Desembre 2011 - Gener 2012 - Ciutat Nova
Desembre 2011 - Gener 2012 (8)
dissabte, 07 abril 2012 18:11	La força per perdonar	Escrit per Recollit per la redacció
Després de vint anys de matrimoni i quatre fills la protagonista d’aquesta experiència es veu obligada a separar-se del seu marit i, malgrat tot, encara troba forces per perdonar. ---
Voldria compartir amb vosaltres la meva experiència de viure segons un estil evangèlic i, en especial, de l’amor a l'enemic.Desprès de vint anys de casats, amb quatre fills, vaig descobrir que des de feia tres anys el meu marit tenia una relació amb una altra dona. Durant un temps vaig cercar de reconstruir la relació amb el meu marit, perdonant-lo i continuant. Però quan em vaig adonar que ja no hi havia res a fer, amb molt de dolor, vaig decidir separar-me'n. Perquè el projecte que junts havíem somniat ja no es podia realitzar, ja no tenia sentit. A més, ell va decidir formar una nova família.
Per a mi, el més difícil va arribar després. El nostre fill més petit compartia amb mi l'espiritualitat de la unitat i tots dos ens esforçàvem per viure-la, per exemple, a casa. Un dia em va proposar triar la roba que nosaltres ja no usàvem per a portar-la als fills de la nova dona del pare (ella tenia quatre fills, fruit d’un altre matrimoni), perquè va veure que aquells nens la necessitaven.Per a mi no va ser fàcil estar-hi d’acord i ajudar a la persona que m’havia pres el marit. Però em vaig adonar que no podia tallar aquell gest d’amor del meu fill envers els més necessitats; si l’amor és la base de la nostra vida cristiana, no podem no viure’l! A més, quina millor forma de demostrar-li, a ell, en els seus pocs anys de vida, que es pot viure així en totes les circumstàncies?
Per tant li vaig dir que hi estava d’acord i vàrem començar a revisar l’armari per treure tot el que podíem compartir amb aquells nens.Va passar el temps i el meu fill va començar a portar a casa, de tant en tant, els que per a ell eren els seus germanets, i jo els acollia com a qualsevol altre nen. Al cap d’un temps, la dona del meu ex marit va començar a trucar per telèfon quan volia parlar amb algun dels meus fills, i així em vaig trobar responent les seves trucades i parlant amb ella...
Han passat deu anys. En el meu cor sento molta pau per haver pogut estimar-la i perdonar-la en totes les circumstàncies. Especialment m'alegro de no haver sembrat discòrdia en el cor dels meus fills. Reconec que això no és un fruit meu, que Jesús m’ha anat acompanyant durant tot aquest procés i que l'oració m’ha ajudat donant-me la força per a poder viure’l bé.
Luciana (Santa Fe, Argentina).	Publicat a
Sigues el primer a comentar!	Llegir més ...	dissabte, 07 abril 2012 17:27	La vitalitat de perdre	Escrit per Francesc Brunés
Entrenar-se a saber perdre, per descobrir els guanys de la vida.
Camina que caminaràs, muntanya amunt. Rierols, pontets, caminois, ombres, pedres i sol. Tot d’una, un peu mal posat, una pedra fora de lloc, una ensopegada i vaig perdre l’equilibri. De sobte, una veu: has de mirar on poses els peus. Sí, és clar, però tot i així... Continuant el camí el genoll em va recordant la idea de perdre, aquesta vegada l’equilibri, però... si n’hi ha, d’ocasions a la vida per perdre!
Un pot perdre la paciència, a vegades es perd la salut, perdem inevitablement la joventut, més d’una vegada perdem el tren, podem perdre alguna amistat, es perd el temps, més d’un ha perdut la feina, també s’acostuma a perdre agilitat, reflexos, rapidesa. En conec que perden concentració, d’altres que han perdut el partit, tothom perd algun ser estimat, uns intenten perdre alguns quilets, més d’un cop he perdut les claus i de tant en tant perdo el fil de la conversa. També he perdut llibres que he deixat, hores de son i caps de setmana. Hi ha qui perd el gos, d’altres la “carta de navegar” i uns altres el bon humor. Més d’un cop em vaig “perdre” una classe, i a vegades m’he perdut per la ciutat. Hi ha qui ha perdut una guerra i també qui perd la veu. Un noi va perdre l’esma, mentre una noia va perdre el promès. El meu amic es va perdre una reunió. Llàstima, m’he perdut un bon àpat. Tard o d’hora, tots acabarem perdent també la vida.
Renoi, si se’n poden perdre, de coses! Sembla com si la vida fos un seguit de pèrdues, una darrere l’altra. I potser és una mica així. Potser la vida és com un entrenament a saber perdre, per saber guanyar; a descobrir rere cada pèrdua un guany, sovint encara més gran. Un saber perdre en el que cal ser experts per poder fer front a una vida basada en les relacions. Sí, saber perdre la nostra idea, el nostre punt de vista, la nostra manera de veure les coses, que no és l’única i sovint tampoc és la millor. Aquell saber perdre, essencial per encarar un diàleg fecund que ens ha de portar a trobar el bé més preuat: la intel·ligència col·lectiva. Aquella que és fruit de dos o més que intercanvien la seva diversitat, s’enriqueixen mútuament, comparteixen fins a trobar aquella idea, aquella solució, aquella acció que va en benefici de tots.
