Geologia, la ciència desconeguda | L'objectiu d'aquest bloc és acostar una mica més la geologia a la consciència de totes i tots, perquè, tal i com hi podreu descobrir, la geologia ja és molt a prop nostre!
Geologia, la ciència desconeguda
L'objectiu d'aquest bloc és acostar una mica més la geologia a la consciència de totes i tots, perquè, tal i com hi podreu descobrir, la geologia ja és molt a prop nostre!
Geologia s.s.
Geologia en l’educació
Viatges geològics
Publicat el 12 de juliol de 2018 per MARTA FERRATER GOMEZ
El 64% de les roques de l’escorça són roques ígnies i es formen a partir de la consolidació d’un magma. El magma és un sistema rocós format principalment per una fase fosa, que inclou elements i molècules volàtils dissoltes i una proporció de sòlids. El magna no constitueix la totalitat del mantell tal i com resa la creença popular. Al contrari! La majoria de la terra es troba en estat sòlid (exceptuant el nucli extern). Els magmes es formen normalment al mantell terrestre superior i en nivells intermedis i profunds de l’escorça, i només en els casos de punts calents a nivells més profunds del mantell
El magmatisme és el conjunt de processos relacionats amb la formació i la transformació del magma, els seus moviments i la consolidació, per refredament, en una roca ígnia.
La fusió de les roques depèn de la pressió, la temperatura i de la quantitat de volàtils. Així, la fusió es produeix per augment dels tres factors (o per augment d’algun dels tres o de dos d’ells, mantenint els altres constants), ja que la presència de volàtils fa disminuir la temperatura de fusió. Cal tenir clar que com que la composició inicial d’una roca no és homogènia, la fusió no és uniforme, ja que cada mineral té un punt de fusió característic. Per tant, entre que la roca comença a fondre (punt solidus) fins que està completament fosa (punt liquidus), conviuen una fase de magma i una de roca.
El 99% dels minerals que formen un magma són del grup dels silicats i els compostos volàtils són principalment H2O, però també hi ha CO, CO2, SO2, etc.
La composició d’un magma depèn de:
els factors genètics (composició del protòlit, concentració de volàtils, pressió i temperatura), i
els canvis que es produeixen des de que es genera, és a dir, els factors evolutius.
En condicions adequades el magma que es forma és l’anomenat magma primari i a mida que aquest ascendeix (com que és una fosa, té un volum major i per tant una densitat menor, que provoca l’ascensió) pateix modificacions per a transformar-se en el que s’anomena magma secundari. Aquests canvis són causats per:
barreja de magmes,
assimilació de fragments de la roca encaixant, o
cristal·lització fraccionada.
De la mateixa manera que els minerals no es fonen tots alhora, la consolidació també té lloc de forma gradual i sempre tenint presents els elements existents en el magma. Els primers en cristal·litzar són els minerals amb menys contingut en sílice, que són els que tenen un punt de fusió més elevat. A mida que cristal·litzen aquests minerals, la fosa s’enriqueix en sílice fins que al final cristal·litza el quars (Si2O). Aquesta sèrie de cristal·lització s’anomena sèrie de Bowen i se’n distingeixen dues, la discontínua (olivina, piroxé, amfíbol, biotita, moscovita i quars) i la contínua referida als feldspats, on primer cristal·litzen els de calci, mentre el magma s’enriqueix en sodi , després els de sodi, el magma s’enriqueix en potassi fins a cristal·litzar l’ortosa (anortita, andesita, oligòclasi, albita i ortosa). Així doncs, per cristal·lització fraccionada els magmes secundaris cada cop contenen més sílice i els cristalls que es formen per densitat tendeixen a anar cap baix.
(Colivine [CC0], from Wikimedia Commons; Link)
Per a diferenciar els magmes segons la composició s’usa el concepte d’acidesa. Els magmes àcids són aquells que conten >66% de sílice (Si2O), els intermedis entre 66-52%, els bàsics 52-45% i els ultrabàsics <45% de sílice. Com més bàsic sigui un magma, el seu punt de solidus serà més alt (1200ºC), contindrà menys volàtils (en proporció), permetrà la cristal·lització de minerals màfics, és a dir, aquells de color i serà menys viscós. Pel contrari, els magmes àcids estan a una temperatura més baixa (900ºC), contenen més volàtils, tenen una viscositat molt alta i a partir d’ells es consoliden molts minerals fèlsics (color blanc o claret).
