Who's there?: Back in Your Life
Si la primera cançó del disc comença amb una rima dels versos imparells com aquesta:
And I wish the old girl were here
ja es veu que la cosa promet. Després, a la tercera peça, la riquesa lírica acaba espaordint:
L’artista es diu Jonathan Richman; l’acompanyen els Modern Lovers, i el títol dels disc és Back in Your Life (1979). Dotze cançons. Mentre les cantem, podem fer tots els galls que ens vingui de gust, perquè en Richman sempre en farà més. En una mica més de mitja hora, l’agulla del tocadiscos revelarà mosquits que reivindiquen la seva condició de picadors; participarem d’una festa al bosc, sota la llum de la lluna, amb ants, elfs, cérvols i óssos que punxaran la seva música preferida; cantarem cançons romàntiques que comparen l’amor amb una flor; ens solidaritzarem amb el pobre Abdul que es desviu per una mirada de Cleòpatra; ens emocionarem amb la sinceritat de «Affection»; ballarem al ritme de peces d’aires surf, i ara afegirem un «etcètera» ple de diversió perquè no volem allargar-nos gaire més. Ras i curt: l’antídot perfecte contra Coldplay.
Publicat per David a 1:57
l'has ben clavada! En Richman! L'home que gira de ciutat en ciutat amb la guitarra i la motxil·la. Amb aquestes credencials i els seus discos que són EXACTAMENT com els descrius en aquest article, el Jonathan Richman és un trobador dels segles XX i XXI. M'agrada aquesta reivindicació que fas del cantar "fent galls". Els galls del J.Richman, però, són inimitables. I les lletres. Tot és tant petit, senzill i alhora universal, que tomba d'esquenes. I les seves cançons d'amor. Jo recordo de jovenet una cançó amb el títol de "Important in your life" que la vaig escriure com a cita inicial d'una carta a una xicota de la colla i com a declaració d'amor. Llevar-se amb aquestes cançons, fantàstic! Records Richman!
Honestedat és la paraula, oi, Àngel? Si a sobre hi sumem senzillesa, doncs ja ho tenim. La discografia d'en Richman és una mica irregular, però té joies impagables. Aquest Back in Your Life fa molts anys que m'acompanya. Ara, a més a més, he descobert que funciona igual per un home de 38 anys que per un nen d'1 any i mig. A en Jonathan segur que li agradaria saber-ho.
Guapísima. Senzillesa. Cinema sense efectes especials.
Exacte, Albert. D'efecte especial, ni un. Aquí el que és especial és en Richman.
16 de gener de 2012 a les 0:15
No oblideu que (potser per evitar els galls) en Richman també ha fet peces instrumentals, com l ´impagable "Egyptian Reggae", versionada per Pascal Comelade, tant naïf com ell. Jo la proposo sovint perquè la toquin els meus alumnes preadolecents. A ells els recorda la banda sonora de Shreck però despres de tocar unes quantes vegades el reggae pentatonic de Richman, s´encomanen al deu dels rastafaris.
20 de gener de 2012 a les 3:32
Doncs quina sort que tenen els teus alumnes! Egyptian Reggae és una peça tan simple com fantàstica.
21 de gener de 2012 a les 3:26