El passat dia 26 semblava que s'acabava el llarg calvari de la política i el politiqueig a Espanya. Amb les segones votacions que vam haver de passar la ciutadania, què ha passat amb els resultats finals? Doncs que el PP va pujar en vots i escons, que el PSOE es va engegar un bon patacada, que Units Podem baixar del seu somni d'estiu, que Ciutadans es va donar un cop al cap, que els independentistes catalans es van quedar on eren i que tornem de nou a marejar la perdiu. Els nostres polítics són tan tossuts com poc "democràtics" i la supèrbia els segueix sortint pels porus de la seva cuir cabellut. Amb els seus comentaris i posicions sembla que els ciutadans els importen un rave. Alguns en privat parlen fins d'unes terceres eleccions. Si cometen aquest error, el PP pot anar augmentant el nombre dels seus diputats en detriment d'altres partits.
La democràcia és acceptar els resultats de les urnes encara que no s'estigui d'acord amb ells. Cal deixar governar al PP, amb els vots o les abstencions que calgui. En països de la UE s'ha fet pactes, acords entre partits oposats i no ha passat res, perquè han pactat tot un seguit de coses que han quedat plasmades en el paper. Alguns diran que a canvi de què, doncs a canvi de marcar de prop al nou govern perquè compleixi el que s'ha signat i, si els compromisos no es mantenen, d'aquí a dos anys ja es prendran decisions. Però agradi o no cal deixar governar al PP, encara que no a qualsevol preu.
És lamentable el paper d'alguns dirigents del PSOE. El partit socialista ha tret els pitjors resultats de la seva història, i aquí no dimiteix ni el responsable d'organització, César Luena, --ja parlem d'ell en una ocasió-- ni l'impresentable, sectari i inepte Antonio Hernando. Són els dos que primer haurien de dimitir dels seus càrrecs. Alguna cosa han tingut a veure ells en la campanya, no?
L'actitud xulesca amb la qual ha sortit Hernando per explicar la postura dels socialistes és de jutjat de guàrdia. Els votants li han dit que han d'estar a l'oposició, passar la travessia del "desert", buscar a líders més presentables, propers i "socialistes" --que els ha--, fer neteja de veritat en "tot" el partit , des dels dirigent estatals, territorials fins als diputats i alcaldes "pocavergonyes", que d'aquests sí que hi ha uns quants. Sánchez ha de marxar, la derrota soferta en aquests comicis té un preu: la sortida del líder. Això és el que ha de fer, Europa li espera.
Deia Tàcit que "per als que ambicionen el poder, no hi ha una via mitjana entre el cim i el precipici". Així és la política.
La situació d'abans del 26J no pot ni ha de tornar a repetir-se, cal formar govern. Europa ens mira, i ho fa amb incredulitat, per la falta de talla política dels nostres aspirants a dirigents. Cal tenir el cap fred i els peus també, que estem a l'estiu. No es pot arribar, amb la situació en què està el país, a uns tercers comicis, és impossible i la sorpresa podria ser més gran. Hem de donar exemple que , encara que Espanya és diferent, l'obligació i la defensa dels interessos generals al nostre país estan per sobre dels particulars.