Classificació de les roques ígnies
Segons l’emplaçament
Les característiques de les roques ígnies depenen de la composició del magma a partir del qual consoliden i de les condicions d’aquesta consolidació. Així es diferencien:
els magmes que consoliden en superfície (un magma en superfície s’anomena lava) on hi arriben en forma de volcans;
els magmes que consoliden a poca profunditat, generalment en dics i filons; i
els magmes que consoliden en profunditat.
Les roques que es formen en aquests contextos són les roques extrusives volcàniques, les roques intrusives hipabissals i les roques intrusives plutòniques, respectivament.
Les roques extrusives s’associen normalment a volcans. Les principals parts d’un volcà són l’edifici volcànic, que es va construint gràcies a les subseqüents erupcions amb el material extruït durant aquestes, la xemeneia (núm. 10), que és el conducte per on ascendeix la lava, i el cràter (núm. 4), que és la sortida. És molt comú que els volcans presentin cons secundaris degut a fissures connectades amb la cambra magmàtica (allà on s’acumula el magma) o la xemeneia (núm. 9).
(©Sémhur / Wikimedia Commons; Link)
Les erupcions volcàniques depenen de la composició del magma, com més àcid (i per tant amb més concentració de volàtils dissolts) més explosiva és l’erupció. Es classifiquen segons l’índex d’explosivitat d’escala logarítmica en: a) hawaiana, quan el material de les erupcions és únicament lava; b) estromboliana; c) vulcaniana; i d) pliniana, augmentant progressivament el volum total dels productes expulsats, l’altura assolida pel núvol eruptiu, la durada de l’erupció, etc. Quan l’explosió és molt gran es forma una caldera.
Les roques intrusives, en canvi, s’acumulen en: a) batòlits, que són cossos de roques discordants amb l’encaixant i de dimensions superiors als 100km2; b) sills, que són intrusions subhoritzontals en forma de capa; d) lacòlits, intrusions concordants amb l’encaixant i de forma lenticular que deformen els estrats superiors; i f) dics, que és el reompliment de fissures verticals. En general, com més petita és la intrusió, més ràpidament es consolida el magma i per tant la mida dels cristalls que es formin serà més petita, tot i que hi ha excepcions com és el cas de les pegmatites.
(Extret de: Intrusive Igneous Bodies by Steven Earle is licensed under a Creative Commons Attribution 4.0 International License; Link)
Segons la textura i l’estructura
Els components de els roques ígnies són cristalls, vesícules i vidre (material sòlid amorf sense estructura cristal·lina). Els dos últims components són exclusius de els roques volcàniques i per tant ja es poden usar com a criteri per a classificar-les.
La textura de les roques ígnies s’usa com a criteri per a classificar-les, ja que ve condicionada per les condiciona de consolidació. Cal fixar-se en:
la cristal·linitat: si està formada 100% per cristalls és holocristal·lina, si té més d’un 90% de vidre és holohialina, i els cassos intermedis s’anomenen hipocristal·lina.
la mida absoluta dels cristalls: si tots o una part són menors de 0,1 mm és afanítica i si és major fanerítica (tots els cristalls es distingeixen a ull nu).
la mida relativa dels cristalls: si tots són d’igual mida s’anomenen equigranulars, i si no és així i per tant la roca és inequigranular pot ser perquè tinguin una distribució bimodal (textura porfírica on s’observa matriu i fenocristalls) o una distribució seriada.
el desenvolupament de les cares: són idiomorfs quan les seves cares estan ben formades, al·lotriomords si han crescut amb interferències i hipidiomorfs si és un cas intermedi.
Pel que fa a l’estructura (característica també relacionada amb la gènesi) destaquen les anomenades “pillow lava” que són estructures esfèriques que es formen durant erupcions submarines i les disjuncions columnars en forma de prismes de base hexagonal que es produeixen per refredaments ràpids de la lava. A més, la morfologia del sostre de les capes de lava pot ser aa, si aquesta circulava amb dificultats per l’alta viscositat i queden tot de formes puxegudes, o pahoehoe (o cordada) si la viscositat era molt baixa i forma formes de cordes paral·leles.