De nou la veu: vigila, a veure si tornaràs a ensopegar. Bé, deixem-ho córrer, no fos cas que la història ens fes perdre el torn.	Publicat a
Sigues el primer a comentar!	Llegir més ...	dissabte, 07 abril 2012 17:23	El Messies de Händel: concert participatiu	Escrit per Elisenda Manuel i Toni Ibàñez
Crònica d’una experiència musical que ja s’està consolidant com una tradició nadalenca.
Mes de maigFent un cop d’ull a les activitats que ofereix la Fundació “La Caixa”, el Toni i jo ens trobem a les mans una informació titulada «”Cantem El Messies”, Concerts participatius». Tots dos, professors de música de secundària i persones a qui ens agrada cantar, ens sentim encuriosits pel projecte. Resulta que aquests concerts s’estan duent a terme des del 1995, al Palau de la Música!
Mes de junyHem pres una decisió: ens hi apuntem. No passa cada dia que puguis participar en un projecte com aquest, que cantis acompanyat d’una orquestra i un director de prestigi internacional, amb solistes vocals professionals que formen un únic cos juntament amb 450 persones que, amb més o menys formació musical i vocal, han estat seleccionades per participar en el projecte. De moment, estem a l’espera de ser seleccionats. Com que al més de juliol es farà una audició als nous aspirants (és el nostre cas) que l’organització consideri convenient, ens preparem els tres números corals que ens demanen.
Mes de juliolNo ens han convocat a la prova perque han considerat suficient el nivell d’estudis musicals acreditat. Això vol dir que, si hi ha places lliures, podrem participar en el projecte! Estem a l’espera.Mes de setembreFormem part del projecte! Això significa sis caps de setmana d’assaig fins el dia del concert. L’organització ens envia la partitura: un llibre de 250 pàgines, fa respecte i il·lusió alhora!
Mes d’octubreComencen els assaigs. Quatre hores dissabte a la tarda, quatre hores diumenge al matí. Els dos primers caps de setmana només hem d’assistir els nous. Agraïm, però, la presència de cantaires que vénen tot i que ja han participat altres anys.
Primer cap de setmana d’assaigConeixem els que seran els nostres preparadors vocals així com els pianistes acompanyants. Comencem a treballar. Quan acaba el dia les nostres veus estan cansades, cal cuidar-les. Constatem que aquest és un projecte ambiciós i seriós: s’han posat al nostre abast totes les eines i recursos per a què puguem gaudir com a músics i fer gaudir també al públic que ens escolti.
Tercer cap de setmana d’assaigAvui ja s’incorporen tots els cantaires seleccionats. Abraçades, salutacions i la satisfacció a les cares que ens confirma el que ja intuíem: poder participar és tot un regal! Això promet! Si ara, només amb les nostres veus i un piano sona així de bé, com serà quan hi hagi tota l’orquestra?Mes de novembreAvui comptem amb la presència del director. Fins ara, els nostres preparadors, sota les seves directrius, havien fet la feina més dura: posar-nos a nivell. Avui és el gran dia: què en pensarà de la feina feta? Ens trobem, primer de tot, davant d’un professional amb el qual no ens costa empatitzar, ens agraeix l’esforç i valora el treball que s’ha fet. Per primera vegada, el Toni i jo treballem sota les ordres d’un director professional. Ve acompanyat d’un traductor: no tothom parla anglès i ell no parla la nostra llengua. De mica en mica anem entenent el que ens demana.
Desembre. Assaig generalEls nervis es perceben a l’ambient. Primer dia que assagem al Palau. Hi som tots: orquestra, cor, solistes i les nostres 450 veus. Ens asseiem al lloc assignat: galeries de l’orgue, llotges de platea i laterals del primer pis. Orquestra, cor i solistes a l’escenari. Últimes indicacions per part del director.
Dia del concertNervis, il·lusió, salutacions a família i amics que han vingut a escoltar-nos. Quan la sala és a les fosques, la companya que seu al costat meu, una senyora que hi participa des de fa anys, em diu: és el teu primer concert, oi? Gaudeix-lo, viu-lo! Sonen els primers acords. L’atzar m’ha atorgat una posició privilegiada ben a prop de l’orquestra. Se’m fa un nus a la gola. Sort que no cantem el primer número: no podria! El concert va endavant. Hi ha números més emblemàtics que altres, com el famós «Al·leluia» però l’harmonia aconseguida de la unió de totes les veus que semblen sortides de cada racó del Palau fa que tothom, participants i espectadors, visquin el concert com a únic.
