Capítol 2: Em diuen Belial.
El xiquet no sabia com reaccionar enfront aquella meravellosa xiqueta, tenia la pell pàl·lida i els ulls d'un verd maragda brillant. Els llavis rosats i la cara plena de pigues que li donaven al seu aspecte una dolçor captivadora.
La xiqueta es quedà mirant-lo un temps fins que per fi va tornar a preguntar:
- Qui ets tu?...- Va repetir amb la seua melodiosa veu. - T'has perdut?
Jonathan va tornar en si. -Ah, ho sent... em diuen Jonathan i sí, m'he perdut...
- Necessites ajuda? Conec molt bé aquesta cova. - Va dir ella.
- De veritat? Em faries un gran favor. I a tu com et diuen?- Preguntà, però la noia va tardar a contestar, és com si estiguera pensant un nom que dir per no rebel·lar la seua autèntica identitat.- Em duien Belial.
Jonathan va somriure.- Quin nom més bell. M'agrada molt, Belial. - Va repetir ell delectant-se sense deixar de somriure.
Fora de la cova i no molt llunyans, Rey i Anna seguien buscant el xicotet Jonathan. Anna cansada però ferm davant la situació de no trobar el noi.
-Anna, torna al llogaret i jo el continue buscant-lo.- Va dir Rey preocupat per la noia.
- Estic bé, Rey. Puc aguantar, no sóc una princeseta.- No volia que la tractaren com una jove indefensa i delicada. No ho era i no ho seria mai.
-Perdó, sols em preocupe per tu.- Va dir ell.
- Ja ho sé però saps com sóc, a més, aguante bé.- Tenia un to de veu pesat, com si cada vegada que la tractaven així ella es molestara, i era la veritat. Ho feia. Al cap d'una estona arriben a la cova.- Pots ser baixara per ací.
Tots dos baixaren en silenci i concentrats en la seua faena, trobar el Jonathan. La cova es trobava molt fosca i en conseqüència d'açò, Anna no va veure on posava el peu i va caure, ella cridava i el fil de sang queia des del seu peu fins a terra on la noia es retorçava de dolor. Rey va baixar el més ràpid possible amb el cor en la mà. Va ajudar-la a alçar-se i digué:
- Anna! Mare de déu, he de dur-te a cal Royam, ell et podrà curar.- Va dir en Rey preocupat.
- No hi ha temps ara, el teu germà potser també està ferit o fins i tot pitjor que jo. Agafa'm a cavallet i vés amb compte, si us plau.- Ordenà ella a punt de plorar però s'aguantà.
Rey li va fer cas sense pensar-ho i l'agafà. Caminà a poc a poc i en uns pocs minuts arribà fins a un lloc un poc més obert on hi havia dues veus i una d'elles li era molt familiar, era de Jonathan i la d'algú més.
-Germà! Anna!- Cridà Jonathan d'alegria però va veure Anna així i la seua expressió va canviar.- Què ha passat? Esteu bé?
-Sí, estic bé. Tu estàs bé? I ella qui és?- Va preguntar mirant la noia que s'amagava darrere d'una pedra.
- Ella és Belial, l'he coneguda ací, i ens va ajudar a eixir.- Firm va dir i es girà a mirar-la.- Veritat que si?.- Li va somriure dolçament.
Rey va notar aquella mirada en el seu germà, era amor o almenys això pareixia. Mirà a la noia i ell també va caure en els seus encants, era impossible no fer-ho, els seus encants eren fletxes que es clavaven en l'ànima de qui la vera.
Rey baixà a Anna i aquesta, salt a salt, s'acostà al Jonathan i el va abraçar fortament mentre observava com en Rey s'aproximava als nois i, cavallerós, l'hi agafà la mà a Belial i l'ajudà a eixir d'allí enrere i va poder observar-hi millor la seua bellesa fascinant. Mai havia vist a cap xica així de bella.
A Anna li va envair un malestar, entre recel i ràbia. Ella pensava que Rey la tractava a ella de forma especial per alguna raó, ella pensava que el seu cor li pertanyia a ella i soles a ella.
Amb l'ajuda de Belial, que caminava amb Rey xarrant mentre que Anna, amb ajuda de Jonathan anava una altra vegada salt a salt, agafada del seu muscle i amb molta cura de no caure. No havia deixat que Rey l'agafara una altra vegada i segons pareix, a ell no li havia importat la tossuderia d'ella.
Belial senyala l'entrada del llogaret. - Ací teniu la vostra llar...- Mentre deia això i els xicons miraren cap a l'entrada del poble.
- Moltes gràcies Bel...- Va dir Rey. Es va girar cap a ella per donar-li les gràcies però ja no hi havia ningú a qui agrair. Els joves es miraren desconcertats entre ells encara que a l'Anna li resultava trivial la seua fugida. Entraren al poble sense pensar ni un moment que havien guiat al mateix dimoni a les vides de tots els ciutadans del poble.