Segons la mineralogia
Tal i com s’ha dit, els minerals associats a magmes més abundants són els silicats. Els minerals fèlsics són els de color clar i són rics en Si, Al, Na i K i pobres en Fe i Mg. En destaquen el quars, els feldspats (alcalins i plagiòclasi), els feldspatoïds, les miques blanques (moscovita) i els silicats d’alumini. Els minerals màfics o de color fosc són rics en Fe, Mg, Ca i pobres en Si, Al, K i Na (olivina, piroxens, amfíbols, biotita, granat, cordierita, òxids, sulfurs…).
Els minerals que es formen en condicions magmàtiques, és a dir, durant la seva formació han coexistit amb una fase fosa, s’anomenen primaris i els que han reemplaçat als primers en processos a temperatures submagmàtiques, secundaris.
Streckeisen el 1976 va proposar una classificació tenint en compte els minerals essencials, la gènesi de la roca i la seva proporció de minerals màfics. Va proposar posicionar els tipus de roques intrusives en un rombe i les extrusives en un altre, els vèrtexs dels quals són el feldspat potàssic (A), el quars (Q), la plagiòclasi (P) i els feldspatoïds (F). Segons aquest esquema, quan una roca conté quars no pot contenir feldspatoides i viceversa.
En el cas de les roques plutòniques s’ha de tenir en compte la proporció de minerals màfics, ja que si aquesta és igual o superior al 90% s’usa un altre triangle composicional, els vèrtexs del qual són piroxé, olivina i amfìbol. A més, qual la plagiòclasi és anortosita en més d’un 50%, s’usen uns altres triangles, la base dels quals són les roques ultramàfiques i el vèrtex superior és la plagiòclasi.
(Extret de: Sistemes Classificació de Roques; Llicència Creative Commons)
Les figures que es presenten són una simplificació de la classificació oficial. Per a veure els diagrames en detall es pot visitar aquesta publicació: Diagrama d’Streckeisen
Sèries ígnies
Ja s’ha mencionat que els magmes primaris pateixen unes variacions gràcies, entre d’altres, a la cristal·lització fraccionada que permet que aquesta variació sigui progressiva. El conjunt de roques cogenètiques que es formen s’anomena sèrie ígnia. La particularitat d’aquestes sèries és que estan estretament relacionades amb el context tectònic: a) les sèries alcalines són pròpies de contextos d’intraplaca continental; b) en intraplaca oceànica hi ha sèries toleïtiques i alcalines; c) en dorsals oceàniques, sèries toleïtiques; i d) en vores convergents les sèries calcoalcalines
(Extret de: Link)
Publicat dins de General, Geologia s.s.	| Deixa un comentari
Història geològica dels Pirineus
Publicat el 11 de juliol de 2018 per MARTA FERRATER GOMEZ
Fent els Cavalls del vent, vaig topar amb un plafó informatiu en el Refugi de Rebost on clarament s’explica la història geològica dels Pirineus, i ho vull compartir de la manera més cutre que se m’ocorre: copiant i enganxant (extret de: Link)
Publicat dins de Geologia s.s.	| Deixa un comentari
Adreces d’interès referents al mapa geològic de Catalunya
La pàgina web de l’Institut Cartogràfic i Geològic de Catalunya (ICGC) per a poder visualitzar gratuïtament el mapa geològic de Catalunya a diferents escales és el http://www.icc.cat/vissir3/. En aquesta pàgina es pot comparar amb altres mapes i sobreposar-los, a més de descarregar alguns mapes (no el geològic).
Malauradament, en aquesta no es troba la llegenda del mapa geològic. En canvi sí que es poden conèixer les diferents litologies a http://betaportal.icgc.cat/visor/client_utfgrid_geo.html., ja que apareixen en pantalla en clicar, indicant també l’edat.
En la pàgina del vissir a més també es poden carregar punts, igual que en l’aplicació https://www.instamaps.cat/index.html. El principal problema és que en aquesta no es pot usar el mapa geològic com a capa de fons.
