(Alt Urgell) Ruta el 10/03/2013; 10 km; +250 -250; 4 hores. Excursió organitzada amb el següent itinerari: Refugi de la Basseta, barranc dels Forcats, Sant Joan de l’Erm Vell, refugi de la Basseta. Tipus de sortida: circular; Dificultat: fàcil (feta amb raquetes de neu, que sempre suposen més esforç i més temps, que si la ruta es fa a peu a l’estiu).
FA ANYS: El primer President de la Generalitat de Catalunya va ser Berenguer de Cruïlles (1359 – 1362). Actualment el President és Artur Mas i és el 129è president d’aquesta institució fonamental en l’autogovern de Catalunya, si bé és cert que en els seus orígens tenia una estructura diferent. Hi ha estats que han tingut molt menys presidents en la seva història.
Per arribar a Sant Joan de l’Erm, s’ha de prendre la carretera local abans de la Seu d’Urgell que s’enfila durant uns 30 quilòmetres amb molts revolts (cal comptar quasi una hora) i passa per Castellbó, la vila de la qual depèn el refugi i l’estació hivernal. Castellbó forma part de Montferrer: el municipi rep el nom de Montferrer i Castellbó. A la vila de Castellbó destaca, quan s’hi arriba, el bonic pont medieval d’un sol arc i el campanar ample, d’espadanya, de la col·legiata de Santa Maria, així com el casal que té al seu costat amb finestrals de construcció gòtica que, suposo, deuen correspondre a l’antiga casa del prior. He pogut llegir que la col·legiata va ser erigida pel papa Eugeni IV, l’any 1436 i va ser dotada amb béns i rendes de l’abadia benedictina de Santa Cecília d’Elins, que ja s’havia extingit.
El punt d’inici és al refugi de la Basseta (1720m). Es tracta d’un recorregut que porta a conèixer els boscos de coníferes. Estem a l’Alt Urgell, també anomenat Urgell, la segona comarca més gran de Catalunya (després de la Noguera) i una de les de menys població. La seva capital és la Seu d’Urgell i altres ciutats importants són Organyà i Oliana. El refugi xalet de la Basseta disposa d’una plana on, a l’estiu, s’hi munten tendes d’acampada i autocaravanes. Es tracta d’un refugi construït el 1960. Compta amb unes 80 places i és el centre de l’estació d’esquí de fons de Sant Joan de l’Erm. El nom del refugi prové del fet que es troba al Pla de la Basseta.
Vaig arribar al refugi el dissabte, dia en que també hi va ser el President de la Generalitat de Catalunya, Artur Mas. El president es va reunir a Sant Joan de l’Erm amb els representants de les estacions d’esquí nòrdic de Catalunya, on ha defensat que cal conèixer l’existència d’aquestes estacions “perquè hi ha moltes comarques del nostre país que depenen de la seva viabilitat i vitalitat”. També va demanar al Govern espanyol que, “en lloc de tants recursos al Tribunal Constitucional, el que aniria bé és que s’asseguessin a la taula a dialogar i a trobar sortides” perquè, “si es respecta la voluntat d’expressar-se del poble de Catalunya, es poden trobar perfectament”. En aquest sentit, Mas ha demanat al Govern central que segueixi l’exemple de països com el Regne Unit o, en el seu moment, el Canadà, “que demostren que tenen un sentit del respecte democràtic molt més aprofundit que l’Estat espanyol”. (La fotografia i les notes les s’han obtingut de “premsa.gencat.cat”)
Començo a caminar seguint els senyals grocs de la ruta cap a Sant Joan de l’Erm Vell. Els temps que indiquen els rètols no em serveix de gaire, ja que estan pensats per la ruta a peu i ja se sap que a peu es va més ràpid que sobre neu i amb raquetes. Tot i que un Erm es una terra sense cultivar un camp abandonat o un lloc semidesert i àrid amb vegetació esclarissada, el significat en aquest cas pot ser poètic o simbòlic. Així un erm es pot referir a un lloc solitari i desolat. A l’edat mitjana també es referia a un lloc llunyà i aïllat on es retiraven ermitans o ascetes per fer vida meditativa religiosa, allunyats de les temptacions mundanes.
Vaig seguint pistes i corriols nevats per aquesta comarca de l’Urgell. Cal saber que el territori de la diòcesi de l’Urgell no es va estructurar fins inicis del segle VII, ja que havia estat poc romanitzat i per tant, la cristianització tampoc no hi havia arribat. Per tant, van quedar allunyats dels centres polítics i socials dels dominis visigòtics, primer, i àrabs després i per això el comtat d’Urgell no es va crear fins el 789.
El pontet que trobo permet passar el Barranc dels Forcats. La història de la Vall de Castellbó és molt antiga i va lligada al vescomtat del qual en formava part. Inicialment va ser coneguda com Vall de Castell-lleó (“Castro Leonis”), però a partir del segle XI ja es troben documents que parlen de “Castribono”. Se sap que el bisbe va encomanar al vescomte de Castellbó que es fes càrrec del castell de Montferrer, l’any 1162. Documentalment sabem que, el 1171, Ramon de Castellbó va renunciar al castell de Montferrer, en favor del bisbat, però es reservava el dret a comptar amb el servei de dos homes.
Des del barranc, primer el camí anava planejant al costat del torrent d’aigua i després s’enfila per l’altra vessant, on ja toca el sol i trobo trams sense neu. Més amunt, es deixa la pista que es va fent i cal enfilar-se per un tram molt dret ja apuntant cap a l’objectiu.
En un replà, dalt del tot, hi ha les restes de Sant Joan de l’Erm Vell. Estem en un lloc ple d’història. Aquí hi havia, a més, una hostatgeria, tot al costat del camí que unia el Pallars amb l’Alt Urgell. Una llegenda explica que el vescomte Arnau de Castellbó hi va portar el Sant Greal, després que es va treure de Besiers per protegir-lo de la creuada contra els càtars.
Per tant, a Sant Joan es pot imaginar el final d’una cultura extraordinària, la dels càtars, un moviment religiós que va lligar el territori occità (que avui és el sud de França) i les terres catalanes, on la dona hi va tenir un paper rellevant i la llengua d’oc era reconeguda com la més culta i de prestigi d’Europa, sent una bombolla de civilització probablement massa avançada als seus temps i per això va provocar l’ira del Papa que va considerar que havia d’eliminar el que veia com una competència que no li anava bé.
Dins del segle XVII es va reconstruir l’església i va quedar un conjunt format per un gran casal i hostals pel mig del qual passava el camí ral. Avui tot és un munt de pedres i algun llenç de mur, després que el desembre de 1936 un incendi provocat ho ensorrés tot. Ho deixo enrere i vaig baixant per la vorera de la pista fins a tornar al punt de sortida.
http://es.wikiloc.com/wikiloc/view.do?id=4099872