Jo, Reembot | Blog de Gestió Museística
← El “Racó de la Calma” despierta la inquietud ciudadana
El romànic que desapareix →
Per Montse Comas i Vaqué
Últimament els mitjans de comunicació i en concret els espais de notícies, ens ofereixen petites píndoles relacionades amb el món dels museus. Aquesta setmana em sorprenia una d’aquestes notícies. Al CosmoCaixa de Barcelona s’està mostrant l’exposició titulada “TecnoRevolució, l’era de les tecnologies convergents”. És una exposició interactiva que pretén donar a conèixer les tecnologies convergents: la nanotecnologia , la biotecnologia, les tecnologies de la informació i de les comunicacions, i les ciències cognitives. Aquestes tecnologies han crescut i desenvolupat individualment però, cada vegada és més difícil entendre-les per separat. Al llarg de l’exposició es pot apreciar com han influenciat en la nostra vida quotidiana i com han irromput d’una manera quasi imperceptible i de manera natural.
Des del 27 d’Abril es pot gaudir del recorregut de l’exposició i aquesta setmana a més, el pot guiar en Reem, un robot humanoide que parla l’anglès, el català i el castellà i així, fins a 30 idiomes. Porta incorporada una pantalla tàctil des d’on es pot indicar quin espai es vol visitar o quina informació es vol rebre. Aquest robot s’incorpora coincidint amb la setmana Europea de la Robòtica.
Reem, el robot humanoide
Llegint la notícia del Reem, vaig pensar que seria interessant anar a visitar l’exposició i observar com es desenvolupava el robot fent de guia, ja que, en els comentaris vinculats a la notícia, n’hi havia un que s’esglaiava dient que la funció d’aquest robot treia un lloc de treball. Bé, després de la meva experiència visitant l’exposició, m’atreveixo a dir que de moment no cal patir.
Com va explicar en Josep Maria Herms, les exposicions interactives poden ser molt interessants però poden tenir un inconvenient, que no funcionin. Vull remarcar que l’exposició és totalment interactiva i per aquest motiu, vaig trobar uns quants exemples de pantalles reiniciant, monitors que no seguien les indicacions i moltes persones, intentant col·locar-se el casc per realitzar l’acció i no saber com es col·locava.
L’exposició està ben pensada però ja no estem acostumats a que la tecnologia no ens respongui, ho vivim en el dia a dia, qualsevol telèfon mòbil segueix amb precisió les indicacions formulades.
Exemples del no funcionament
Les expectatives van minvant mentre et vas submergint en el recorregut.
Al final de l’exposició es poden veure calculadores de 100 anys i telèfons mòbils que han evolucionat molt ràpidament, han set substituïts i millorats pràcticament amb 15 anys. D’aquesta tecnologia ja hem passat als robots, semblants als que descrivia Isaac Asimov en el llibre “Jo, Robot”, recopilació de nou històries curtes de ciència ficció escrites i publicades en diverses revistes estatunidenques entre els anys 1940 i 1950, la realitat supera la ficció, robots que cuinen, que escombren i, ara també un robot que fa de guia per una exposició, però com ja he dit abans, no cal patir, de moment. Jo, no el vaig veure a l’exposició, de fet, vaig esperar que es carregués durant 3 hores. El Reem va sortir com una estrella de Hollywood, molta gent l’esperava. El pobre humanoide, es va col·lapsar amb la gent que l’envoltàvem i només va ser capaç de recórrer un metre fins a quedar encallat davant d’una barana.
L’exposició no em va convèncer però, vull llançar una llança a favor de tota aquesta iniciativa, com deia l’Enric Banda, Director de l’àrea de ciència, recerca i medi ambient de l’Obra Social “la Caixa”, és una exposició que parla d’aspectes molt actuals, on encara hi ha molt per fer. És per això que interpreto aquesta exposició com una finestra que s’obre per mostrar el que s’està fent amb els seus èxits i les seves mancances.
Conceptes abstractes que semblaven difícils d’explicar, ara, els podem tocar i fins i tot, ens poden fer plantejar què és real o quina és la realitat que percebem en segons quin context ens trobem.
En aquests primers mòduls del postgrau, ens han explicat la importància de les noves tecnologies i la comunicació aplicades als museus, i és que el món gira al voltant seu. L’home, s’ha adaptat a les circumstàncies que l’han envoltat al llarg de la història, en aquest cas i l’era que estem, l’home, s’ha d’adaptar a les circumstàncies que l’envolten i a més, a les que ell mateix crea.
Com fa temps que es diu, renovar-se o morir, és el sentit de l’existència i la supervivència. Sempre s’ha cregut que tot està inventat i sempre hi ha qui ens sorprèn i que ens fa entendre que encara hi ha coses a fer. Què bé, no?
Aquesta entrada s'ha publicat en Exposició, Tecnologia i etiquetada amb Cosmocaixa, museografia interactiva, Reem, robot, tecnologies convergents, TecnoRevolució. Afegiu a les adreces d'interès l'enllaç permanent.
2 respostes a Jo, Reembot
agnessebastia ha dit:
11 Desembre 2012 a les 2:33 PM
Aquest és un dels perills que s’assumeixen en plantejar una museografia interactiva basada en la tecnologia. Segur que tots ens hem trobat amb el mateix que comenta la Montse. És com si en planificar l’exposició no s’hagués assumit el repte de la tecnologia en tota la seva complexitat: aquells qui coneixen el funcionament dels aparells sovint no hi són en gran part de l’horari de visites, que és quan en realitat han de funcionar correctament.
Potser aquesta és una qüestió que cal tenir present en el pressupost mateix de l’exposició: cal dedicar una partida a manteniment i reparació dels elements? Cal formar els vigilants de sala per a què tinguin mínimes nocions per reiniciar els sistemes?… En realitat no sé pas quina és la millor opció, però estic completament d’acord amb la Montse en què aquest fet s’ha de contemplar en el mateix moment de proposar una museografia d’aquest estil perquè sinó l’experiència del museu passa a ser poc gratificant: el que a priori és una proposta engrescadora per la seva innovació, a la pràctica es converteix en una creixent desilusió.
30 Desembre 2012 a les 8:41 PM
Estic d’acord que ens hem d’anar adaptant, per força i per no quedar-nos enrere. De tota manera entenc que cal un equilibri i saber utilitzar les tecnologies més avançades però no deixar de banda altres eines que fins ara ens han estat útils. Els museus han de saber combinar totes les eines, per tot tipus de públic i també perquè de vegades la tecnologia no et permet gaudir de la simplicitat i aprofitar moments màgics però reals.