Publicat dins de General, Geologia en l'educació	| Deixa un comentari
Cavalls del Vent (juliol 2018)
Cavalls del Vent és el nom d’una travessa circular entre vuit refugis situats en el Parc Natural del Cadí-Moixeró. La longitud total és d’uns 82km i el desnivell positiu és de més de 5000m. La velocitat de realització depèn de cadascú i de quins paràmetres es vulguin gaudir, en el cas que us presento: la geologia!
Geològicament, la totalitat del recorregut transcorre pels Pirineus. En les tres imatges es pot veure el recorregut sobre del mapa topogràfic i/o el geològic (també es pot obrir en el següent mapa d’instamaps: Link)
30/06/2018: Sortida des de Bagà en cotxe i aproximació fins al Refugi de Rebost (uns 15minuts caminant des d’on es pot aparcar). Des del mirador del Refugi, hom pot prendre una idea de les roques que anirà trepitjant (el mapa geològic del Parc Natural es troba en aquest enllaç: Link)
(modificada de: Mirador del Refugi de Rebost, Una mirada a la història del Pirineu; Parc Natural del Cadí-Moixeró, Generalitat de Catalunya; Link)
Aquesta etapa és curta (7km) i acaba fent nit al Refugi Niu de l’Àliga. Geològicament, transcorre per roques d’edat paleozoica, concretament del Devonià i Carbonífer afectades per l’orogènia herciniana.
(extreta de: Itinerari geològic Coll de Pal – La Tosa, Parc Natural del Cadí-Moixeró, Generalitat de Catalunya; Joan Casòliva; Link)
01/07/2018: Refugi Niu de l’Àliga fins al Refugi Serrat de les Esposes. En aquest tram les roques que afloren també són d’edat paleozoica (Devonià i Carbonífer) i estan deformades.
02/07/2018: Aquesta és una etapa on es passa un refugi (Cortals de l’Ingla) abans d’arribar al Refugi de Prat d’Aguiló. És justament poc després de passar aquest refugi que es creua la discontinuïtat entre les roques carboníferes i les permianes. Aquesta discontinuïtat existeix perquè les roques del Permià no estan afectades per l’orogènia herciniana. Just en sortir del Refugi Serrat de les Esposes afloren les pissarres del vídeo.
Per allà on es passa es poden veure molts arbres amb el tronc ondulat, com el que mostro en el vídeo.
Del Mesozoic només hi ha una part del Cretaci superior, concretament roques pròpies d’un ambient continental i les que corresponen a la fàcies Garumnià. La majoria del recorregut transcorre per roques del Paleocè, menys cap al final, on en descendir per arribar al refugi es tornen a creuar roques del Cretaci i alguns sediments d’edat holocena.
El més curiós és que justament al costat del Refugi de Prat d’Aguiló hi ha un aflorament de roques ígnies (probablement volcàniques o hipabissals) de l’Estefanià (una sèrie del Carbonífer superior).
03/07/2018: El dia comença amb l’ascensió a la Serra del Cadí per una sèrie del Paleocè i Eocè. En les roques del Eocè es poden trobar nummulits i alveolines, que són foraminífers d’aquesta època.
(Fotografia de la Serra del Cadí amb la interpretació d’alguns estrats i la marca de cabussament cap al sud)
Poc després d’agafar la pista del Pedraforca, la sèrie finalitza pel contacte amb un encavalcament que posa en contacte les roques mencionades amb les del Cretaci superior. La resta del dia transcorre per aquest mantell (Mantell inferior del Pedraforca) fins al refugi del Gresolet que es troba en uns dipòsits col·luvials de l’Holocè i al límit de l’encavalcament lubricat pels guixos del Triàsic de la fàcies Keuper.
En la carretera es pot observar un contacte discordant entre uns conglomerats sin-tectònics (és a dir, es van dipositar mentre els Pirineus es deformaven) i les roques del Cretaci superior. En la imatge es pot veure la interpretació d’aquest contacte erosiu.
04/07/2018: La majoria de l’etapa transcorre per margues de l’Eocè fins a deixar la pista i començar a ascendir pels Empedrats cap al Refugi de Sant Jordi. A partir d’aquí es baixa (les capes cabussen cap al sud) en la sèrie caracteritzada per potents estrats de calcària molt remarcables en el paisatge fins al Cretaci superior.