EpílegD’aquesta crònica que acabem de relatar ara en fa 7 anys. Aquest any, continuem participant-hi amb la mateixa il·lusió, però cada any és un concert nou perquè cada any el nostre procés interior com a persones és diferent.
Volem acabar desitjant-vos un bon Nadal i convidant-vos als concerts que aquest any són els dies 12 i 13 de desembre a les 20h al Palau de la Música.	Publicat a
Sigues el primer a comentar!	Llegir més ...	dissabte, 07 abril 2012 17:12	De rebel a constructor d'unitat	Escrit per Jordi Illa
Sóc part de la generació dels «re-bels»; educat en la fe catòlica, però sense entendre-la ni viure-la coherentment.Quan era jove ja em preguntava moltes coses. Sobretot, em costava d’anar a missa cada diumenge. Vaig trobar una solució: vaig deixar de creure i alhora mantenia com a referència el missatge d’amor de Jesús.
Vaig conèixer la M. Àngels, la meva dona, i va començar una llarga i beneficiosa transformació per a tots dos. Ella era creient i del Movi-ment dels Focolars. En realitat, amb el pas del temps, vaig descobrir que m’havia casat amb una «activista» del Moviment. Abans de casar-nos vàrem haver de confrontar les nostres idees sobre el ritus del matrimoni. Finalment ens vam casar per l’Església. Malgrat això, per part meva, no vaig renunciar a res. No tan sols vaig acceptar el ritus religiós, sinó que hi vaig participar amb el màxim interès i respecte.L’altra decisió important era l’educació que hauríem de donar als nostres fills. Novament vàrem aplicar un principi senzill que, per a aquestes decisions difícils, ha funcionat molt bé: «La formació en la fe catòlica serà un plus per als nostres fills que els farà mes sensibles, més complets, més feliços». Li deia a la meva dona: «Tu tens la fe, jo el buit».
No ha estat tot tan fàcil com podria semblar. De fet, no entenia l’entusiasme de la meva dona per participar a les trobades dels Focolars: Potser era una secta? Admeto que n’estava una mica gelós. A poc a poc, esforçant-nos mútuament, vàrem arribar a un bon equilibri. Tenia una certa curiositat pel Moviment i ella discretament me’l feia conèixer.Un fet significatiu va passar quan vaig participar a una trobada. Recordo l’acolliment que vaig rebre i l’aire que s’hi respirava.Vaig començar a conèixer l’espiritualitat de Chiara Lubich i vaig intentar fer-la encaixar amb les meves conviccions personals. Un aspecte important va ser ampliar el significat de la paraula amor. Penso que, pel que fa a aquesta realitat, les creences i les conviccions s’han diluït perdent la seva rellevància, perquè el més important no són els credos, sinó l’amor.
Havia trobat una espiri-tualitat que posava al centre el missatge de Jesús d’una forma radical i palesa; que es concretava quotidianament i en les petites coses. Va créixer en mi l’interès per aquesta espiritualitat així com el desig de viure-la: amb els amics, els desconeguts, els companys de la feina, i, sobretot, a casa amb la família.Només hi havia un obstacle. Em semblava que el Moviment dels Focolars esta-va reservat per a les persones creients cristianes. Vaig quedar sorprès quan vaig saber que estava obert també a persones de conviccions no religioses i no solament això, sinó que m’invitaven a participar activament.He après a veure l’altre com un germà, a pensar i actuar en conseqüència i he après que no és necessari ser un heroi; he experimentat que és necessari un exercici continu, però que en això et sents ajudat per una espiritualitat que té un alt component comunitari.
En els últims anys he tingut la sort de poder dirigir un grup musical de joves. És un enriquiment perquè he pogut participar en el seu creixement, no tan sols musical, sinó també espiritual. Això ha exigit, per la meva part, molta feina i una gran dosi de paciència per adaptar-me a les seves exigències, coneixements, edat, i als desitjos que tenen de jugar i de viure.Ara veig la meva vida com una trajectòria que m’ha permès créixer en el terreny espiritual, i omplir el buit que em semblava que tenia respecte a la plenitud de la fe de la meva dona. Una evolució que requereix passar d’espec-tador a actor i que m’empeny a fer-ho.	Publicat a
Sigues el primer a comentar!	Llegir més ...	dissabte, 07 abril 2012 17:09	Vocació de servei	Escrit per Nieves Cruz
La Nieves és una mare i àvia del tot entregada a la família i al seu poble. Aquí recollim el testimoni que va donar aquest estiu a la Mariàpolis de Cáceres.
