Recuperar la tribu per a una criança diferent | Consumer
Recuperar la tribu per a una criança diferent
Viure la maternitat prop de familiars i altres persones que estan en la mateixa situació ofereix una enorme ajuda per contrarestar el cansament i la solitud
Data de publicació: Dilluns, 26 de Setembre de 2016
Durant segles, la criança dels fills va ser cosa de “tribus”, comunitats en les quals les mares comptaven amb la companyia i ajuda d’altres dones que estaven en la seva mateixa situació. La modernitat, no obstant això, va ser fent que la maternitat es visqui cada vegada de manera més aïllada, fins al punt de convertir la sensació de solitud, a més del cansament, en un dels majors riscos per a les mares en aquesta etapa. En aquest article es detallen aquestes qüestions i es brinden algunes pautes per buscar i recuperar la “tribu” perduda.
Un conegut proverbi africà afirma que “als fills els cria la tribu sencera”. La societat actual, no obstant això, està molt lluny d’agrupar a les persones en “tribus”. Ocorre més aviat el contrari: una tendència a la separació, a la individualització, a l’aïllament. Viure lluny de la família extensa (els avis, oncles i uns altres familiars dels nens), les dificultats per a la conciliació entre vida laboral i maternitat/paternitat, escàs contacte amb els veïns… són alguns dels factors que porten a pensar en la criança en tribu gairebé com una utopia.
La tribu perduda, el cansament i la solitud
Són les mares els qui, per diferents causes (la lactància, el breu de la baixa per paternitat, costums arrelats i difícils de canviar, etc.), carreguen amb el major risc d’atabalar-se per la solitud que, en molts casos, implica la criança. La falta de companyia, sumada al cansament per l’atenció constant que el bebè necessita i el mal somni típic d’aquesta etapa, amb freqüència deriva en depressió posparto o simplement tristesa, discussions amb la parella i altres problemes.
No és exagerat afirmar que la solitud és una característica de la maternitat al segle XXI. Inma Alcázar, realitzadora del blog De criança i altres aventures, assenyala que la d’una mare és “una vida caòticament bella, però que està plena també de molts moments de dubtes, de pors i de solitud, molta solitud“.
“En el puerperi vaig recordar moltes vegades aquesta frase d’Aristòtil que deia que els déus o els monstres poden estar sols, però les persones no”, afirma per la seva banda Carolina de l’Om en el seu llibre ‘On està la meva tribu?’ (Ed. Cabdal Intel·lectual, 2013). De l’Om –filòsofa i escriptora– adverteix sobre el perill de partir de “una imatge mitificada de la maternitat”. “El descobriment de les ambigüitats de l’experiència materna pot resultar dolorós”, ja que “tenir un fill és, entre altres coses, bastant agotador“, confessa.
Un dels principals motius d’aquesta solitud i aquest cansament és la pèrdua de la tribu, la falta d’un grup que acompanyi i recolzi en aquests moments. Va ser l’experiència també de María Berrozpe, doctora en biologia, coautora del llibre ‘Una nova maternitat’ (Ed. Ob Stare, 2011) i responsable del blog Reeducando a mamà. Ella viu en Zurich, i els primers temps de la seva maternitat allí van ser difícils. “Em vaig veure dotze hores al dia, en l’hivern gris, sola amb la meva demandant criatura, i vaig començar a enfonsar-me“, compte. Poc després, Berrozpe va travar amistat amb una altra mare primeriza espanyola que també vivia en aquesta ciutat suïssa. I aquesta va ser la clau per deixar el mal moment enrere. “Gràcies a ella -descriu- vaig trobar aquest nínxol social de les ‘mares de bebès’ on integrar-me i amb els qui realitzar activitats diàriament”. Aquest nínxol social no és una altra cosa que la tribu que tanta falta fa en determinades circumstàncies. “No solament els nens necessiten estar amb nens -assenyala Berrozpe-, els adults també ens necessitem i estar tot el dia sola amb nens petits també pot ser molt dur”.
Els grups de suport a la maternitat són cada vegada més freqüents. Inma Alcázar va trobar la seva tribu en els tallers de lactància de l’associació SINA de suport a la lactància materna i al centre de salut del seu poble. “D’aquí -narra- han anat sorgint diferents iniciatives per estar juntes, reunir-nos amb els nostres bebès i gaudir de la maternitat en grup”. Allí intercanvien experiències, consells i preocupacions. “I totes aprenem de totes”, diu Alcázar.
La clau radica a donar amb algun grup per poder conformar la pròpia tribu. Com explica la psicòloga xilena Pamela Labatut Hernández, fer tribu representa “la criança acompanyada per altres dones mares, amb temes en comú, cultura similar o complementària, que nodreix i aporta en tot tipus d’àmbits i impulsen al desenvolupament com a persona, com a dona i principalment com a mare”.
“Som éssers humans, éssers socials -apunta Inma Alcázar-, i no estem fets per criar de forma aïllada, en petites caixes de llumins, moltes vegades sense cap suport o en petits nuclis familiars”, assegura. I afegeix: “Necessitem a la nostra tribu, a aquesta tribu poderosa amb la qual poder compartir els nostres sentiments, dubtes, emocions i moments, i evitar l’aïllament al que estem sotmesos en les societats modernes”.
On buscar la tribu perduda?
L’experiència de moltes mares és trobar la seva tribu en grups de lactància. A la recerca d’aquests grups, es pot acudir als centres de salut de cada comunitat o a organitzacions sense ànim de lucre, però també existeixen iniciatives particulars que, a canvi d’una quota mensual, ofereixen suport, acompanyament i informació.
De totes maneres, la tasca de recuperar la tribu no té per què ser un objectiu sol de mares lactants. Les mares els fills de les quals, per diferents circumstàncies, no poden prendre el pit o ja han deixat de fer-ho, també poden anar a la cerca de la seva tribu.
En aquest sentit, les xarxes socials en Internet poden resultar de gran ajuda per posar-se en contacte amb altres mares. “Però això és solament el començament”, apunta Labatut Hernández. “Necessitem contacte físic, les hormones de l’embaràs segueixen fent estralls, necessito una abraçada ja!”, reconeix.
En última instància, la qual cosa ensenya la criança en tribu és a demanar ajuda. “Aprenem a sortir de la ‘síndrome de superwoman‘ instaurat en la societat moderna -explica la psicòloga-. De vegades demanem ajuda explícita, de vegades arriba amb solament pegar-los una mirada a les meves amigues mares. I quin sanador és això també”.
criança maternidad-ca