05/07/2018: L’últim tram fins arribar al Refugi de Rebost altre cop es caracteritza perquè el camí va travessant les discordàncies entre el Cretaci superior i el Triàsic superior, entre el Triàsic superior i l’inferior i entre el Triàsic inferior i el Permià, fins finalment travessar l’existent entre el Permià i les roques paleozoiques afectades per l’orogènia herciniana, on es troba el refugi.
Publicat dins de Cavalls del Vent, General, Viatges geològics	| Deixa un comentari
Camp magnètic de la Terra
Publicat el 10 de juliol de 2018 per MARTA FERRATER GOMEZ
Per què s’utilitza una brúixola per orientar-se? És veritat que les brúixoles marquen el nord?
(vídeo de creació pròpia, accepto comentaris i crítiques!)
Distribució de volcans i terratrèmols
Fa dies que a les notícies es mencionen volcans en erupció. Gran part de l’activitat volcànica ve definida per la distribució de les plaques tectòniques i dels seus límits. Aquesta distribució també condiciona les zones sísmicament més actives de la Terra.
Comparteixo dues pàgines web on poder comparar l’activitat volcànica i la sísmica de dos dies consecutius. Hi ha alguna relació? I amb el mapa de les plaques tectòniques? Com s’expliquen els volcans i terratrèmols allunyats dels límits de plaques?
Parcs Nacionals EUA (juliol 2013)
Publicat el 9 de juliol de 2018 per MARTA FERRATER GOMEZ
18/07/2013: Arribada a San Francisco al vespre
19/07/2013: Tot i ser un viatge dedicat als parcs nacionals, val la pena passar dos dies a San Francisco. El primer dia es pot fer una visita guiada (de les que al final es dona la voluntat), anar a les POS (Public Open Spaces) i a la Lombard Street (tot i estar massificada, és encantadora).
20/07/2013: El segon dia es pot visitar la Pier39 que és on hi ha els lleons marins (tot i que a l’estiu no n’hi ha gaires) i fer una ruta amb bicicleta pel Golden Gate Bridge. Aquesta ruta és molt típica de fer i per tant està massificada fins al punt de formar-se embussos i mals rotllos en algunes zones. Per dinar un Clam Chowder al Fihserman’s Wharf i de tornada cap al centre es pot passejar pels molls, des d’on es veu la Treasure Island i veure el mercat en el Ferry Building
21/07/2013: Conducció ara sí cap al Yosemite National Park atravessant el Bay Bridege, agafant la 580 i la 120 east. Com que és el primer parc, cal la pena comprar l’abonament anual per a la resta de parcs (uns 80$), és veritat que les vacances són molt més curtes que això, però amb quatre parcs d’amortitza. El paisatge és espectacular: arbres altíssims, parets de granit tallades com per ganivets i una vall amplíssima! El famós Half Dome (foto) és impressionant. En arribar a la tarda val la pena visitar les Yosemite Falls, ja que és una excursió curta. Econòmicament, cal allunyar-se del parc per a dormir, sobretot si com és el cas no es fa amb temps!
22/07/2013: Excursió al Cathedral Lake. Aquesta zona es troba al nord del parc i no és gaire coneguda i per tant molt recomanable per a gaudir de la naturalesa. És un lloc on es pot fer una remulladeta a 3000m d’altitud, tot i que cal vigilar perquè l’erosió ha fet que aquest llac guanyi profunditat molt ràpidament. A més, una pluja que comença amb quatre gotes, pot convertir-se en una super tormenta en pocs segons. Geològicament és una zona de granits on es poden veure moltes fases d’intrusions i cosos ignis amb fenocristalls de feldspat de més de 5cm (foto). A la tarda, és recomanable parar al Tenaya Lake i al Olmsted Point (foto) on en aquest darrer es veu perfectament la forma d’U de la vall, pròpia d’un modelat glacial i nombrosos blocs errants de granit de més 1 metre cúbic. Per a veure sequoies gegants de tornada per la carretera un possible lloc és al Toulome Groves.