Als14 anys vaig participar per primera vegada en una Mariàpolis. Em va conquistar la manera com aquells joves vivien l'evangeli. Per a mi era una novetat. Em va fascinar descobrir un Jesús proper que em convidava a viure cada instant com si fos l'últim, a veure'l en cada persona que tenia a prop i estimar-la com a mi mateixa. Així, al costat d'altres noies i nois de Badajoz, vam començar l'aventura de viure els uns pels altres. Als 19 anys em vaig casar amb en Ramón, un del grup. Tots dos volíem seguir vivint aquella experiència i desitjàvem ser una família oberta, plena de vida i arrelada en Déu. Aviat va arribar el primer fill i al cap de pocs mesos el segon. Seguíem tenint la necessitat d'alimentar-nos de l'espiritualitat dels Focolars, però, com que no trobàvem la manera d'encaixar-hi com a família, ens vam dedicar a la vida parroquial i a un grup d'amics amb els quals aprofundíem els temes que en afectavem a la llum de l'evangeli .
La nostra família creixia i les necessitats augmentaven, doncs va arribar la nostra tercera filla. Els dos treballàvem a l'Administració Central, però la carrera administrativa d’en Ramón es va truncar i els problemes van créixer. La «nit fosca» va fer la seva aparició i en aquell moment va ser fonamental el suport de persones amb les quals havíem construït una relació d'amor recíproc i que seguien estant al costat. No va ser fàcil refer-se. Un fort desig de «tornar a començar» ens va empènyer a actuar i, quan el 1986 començava a gestar-se l'Administració Autonòmica a Mèrida, vam pensar que era l'oportunitat que Déu ens posava davant per començar de bell nou. Vam deixar Badajoz i ens vam instal·lar a Don Álvaro, un poble de 800 habitants. El primer contacte amb la població va ser la parròquia i també vam tornar a l'espiritualitat dels Focolars amb més compromís; enRamón de forma directa, jo des del darrere. En aquesta nova etapa ens va semblar necessari créixer en generositat i tenir un altre fill.
El nostre dia a dia va anar adquirint complexitat. El meu marit es va dedicar als joves i jo, veient que les dones de Don Álvaro es mantenien al marge del progrés, el 1989 vaig constituir l'Associació de Dones, amb algunes d'elles que tenien inquietuds. Així vaig tenr l’oportunitat de dur a la pràctica el que diu l'evangeli i tractar de ser llevat enmig de la massa.Després de vint anys, l'associació segueix activa i durant aquest temps moltes dones han obtingut el graduat escolar i les més grans, el certificat d'estudis primaris; avui hi ha dones treballant en els programes de l'Ajuntament. He pogut constatar com Déu dóna el cent per u: jo simplement vaig posar els dons rebuts al servei dels altres i Ell es va encarregar de la resta.
Amb les eleccions municipals de 1999 per davant, Don Álvaro es va transformar. Vam notar que, tot i que la convivència era exemplar, les eleccions suscitaven posicionaments radicals que trencaven l'harmonia. Com evitar-ho? Vam entrar en l’àmbit de la política i vam animar d’altres a formar un grup polític local independent. Així va néixer UDA (Unión Don Álvaro), el primer objectiu del qual era el bé comú, sabent que val més allò imperfecte construït entre tots, que no pas el que és perfecte però està fet sense unitat. Vam aconseguir un regidor i formar part de l'equip de govern. En els successius comicis, veient que havia estat possible treballar al costat del grup local del partit socialista, vam decidir fer una única llista, mantenint però els nostres principis. Al llarg d'aquests dotze anys s'ha aconseguit una infraestructura per a tots els serveis; també es cura amb atenció el potencial cultural, l'associacionisme i la participació ciutadana. El meu treball era d'assessorament, però des de juny sóc regidora d'Educació, Cultura i Serveis Socials. El més important en aquest període són les relacions personals que es construeixen amb els treballadors de l'ajuntament: una paraula amable al demanar alguna cosa, donar les gràcies amb una nota... En definitiva, aprofitar cada moment per arribar al final de la jornada amb superàvit d'actes d'amor.
El 2000 Ramón i jo vam celebrar les noces d’argent i la família ens va regalar un plat de ceràmica amb una frase de Virgili: «Tot ho venç l'amor». Vam pensar que resumia molt bé els 25 anys de la nostra vida en parella. Però l'Etern Pare en tenia pensada una de més gran. Sempre vaig voler mantenir-me en la voluntat de Déu, com si seguís un raig que em condueix a Ell i anar per aquest camí implica trobar la creu en les dificultats que es presenten cada dia, ja que, si no fos així no seria real. A l'estiu de 2001 va arribar la prova de foc: en tans sols tretze mesos, un tumor maligne en el pulmó portaria en Ramón al Cel. La seva resposta va ser immediata: «El Senyor és el meu Pastor, no em manca res»; i es va abandonar a Ell, confiant en el seu Amor. Tots els altres vam haver de posar-nos a la seva altura. No ens qüestionàvem el per què, sinó el per a què. I vam trobar moltes respostes: per reconèixer que només el seu amor infinit val la pena; que el temps no compta; que el seu amor veritable està garantit, que és sempre nou i exclusiu.Els meus fills van anar deixant la llar i construint la seva pròpia història. Dels nois sóc àvia de cinc néts, mentre que les dues noies van seguir la seva crida contemplativa en dos monestirs de clarisses.
