Como la sombra que se va | La lectura: vici o virtut? Plaer
← La llei del menor
Neuromitos en educación →
2 Novembre 2015 · 12:24
Como la sombra que se va és molt més que una novel.la. Al llarg d’aquest llibre s’encavallen i relacionen diverses històries que podríen haver donat lloc a més d’una narració. A partir de Lisboa i de l’assassinat de Martin Luther king per James Earl Ray, Muñoz Molina reflexiona sobre l’acte creatiu que suposa escriure una novel.la. D’una banda segueix i explica la vida de Ray des de la seva infància fins al moment de la seva mort, posant la lupa en l’assassinat de Luther King, la seva fugida, i sobretot en els deu dies que va passar a Lisboa, abans de ser detingut a l’aeroport de Heathrow, i també posa davant del lector les justificacions que el propi Ray va escriure més tard a la presó, desdint-se de la seva confessió inicial. D’altra, fa partícep al lector del procés creador de la novel.la, la documentació i l’esperit de l’autor mentre escriu, i dels propis començaments d’ell mateix com a escriptor amb referències constants a la seva primera novel.la que també té com a escenari els carrers de Lisboa. Les tres trames es troben constantment en el llibre, mai d’una manera lineal però sempre presents, i es recolcen entre elles, donant-els-hi més força.
La seva lectura obre molts punts de reflexió, no tant sobre l’assassí de Luther King, que també, sinó sobretot sobre el procés íntim de l’escriptura. Resulta apassionant llegir com neix l’escriptor que Muñoz Molina porta a dins quan era un funcionari a Granada amb una família que hom podria qualificar de tradicional, però a mi el que m’ha sorprès és com viu el procés creatiu, perquè té la gran virtud de transmetre-ho al lector d’una manera molt vívida. Interessant és la concepció de la novel.la com a una obra oberta, que no acaba, que no resta tancada. Ara que amb el meu fill petit repasem què és una narració, els llibres de text la defineixen com l’explicació d’uns fets, protagonitzats per uns personatges en un temps i un espai concret, amb una presentació, un nus i un desenllaç, però Muñoz Molina es planteja que passa amb aquells personatges un cop s’ha acabat la història que s’explica, i que els havia passat abans. Ell té clar que és com una fotografia on s’intueix que hi ha vida fora dels marcs i que formen part també d’aquella imatge. Així, un cop detingut Ray, un cop arribat al desenllaç, la novel.la continua, no de manera lineal sinó recuperant escenes prèvies o posteriors que ajuden a entendre la trama.
Hi ha un altre aspecte de la novel.la que m’ha fascinat i és la presència de la música al llarg de tot el relat, tant des del punt de vista descriptiu, ja que el propi Muñoz Molina posa banda sonora a bona part de la història citant músics i peces de jazz, com des del punt de vista rítmic de la pròpia novel.la, que sembla tenir una tornada que es va repetint al llarg de tota la trama i que sempre passa per Lisboa.
Una novel.la apassionant que necessita més d’una lectura. Per disfrutar-la i descubrir multiples temes que conviden a la reflexió a banda dels que us he comentat.
Filed under Novel.la històrica, Novel.la intimista, Petites joies per pensar