23/07/2013: Visita a les Vernal Falls (cal anar aviat), al Glacier Point on en aquest darrer es pot pujar en cotxe o caminant i des d’on hi ha unes vistes espectaculars, al Sentinel Dome i al Tunnel View. Geològicament, les intrusions granítiques tenen entre 100 i 80 Ma i 200ka, i quan les roques es van exhumar el modelat glacial es va imposar al modelat fluvial previ. Com que actualment, no hi ha glaceres, la vall s’ha reomplert amb sediments fluvials i de dinàmica de vessants. Lamentablement, la morena frontal va ser dinamitada antròpicament.
24/07/2013: Conducció al llarg del Death Valley National Park. A aquesta parc se l’anomena Cabinet of Wonders pels geòlegs i geòlogues i és que tot el que es veu és nou i espectacular: sense vegetació es poden observar tots els tipus de roques existents i les relacions entre elles, a part d’una espectacular dinàmica externa pròpia d’ambients àrids. Les parades que es fan a 50ºC són al llarg de la carretera (Father Crowley Vista Point, Paramint Valley, Mesquite Flat Sand Dunes i Zabriskie Point (foto)), però queden per visitar l’Artist Palette Badwater, el Mosaic Canyon i el RaceTrack.
25/07/2013: Las Vegas
26/07/2013: Arribada al Zion National Park a la tarda i excursió al Canyon Overlook on pel camí es pot observar estratificació creuada en unes sorres de fa 180Ma (foto). Com que la zona està amenaçada per perill de tempestes fortes, algunes zones estan tancades (Angels Landing i Observation Point), que provoquen flash floods i caiguda de llamps (si se us posen els pels de punta, cal marxar ràpidament).
27/07/2013: Excursions als The Narrows (un congost on es camina riu amunt), al Weeping Rock i a les Emerald Pools. Per sort, accedir a tots aquests llocs és molt fàcil ja que dins el parc els visitants s’han de moure amb autobusos llançadora, que fa que sigui un parc tranquil sense presència de cotxes.
28/07/2013: Visita al Bryce National Park, que és un parc caracteritzat per una sèrie sedimentària clàstica de colors excavats per la geodinàmica externa. Com que és un parc petit, a part d’una petita excursió del Sunset al Sunrise Point, el parc es visita en cotxe fent parades als diferents miradors: Interpretation Point, Bryce Point, Paria View, Swamp Canyon, Natural Bridge, Ponderosa Canyon i Rainbow Point.
29/06/2013: Camí fins al Grand Canyon National Park. Es passa molt a prop de l’upper Antelope Canyon que és una reserva navaja on s’han fet fotografies de les típiques que apareixen en els salvapantalles dels ordinadors. Sincerament, tenint en compte el preu i la mala organització, és un lloc molt prescindible.
El Grand Canyon és simplement molt gran, un lloc magnífic, espectacular, on els ulls no descansen mai! La tarda es pot invertir en fer parades al llarg de la carretera resseguint el South Rim (Desert View, Navajo Point, Lipan Point, Moran Point, Grand View Point, Pipe Creek Vista i Mather Point). Com que altra vegada, per a dormir al parc cal planificació, una bona alternativa és dormir a Williams.
30/06/2013: Caminada pel Bright Angel Trail fins a la resthouse 3mi. Tot i semblar una distància curta, durant les excursions al Grand Canyon s’ha de vigilar perquè és com una muntanya invertida, on començar és molt fàcil, però pujar és molt complicat. A part, el desnivell és altíssim (en uns 5km, un desnivell de 650m) i cal vigilar qui no estigui acostumat. Dos anys més tard vaig fer el camí sencer fins a tocar al Colorado River i es necessita tot el dia, portar menjar, capes de roba (tèrmicament hi ha grans diferències) i ser mentalment molt forta.