Una de les raons que trobava en Ramón per donar la seva vida era que el Senyor em donava l'oportunitat de discernir la meva vocació. La premonició d’en Ramón es va verificar. Després de la mort de Chiara Lubich i després d'una visita a Trento i el nord d'Itàlia el 2008, el Senyor em va tornar a sacsejar i em va demanar un nou sí rotund, sense amagatalls. Així, evocant el salmista, vaig dir: «Tu ets, Senyor, el meu únic bé». El fet de no tenir lligams em permet cada dia estar enmig del món, consagrada a Ell, submergida com qualsevol ciutadà en els meus deures i ocupacions, però intentant ser evangeli viu en tots els ambients. Això és possible perquè no ho faig en solitari, sinó amb l'ajuda de sentir la força de Jesús present entre els que, com jo, volem arribar a la meta: «Que tots siguin un».	Publicat a
Sigues el primer a comentar!	Llegir més ...	dissabte, 07 abril 2012 17:04	La Paraula: peça clau de l’ecumenisme	Escrit per Amparo Gómez
Resseguint els signes de vitalitat del diàleg entre les diverses confessions cristianes.
Castelgandolfo, octubre 2011. Al costat de la residència d’estiu del Papa es troba el Centre Mariàpolis que acull les trobades internacionals del Moviment dels Focolars. Em trobo aquí, una més entre els 250 participants de gairebé tots els continents. Hem vingut per una trobada de treball, un congrés interdisciplinar que aplega experts de la comunicació, la teologia, les matemàtiques, l’arquitectura, la filosofia, la psicologia, la medicina, la lingüística, l’economia, etc. Amb un denominador comú: el desig d’anar destil·lant, pas a pas, la nova cultura que neix del carisma de la unitat, projecte de grans proporcions.
La gran majoria som catòlics, però hi ha també luterans, anglicans, reformats, ortodoxes... provinents de diversos països d’Europa i també de l’Orient Mitjà. M’agrada això de fer una experiència d’ecumenisme «viscut», compartir la taula amb ells, prendre un cafè junts, parlar d’allò que tenim en comú i demanar sobre allò que encara ens divideix, per entendre com ho viu l’altre... Fins i tot, un dels darrers dies de la meva estada participo en una missa de ritus greco-catòlic: com ens va explicar el sacerdot, una oportunitat de respirar amb el pulmó «oriental» de la mateixa fe. Un regal de la litúrgia!
En Calam i la Lesley, anglicans, em parlen de «la Paraula de Déu i la seva força transformadora», fent referència al títol de la trobada que del 6 al 12 de setembre va aplegar més de 30 bisbes de diverses esglésies: anglicans, ortodoxes, luterans, siro-ortodoxes, metodistes i catòlics al «Centre for unity» de Welwyn Garden City, prop de Londres. Trobades similars es vénen realitzant de manera itinerant des de fa 30 anys, entre bisbes amics del Moviment dels Focolars.
Davant les actuals dificultats, a les societats occidentals i en altres parts del món, de transmetre el missatge de l’Evangeli, aquests bisbes van reflexionar sobre la seva missió i l’eficàcia de la seva acció pastoral, i ho van fer a partir de la llum i de la força que neix de la Paraula de Déu, que es troba als orígens de l’Església de Jesús en les seves vàries expressions i pot donar-li també avui nou vigor i força d’irradiació, Com a moment cimal de la trobada ecumènica dels bisbes cal destacar el «pacte d’amor recíproc» amb el qual volen posar la relació d’amor mutu per damunt de totes les divisions del passat, segons la invitació de Jesús a restar en el seu amor i a estimar-se els uns als altres com Ell ho va fer.
En Joachim és un catòlic alemany i l’Heike és luterana, però viu a Roma. Tots dos em parlen del viatge del Papa a Alemanya del 22 al 25 de setembre i aprecio molts punts de llum i algunes ombres al respecte. D’entrada, cal dir que era gran la indiferència de la majoria dels alemanys, segons la premsa del país germànic, i això ens parla de la secularització generalitzada. Tot i així, no es pot negar que aquesta visita de Benet XVI ha estat rellevant per les trobades oficials mantingudes amb les autoritats polítiques i per les de caràcter interreligiós i ecumènic, amb representants dels musulmans, jueus i de l’església evangèlica. L’Heike em comenta que li va agradar el fet que Benet XVI no va arribar amb una sèrie de solucions pre-elaborades, i per exemple, allò que va dir durant el servei ecumènic amb els evangèlics celebrat a Erfurt, on posava de relleu la importància del testimoni comú de la fe viscuda com a primera cosa a fer en el camí ecumènic. Sí, perquè deia ella que coincidia amb la seva pròpia experiència: la unitat en la fe que Déu és amor i que ens ho demostra palesament en Jesús crucificat i abandonat, és més forta que les diferències litúrgiques i teològiques que certament encara ens separen.