Qui mai hauria pensat trobar-se davant la seua vida la mort?
Capítol 3: Y tú, creus en el dimoni?
Tots els nois van anar a les seues respectives cases. Al poble van succeir alguns fets que no eren gens normals. La gent va començar a pensar que tots estaven bojos.
Fa cinc dies...
-Tu, mira! S'apropa una xiqueta.- va dir una dona que es trobava asseguda a una cadira de vímet, mentre prenia un got de te.
El seu cònjuge va mirar, però no va veure una xiqueta sinó que va albirar una dona jove i bella. No obstant això no li va dir res.
Aquest matrimoni no va poder tindre fills, és per això que la dona sempre que trobava a algú xiquet a soles li lliurava el seu cor i la seua amabilitat i l'home per altre lloc enganyava a la seua dona.
-Hola bonica, et trobes a soles?- va dir la dona amb un gran somriure a aquella xiqueta d'ulls clars.
La noia va assentir, però el seu rostre no originava cap manifestació de preocupació ni de cap sentiment.
-On estan els teus pares?- no sabia per què però començava a sentir la nostàlgia de no haver tingut cap fill.
La xiqueta va alcar les espatlles com per a dir que no ho sabia.
L'home no entenia per què la seua dona tractava així a aquella noia que pareixia que tinguera vint anys.
-Per què li preguntes a una dona, que ja té edat de viure a soles, tot açò? Val que vulgues una filla, però aquesta és molt gran- li va dir ell a la seua dona en veu baixa mentre s'apropava a ella.
-Però si tot just tindrà cinc anys!- va dir-li açò molt indignada i un poc enfadada.
Tots dos van callar, ja que van perdre de vista a la noia.
Després de donar-se compte que ja no hi estava allà van començar a discutir fins que van acabar dormint en llits separats.
"Belial" havia fet el seu comés.
Fa quatre dies...
-Jo he vist a una dona molt descucada en la placa.
-Jo he vist a una vella que pareixia amb molts diners.
-No, era una xiqueta amb el monyo molt llarg!
-Però si johe vist...
Tot el poble estava discutint de com era la dona que havien vist. Ningú va veure la mateixa dona però tots estaven segurs d'una cosa: els altres estaven equivocats.
Tots els habitants van anar a buscar a eixa persona, que per a tots era una dona.
Jonathan que estava en un parc prop de totes aquestes enraonies, va acomiadar a Rey per a buscar a Belial, ja que eren les festes del poble.
Jonathan i Rey van cridar a Anna, però ella no volia saber res de Rey, i menys de Belial.
Jonathan va aconseguir que Anna fora amb ells, però ella durant tota l'estona sense dir cap paraula. Van anar a mirar a la cova però allà no hi havia ningú, i per tot el bosc tampoc.
Tots van pensar que Belial s´havia anat a altre lloc, potser a sa casa. Jonathan es va quedar molt disgustat perquè no havia trobat al seu primer amor.
-Potser quan es va anar que li hi haguera passat qualsevol cosa.- va dir Rey mirant a Jonathan.
-No digues eixes coses Rey! Belial està bé. Sols que potser està a sa casa.- li va cridar Jonathan al seu germà.
Jonathan va començar a plorar i Anna va fer-li una abraçada.
-Tranquil, de segur Belial està bé en la seua casa.- Anna no sabia com tranquil·litzar-lo i li va mentir dient açò.-Podem anar al poble per a passar les festes junts, no?
Rey va mirar com la noia abraçava al seu germà i va sentir un malestar molt fort y gelosia.
Tots tres van anar caminant al poble, però Rey no va parlar en tot el camí i Anna es va adonar d'això.
Quan Anna anava a preguntar que li passava a Rey, Jonathan va començar a córrer darrere d'una noia. Rey i Anna van seguir-lo fins que la noia va parar.
-Belial!, ets tu!- Va cridar Jonathan, la seua veu estava entretallada.
Tots els habitants van mirar cap on estaven ells. Van començar a dir que eixa era la dona, la que parlava amb el xiquet.
Tots van anar a preguntar a Rey que qui era la persona que parlava amb el seu germà. Ell va dir que era Belial, una amiga del seu germà des de fa uns dies.
Alguns van pensar que com una dona d'eixa edat podia ser amiga d'un xiquet i altres van pensar que allò era molt normal.
Fa dos dies...
Tot el poble estaven una reunió per a saber que passava al poble. Després d'estar debatent molt es van adonar que veien un pecat en aquella dona. Des d'eixe moment eixe poble ha sigut batejat com "El poble del dimoni".
El taverner es va quedar mirant a tots ells amb una cara de tristesa. Els clients es van adonar d'això i li varen preguntar si ell creia en eixa història.
-Jo... No puc fer més que creure'l... Sóc el que va enamorar-se d'eixe dimoni. I fins ara estic enamorat.- va dir amb un poc de nostàlgia y por.
Tots es van quedar sense saber que dir i eixa història no va ser tornada a contar fins que Belial va tornar.