31/07/2013: Visita al Yaki Point amb l’autobús llançadora i assistència al Park Ranger Program de geologia, que és una xerrada divulgativa geològica sobre el parc. Deixo aquí el resum de la història geològica: a) 1840Ma col·lisió del continent nord-americà amb una cadena d’illes (formació del Vishnu Basement Rocks), b) erosió, c) degut a la formació del continent Rodinia a l’oest de Nord-Amèrica, sedimentació de fang i sorres (formació del Grand Canyon Super Group, 1200-740Ma), d) fracturació de Rodinia, extenció i basculament de les roques (750Ma), e) erosió, f) sedimentació en una plataforma marina somera, transició i continental d’una sèrie de 4000peus (525-270Ma), g) formació del continent Pangea, h) fragmentació de Pangea (245Ma), i) subducció de la placa Farallon sota la nord-americana per l’oest (aixecament del Colorado Plateau, 70Ma), j) erosió, k) incisió del Colorado River (5-6Ma)
01/08/2013: Cap a San Francisco
02/08/2013: Tornada a casa
Publicat dins de EUA_Parc Nacionals, Viatges geològics	| Deixa un comentari
La geologia arreu
En aquest grup d’articles, englobo alguns viatges personals on quedar fascinat per la riquesa geològica que ens envolta!
Publicat dins de Viatges geològics	| Deixa un comentari
Itinerari geourbà per Vilanova
Publicat el 26 de juny de 2018 per MARTA FERRATER GOMEZ
S’ha d’anar a la muntanya a veure roques i minerals?
La resposta és clarament no! Les façanes i paviments de les ciutats i pobles són els nostres grans còmplices per poder fer una ruta geològica per la ciutat. S’hi poden trobar roques dels tres tipus principals (ígnies, sedimentàries i metamòrfiques) i en alguns casos s’hi poden deduir processos, com ara precipitació, fusió parcial, transport de materials, etc.
En aquest link es poden veure algunes de les parades que es van fer durant l’itinerari realitzat amb els Bordegassos: Link
Per què vull ser geòloga?
Publicat el 25 de juny de 2018 per MARTA FERRATER GOMEZ
La geologia és una ciència poc coneguda. La raó de ser d’aquest blog és justament donar-li més visibilitat. Aquesta entrada és la traducció d’un capítol que vaig escriure per a la divulgació científica on hi explico per què vaig estudiar geologia: https://yoquierosercientifico.blogspot.com/2018/01/yo-quiero-ser-geologa-marta-ferrater.html
Sé de la inexistent o, en el millor dels casos, mala fama de la que gaudeix la geologia. Per això, als pocs valents que estiguin disposats a llegir aquest capítol, prometo no avorrir-los. només pretenc transmetre el que la geologia representa per a mi, no simplement una ciència, sinó la meva gran passió. Per començar, enumeraré les raons que poden dur a afirmar amb rotunditat: “vull ser geòloga”.
Vull ser geòloga per a:
Entendre com es van formar les muntanyes del meu voltant
Entendre els lents, però a vegades catastròfics processos que modelen la Terra i com relacionar-los amb els ocorreguts en el passat
Trobar errades en les pel·lícules de desastres naturals, normalment protagonitzades per geòlegs
Considerar els perills naturals als quals està exposada cada meva i la meva ciutat
Identificar com en qualsevol equip d’exploració extraterrestre sempre cal una geòloga
Viatjar a l’interior de volcans actius i olorar el sofre que tenyeix tot de groc
Banyar-me en llacs a l’interior de cràters de volcans inactius
Tocar al mateix temps dues plaques litosfèriques separades per una falla
Posar un peu a una conca de drenatge diferent
Observar fascinada com la meva ombra varia al llarg de l’any i al llarg d’un dia, i entendre com funciona un rellotge de Sol
Navegar per sobre de fosses abissals o plataformes marines poc profundes, entenent que la fauna pròpia de cada medi és diferent
Escalar calcàries, gresos o granits, no només pedres
Estirar-me en platges constituïdes per milions de fragments de corall i altres esquelets d’organismes
Comparar la meva petjada amb la d’un dinosaure i transportar-me al seu medi, clima, relleu i vegetació diferents
Valorar la complicada i casual existència de l’ésser humà
Adquirir perspectiva del temps
Prendre consciència de que la majoria d’objectes manufacturats pels humans han estat i són confeccionats a partir dels materials de la Terra, des de les pedres tallants dels primers homínids fins als ordinadors més avançats
Tenir clar que totes les accions antròpiques tenen les seves conseqüències a la Terra i, per tant, per a la resta d’éssers vius
Usar l’aigua tenint en compte el seu delicat cicle d’evaporació i precipitació
Calcular el volum de roca que s’ha d’explotar per a extreure el petroli necessari per a omplir el dipòsit de gasolina
Degustar fruites i verdures de gustos diferents segons el sòl on hagin crescut
Fer campanyes de camp amb els meus companys, gaudint al mateix temps de la feina i la companyia.