A Bèlgica hi viu la Maria i un dia la trobo parlant animadament del tractament mediàtic d’un gran esdeveniment que s’està preparant per al 12 de maig 2012: l’hemicicle del Parlament europeu, el mateix que surt a la televisió quan parlen dels acords econòmics per «rescatar» o no un país o l’altre d’Europa en fallida per la crisi, s’omplirà de persones de molts moviments cristians, de diverses esglésies, sota la iniciativa de «Junts per Europa». El 2003 i el 2007 ja van tenir lloc dues manifestacions similars, aleshores a la ciutat alemanya de Stuttgart. Per tant, es tractarà de fer balanç del camí recorregut fins ara i esdevindrà una ocasió de testimoniatge plural i col·lectiu del desig d’una Europa unida que acull les diversitats i està oberta a la resta del món, en sintonia amb la vocació de les seves pròpies arrels cristianes. Així doncs, haurem d’estar atents a «Junts per Europa» (together4europe.org).
Vaig escoltant i vaig fent-me la meva composició de lloc: hi ha signes de vitalitat en el diàleg ecumènic, però no podem ser ingenus, hi ha dificultats importants en el diàleg teològic entre les diverses esglésies. En alguns punts de la fe, les distàncies estan gairebé salvades, però en resten oberts d’altres sobre la mateixa concepció de l’església i de la seva estructura. I al mateix temps, que n’és d’important avançar en la vivència ecumènica, en el diàleg de la vida entre tots els cristians! Hauríem de poder oferir al món un testimoni comú d’aquella expressió de sant Pau als romans «Qui ens separarà de l'amor de Crist?» (Rm 8, 35).
Com cada any del 18 al 25 de gener en moltes parts del món se celebra la Setmana de pregària per la unitat dels cristians, aquest any centrada sobre la frase evangèlica «Tots serem transformats per la victòria de Nostre Senyor Jesucrist (1Co 15,51-58)». Aprofitem les iniciatives de pregària, de comunió, de coneixença recíproca que tindran lloc a les nostres ciutats per fer en primera persona un pas endavant en el camí ecumènic. La Paraula de Déu ens serà de guia.	Publicat a
Sigues el primer a comentar!	Llegir més ...	dissabte, 07 abril 2012 16:58	Dialogar des de la vida	Escrit per Recollit per la redacció
Xavier Puigdollers, director general d'Afers Religiosos de la Generalitat de Catalunya, ens parla del diàleg interreligiós a la nostra societat.
Aprofitant la seva participació com a ponent a l'acte de presentació del llibre El Crit -veure pàgina 14- Xavier Puigdollers ens va parlar d'alguns reptes que afronta quan, per motiu del seu càrrec, tracta amb persones de diverses religions, conviccions i cultures. Sovint no deixen de ser dificultats que també es poden veure i viure a la llum de l'experiència sobre el dolor de Jesús a la creu que Chiara Lubich ens explica en el seu llibre.
La dificultat d'obrir-se a l'altreLa gent de vegades ja té prou problemes per anar vivint i el fet interreligiós moltes vegades es barreja amb altres fenòmens culturals. El fet de no saber distingir aquestes coses, el dir “a mi, no m’agrada aquest!”, prové de tota una sèrie de qüestions, no és només el fet religiós, sinó que hi ha altres elements implicats i això costa entendre-ho. Malgrat que potser molta gent és freda religiosament parlant, l’imaginari col·lectiu és el que és i tots vivim en un context cultural i temporal determinat, i tot el que se surt dels nostres paràmetres ens crida l’atenció i aleshores ens costa acceptar la diversitat. Però quan els plantejaments no són tancats d'entrada és més fàcil plantejar els temes i trobar acords.
Llibertat de religió i drets.Moltes vegades es discuteix si el fet religiós existeix o si pertany exclu-sivament a l'àmbit privat. Jo sempre he de dir que el fet religiós és una qüestió de drets humans; una plena llibertat religiosa i de cultura és quelcom que fa referència a la persona i, com que la persona és un ésser social, això té una transcendència social. Per tant, tots hem de poder mani-festar amb plena llibertat la nostra fe. La realitat és que aquí vivim en un país determinat, i la nostra tradició és la que és, l'hem d’acceptar. I aquest és el tipus de diàleg que a vegades es torna complicat. Aleshores, quan ho plan-tegem des del punt de vista de repartir prebendes, situacions i espais, intentem fer un país de disseny: aquí tots som iguals i tothom ha de tenir els mateixos drets i hem de repartir-nos-ho tot per igual... Aquí és on jo dic: «escolta... espera, espera... que això dels drets no va per aquí, depèn de la situació, de la presència que té cadascú... i per tant això ha d’anar culturalment per un altre camí...».
