al facebook de gent contrària als polars Quechua (fa una setmana ja eren més de cent). L’uniformisme és avorrit.
Publicat el 12 de febrer de 2009 per Ramon Erra
Avui anem forts. Fins i tot serem desagradables. Avui parlarem de l’antiquíssim art de la caça; de matar animals, vaja. L’home és caçador i la dona és recol.lectora, diuen els manuals que volen descriure les diferents maneres d’anar a comprar (i fins i tot de lligar). Però no parlarem ni de botigues ni de rebaixes ni de discoteques, perquè avui anem forts. Per començar, confesso que he mort uns quants ocells a la meva vida…
Pardalets en un dia de neu, he mort. Sí. Amb una escopeta d’aire comprimit que em van passar els reis quan tenia tretze anys. Després ho vaig deixar per una barreja de frustració -sempre he tingut mala punteria- i de sentiment de culpa: els ocells m’agraden vius i cantant dalt d’una branca! Dit això, també he d’acceptar que m’agrada menjar caça ben cuinada i que he crescut envoltat de caçadors i que un parell de vegades vaig córrer amb els gossers que empaitaven un senglar (experiència impressionant), però no duia escopeta. És per això, per aquest coneixement més o menys aproximat del món de la cinegètica, que ara estic desorientat. Desenganyem-nos, caçar és un art rude, rupestre, quasi (per això està tan arrelat i és tan emocionant per a alguna gent) i no sembla art per a senyorets. I en canvi sí. Si una cosa uneix un pagès amb el seu terratinent -a Rússia, a Anglaterra, a Catalunya- és aquesta passió. Aquesta baixa passió…i un parell d’altres. Només hi ha una diferència: el terratinent no s’embruta les mans; qui escorxa la guilla és l’ajudant (escorxar la guilla es veu que és fastigós i al meu poble és sinònim de vomitar), qui li lleva la pell és l’ajudant, però qui es posa l’abric (amb la pell del cap i tot) és la dona del terratinent. Tot això que dic sona desfasat. Però no ho és. Aquests dies m’estic imaginant un enllustrador passant el raspall a les sabates d’un homenet amb el diari a les mans, a la Puerta del Sol, comentant la cacera del jutge amb el ministre (convidats per l’alcalde o el diputat). Sona a España negra, no trobeu? I això que el ministre ho és del govern d’un president bon jan, conegut com a Bambi…us imagineu el ministre carregant l’arma? I això que el jutge és el campió de la justícia, dels desvalguts i dels oprimits….us l’imagineu apuntant cap a un animaló indefens?
Som humans. Què hi farem!
P.s. La foto-vinyeta l’he “robat” d’una revista alternativa de Brighton que es diu schNEWS