Totes aquestes i altres raons són les que em farien repetir sense dubtar la decisió que vaig prendre fa anys en matricular-me a la universitat per a cursar aquesta ciència oblidada. El millor de tot és que vaig prendre aquesta decisió sense saber ni la meitat d’aquestes raons. el seu descobriment progressiu al llarg dels anys segueix sent emocionant avui en dia.
Sincerament, quan em vaig matricular no tenia ni la més remota idea de què m’espera. de sempre m’han cridat molt l’atenció les ciències en general, però a la vegada no era capaç de decidir-me per cap d’elles, perquè quan em mirava els plans d’estudi em semblaven monòtons. Quan un dia vaig comprovar el de geologia, em va sorprendre, ja que incloïa assignatures de física, química, matemàtiques, biologia, informàtica i totes les de geologia pròpiament dites. A més, hi havia programades moltes sortides de camp, a la muntanya, al mar, i no només a prop de casa. Això últim recordo que causava una clara enveja als meus amics que estudiaven altres coses. Al final del trimestre, enlloc d’estar a la biblioteca tancada un mes seguit, em passava setmanes fora de casa.
No enganyaré a ningú. Malgrat l’estigui presentant d’una manera desenfadada, el fet de que la geologia no sigui una ciència exacta, no vol dir que sigui senzilla, tot el contrari. Com en la majoria de coneixement, quant més se sap, més a prop de la veritat s’està. Així, durant els primers anys de carrera, es presenta el coneixement fragmentat, a vegades en forma d’assignatures poc motivadores (com en la resta d’estudis, la veritat). Aquesta metodologia a vegades pot ser feixuga, però al final arriba un dia meravellós.
El dia en que t’adones que ets capaç de relacionar tots els coneixements discrets fent que convergeixin i prenguin sentit. Aquell dia pot arribar en els últims cursos o més endavant a les primeres feines. Aquell dia passes a anar al camp per a analitzar elements o processos concrets i passes a analitzar els estrats, les formes i els detalls com a part d’un tot, sense classificar-los en llibres o apunts d’una assignatura concreta. Aquell dia saps que ets geòloga i que la vida no tornarà a ser la mateixa.
I és que no recordo com era anar a la muntanya o al mar o viatjar en cotxe creuant paisatges sense observar i identificar tots els elements que em porten a reconstruir ambients, processos, canvis, i en definitiva a intuir la història geològica del que ens envolta. I quan dic envolta em refereixo tridimensionalment, incloent l’interior de la Terra i la tant necessària atmosfera. No, no recordo com era observar la natura sense entendre-la, sense apasionar-me, sense voler compartir la bellesa del saber amb els que m’envolten. En definitiva, sense divertir-me!
A principi, a més, els professors ens repetien que estudiar geologia ens obriria les portes a viatjar molt. Jo no ho entenia, i tampoc li donava importància. Amb el temps, definitivament, ha estat un dels punts forts de la emva formació. No només durant la carrera i durant la vida professional, sinó també a l’hora de triar on anar de bacances, ja que prioritzo el context geològic. Gaudeixo dels volcans i de les formacions rocoses tant diferents a les de Catalunya i dels paisatges que arriben fins a l’horitzó.
Amb tot això vull arribar a explicar que ser geòloga no es limita a coleccionar minerals i roques en caixetes. Ser geòloga és ser la criminòloga de la natura, on unes evidències ben escollides permeten apropar-se a la veritat, a descobrir el que s’amaga en un puzle de milions de peces.
Actualment soc professora d’institut i sé que un percentatge diminut dels/de les meus/ves alumnes es convertirà en geòlegs o geòlogues. El meu objectiu tampoc és aquest. Em conformaré amb que aprenguin a apreciar la natura i que es creïn un esperit científic. Però potser després d’aquestes línies t’he convençut a tu, pacient i valent/a lector/a.
Marta Ferrater Gómez
EUA_Parc Nacionals
Geologia en l'educació