No podem fer un país de dissenyAquesta és la dificultat, moltes vegades, del diàleg: és a dir jo ho demano tot però especialment ho demano per a mi, i si jo no ho tinc, que no ho tingui ningú. Aquests dies hi ha latent una protesta contra una suposada manca de llibertat religiosa. En el fons, però, veus que l'origen de la queixa és que no s'ha deixat fer alguna cosa que han demanat. Per tant, «jo demano que tots siguin iguals, jo demano que la religió majoritària sigui una més de les tantes». La discussió està en el fet que, «com que jo no tinc això, no vull que ho tingui ningú». Així anem a dissenyar un país en el qual tot sigui matemàticament igual; espera, espera..., matemà-ticament igual no, perquè hi ha diversitat i, per tant, hem de respectar la diferència.Aquestes són moltes vegades les dificultats per poder mantenir un autèntic diàleg, amb tranquil·litat i amb serenor per al bé de tots.
El diàleg, fruit de la vivènciaEl diàleg interreligiós és amb les persones i hem de superar l’ego de cadascú, la situació, la implantació, la novetat, la immigració... i mil problemes extres que hi ha i que envolten el fet religiós divers i que, de vegades, ens impedeixen de parlar tranquil·lament i afrontar-lo.És molt interessant el diàleg interreligiós però hauríem de fer la «vivència inter-religiosa» perquè, de vegades, dialoguen els líders, els caps, però tothom ho viu: aquí mateix, al costat, al tercer primera pot viure un cristià i al tercer segona viu un musulmà; són veïns i han de viure i s’han d’entendre en la vida i a partir d’aquí arribaran a una comprensió i a una entesa.
La regla d'orM'ha agradat molt des-cobrir que en el llibre (El crit) es parla de la regla d’or comú a totes les religions i que diu que és l’amor, la comprensió, entre uns i altres. Jo, que pel meu càrrec he fet moltíssimes entrevistes, sempre intento explicar que hi ha un fet comú que interessa en general a totes les confessions: l’amor, el respecte al necessitat, al malalt, a l’estranger, al qui pateix, l’ancià, l’infant, la família, la dedicació a tot aquell que té una necessitat. Insisteixo en el fet que això és comú de totes les religions i si entrem per aquí podem arribar realment a una comprensió i a un diàleg i a una vivència real. La religió no és un fet estrany a la persona sinó que tota ella queda imbuïda d’aquest esperit religiós i amb aquesta regla d’or de l’amor ens podem entendre.Curiosament aquest mis-satge, que dic a cada entre-vista, quan la veig publicada, no surt, i ja no dic quan es tracta de televisió... Sembla que no interessa, no convé.
Per quin motiu no surt?Per tant, entenc que la figura de Jesús Abandonat, que entraria precisament per l’amor, la terrible humanitat d’aquest Déu que s’ha fet home i que estima al màxim, és la possible solució d’aquest diàleg interreligiós.	Publicat a
Sigues el primer a comentar!	Llegir més ...	dissabte, 07 abril 2012 16:53	Implorar la pau junts	Escrit per Paolo Loriga i Roberto Catalano
El 27 d'octubre representants de totes les religions i de persones sense fe es van aplegar a Ass’s a iniciativa de Benet XVI, tot recordant la trobada promoguda per Joan Pau II fa un quart de segle.
Després de vint-i-cinc anys Assís no ha canviat. Qui ha canviat és el món. Avui no existeix el risc de guerres nuclears entre dos blocs, ideològicament contraposats, que van motivar la intuïció de Joan Pau II. Avui existeixen noves formes de violència, com ara el terrorisme. En aquells moments les religions no tenien cap mena d’influència en les relacions entre els pobles, ara tenen un paper fonamental a nivell internacional.
La importància cabdal de la pregària per la pau l’ha podem descobrir en un parell de comentaris recollits allà mateix. La senyora Benilde, resident a Assís, llavors no tenia els cabells d’argent, però la convicció de no mancar a la cita és la mateixa: «Sempre té un gran significat el fet que es reuneixin aquí els representants de les religions d’arreu del món», ens aclareix. «Estic certa que no serà sols una commemoració. Tinc l’esperança que contribueixi a un plus de pau propera i llunyana. No sé si és suficient la pregària, però és un ajut». I la intenció de l’Emanuele, de 17 anys, de Roma és pregar o, almenys, no mancar avui a aquesta cita. No estima gens el papa i de seguida ho deixa ben clar. No aquest papa en concret sinó cap papa. I no obstant s’ha deixat de romanços i ha vingut per motius molt clars per a ell: «És un esdeveniment important per a la humanitat i crec que la pregària i la col·laboració entre les religions poden fer molt en aquests temps difícils. Què hi farem si la reunió l’ha convocada el papa».
La boira que al matí embolcallava Assís ha acompanyat tot el dia Benet XVI i els representants de les religions que, després d’un frugal dinar al convent de la Porciúncula, han pogut transcórrer més d’una hora de reflexió, meditació i pregària, en unes estances preparades per l’ocasió, que els han permès de fer-ho segons la pròpia consciència i els ensenyaments de la seva religió, evitant així possibles interpretacions de sincretisme sobre l’esdeveniment.Mentrestant grups de joves caminaven en peregrinació cap a la plaça de Sant Francesc on, igual que el 1986 i 2002, s’havia preparat un escenari per a l’acte final. Ha estat un moment solemne, de compromís per la pau. S’hi han pronunciat ritmades intervencions breus en una simfonia de llengües diverses: francès, àrab, punjabi, rus, anglès, xinès, thai, japonès, hebreu i, per acabar espanyol. Rere cada llengua es posava de manifest una manera de creure -i aquest any també de no creure- i una manera de parlar a Déu i als homes, sobretot de pau. Aquells que prenien el compromís de viure per la pau, solien provenir d’algun angle de món amb un alt potencial de violència.
«Nosaltres ens comprometem» eren les tres paraules que iniciaven cada una de les declaracions, per mostrar un compromís comú més enllà de les religions, de les provinences geo-gràfiques, culturals i, també, de la fe o de la manca de fe. Un compromís que també ha tocat la decisió d’extirpar de soca-rel les causes del terrorisme; d’educar les persones a respectar-se i a estimar-se recíprocament; de promoure una cultura del diàleg; de defensar el dret de tota persona a viure una existència digna; de reconèixer que la comparació amb la diversitat pot esdevenir una ocasió per una millor comprensió recíproca; de perdonar-se mútu-ament pels errors i els prejudicis; d’estar al costat de qui pateix, i així successivament per tretze repre-sentants fins a arribar a Guillermo Hurtado, professor mexicà que, en nom dels humanistes laics, ha proclamat el compromís amb tots els homes de bona voluntat de construir un món nou.
Benet XVI ha sintetitzat aquest clam coral amb les invocacions de Pau VI i Joan Pau II: «Mai més violència! Mai més guerra! Mai més terrorisme, en nom de Déu, que cada religió porti a la terra Justícia i Pau, Perdó i Vida, Amor!».Tot el que han viscut Benet XVI i els líders religiosos del món sencer, amb representants d’aquells que no s’iden-tifiquen amb cap fe religiosa, ha estat el senyal que durant aquests vint-i-cinc anys s’ha fet molt de camí. S’han conegut, s’han començat a apreciar, reconeixent-se per aquella contribució que cada tradició porta en si i que pot representar un repte, però també una ocasió irrepetible.
L’esdeveniment somniat per Joan Pau II era, com l’estil Wojtyla ens havia acostumat durant un quart de segle, profètic i escènic. Mai no s’havia vist, fins l’octubre de 1986, que líders religiosos es reunissin a pregar per demanar la pau. Aquella jornada és i quedarà com una icona. D’alguna manera, aquests anys, aquella profecia, ha esdevingut quotidianitat, ha baixat de l’escenari per arribar als carrers, entrar a les cases, al nostre món. El clima que s’ha respirat a Assís ha estat, de fet, el d’una trobada esperada entre persones que han après a establir relacions d’estima i amistat. No només han desaparegut les pors, no s’han ignorat els problemes, sinó que, sobretot, s’han començat a reconèixer les pròpies culpes i responsabilitats. Benet XVI ha tingut el coratge d’afirmacions fortes i inequívoques: «Com a cristià, voldria dir a aquest punt: sí, en la història també en nom de la fe cristiana s’ha recorregut a la violència. Ho reconeixem plens de vergonya». Un pas important per un papa i per la cristiandat davant de fidels d’altres tradicions.
Però encara hi ha més. El Papa Ratzinger ha ofert una anàlisi profunda d’aquest quart de segle, posant en evidència una doble relació entre religió i violència. Es tracta de modalitats aparentment contradictòries, però igualment letals pels efectes que produeixen. D’una banda, ha assenyalat justament en la religió la causa de les tensions que han caracteritzat aquests anys, fins a les guerres, en particular el terrorisme. De l’altra, ha subratllat com una concepció equivoca de l’humanisme hagi pretès esborrar la relació de l’home amb Déu, acabant per justificar-ne la destrucció per part d’altres homes.Podríem dir que a Assís s’ha reconegut l’inici d’un procés de reconciliació d’aquella fractura entre religions i cultures que ja Pau VI havia definit com la veritable tragèdia del segle XX. Ningú l’ha esmentat, però el papa Montini havia entrevist ja a partir dels anys seixanta tot el que el papa Ratzinger està ara llegint, amb l’actualitat d’un avui aleshores imprevisible. En l’Ecclesiam Suam, una encíclica que ningú recorda i ningú cita mai, havia traçat el perfil d’una Església que abraça la humanitat, caracteritzada per grans cercles concèntrics mai rodejats per murs, sinó que es difuminen l’un en l’altre a partir de qui segueix Crist per arribar fins als confins de la humanitat.
Aquesta humanitat, conscient o no, ha marxat d’Assís més unida en la recerca, no sols de la pau, sinó també d’aquella veritat que, tot i sent una, no pot ser privilegi només d’alguns. Tots estem compromesos a recercar-la i a comprendre-la, però junts!	Publicat a