La joia és la peça artística més propera a la persona. Toca la pell.
La joia és la peça artística més propera a la persona. Toca la pell. Aquesta és la manera que té Pilar Vélez, directora del Museu del Disseny de Barcelona i experta en orfebreria, per fer-nos veure que la història dels objectes artístics i decoratius del cos humà va de bracet amb la història de l’art i de la societat en general. Acaba de publicar el volum Joiera i orfebreria catalanes 1852-1939 a Enciclopèdia Catalana, i li demanem que ens n’expliqui més.
Quan un quadre ens agrada molt, el pengem a casa. No el portem a sobre. En canvi, les joies sí que les duem posades, i a més, els seus diferents estils ens expliquen les tendències estètiques de cada època. Però què en sabem, de joieria i orfebreria? Pilar Vélez ha estudiat aquestes disciplines i ara presenta a Enciclopèdia Catalana un llibre que traça el recorregut d’aquest art des de mitjan segle XIX a Catalunya.
Com a data d’inici de Joiera i orfebreria catalanes, l’experta ha escollit l’any 1852. No és casualitat, sinó que és el moment en què es va fer l’últim examen de passantia per ingressar al gremi de joiers i obtenir el títol de mestre orfebre. Aquestes proves es feien després que l’aprenent hagués estat diversos anys a casa d’un joier. “Els exàmens es van acabar perquè l’estructura gremial de la societat va començar a dissoldre’s”, apunta Vélez, “i va arribar la industrialització: noves tècniques, nous materials i noves maneres de treballar”.
L’actual directora del Museu del Disseny descriu com la història de la joieria està lligada a la història artística i social de cada país. En el cas català, el punt d’inflexió va ser l’exposició universal del 1888. “És la porta d’entrada de Barcelona a Europa, la porta del modernisme i de la voluntat de modernització”, diu l’autora de l’estudi. Després, va venir el noucentisme.
Si el modernisme mirava cap al nord d’Europa, el noucentisme volia tornar a fer el gir cap a les arrels pròpies, cap al món mediterrani, sense deixar de voler ser modern. Tot això va confluir amb l’Art Nouveau europeu. “A Barcelona es va formar un nou panorama de joiers que havien après l’ofici durant el modernisme però que eren noucentistes, i això va continuar fins a la guerra”, destaca Pilar Vélez.
El llibre s’acaba el 39, amb la fi de la guerra i l’inici de la dictadura. Durant l’etapa de la República, la joiera catalana havia assolit la modernitat i estava al nivell de les arts europees. Va ser l’inici d’una dinàmica que el franquisme va estroncar. “Fins als anys 50-60 ja no hi haurà una recuperació”, assenyala l’experta, que sap relacionar perfectament la història del país amb les diferents fases de l’orfebreria.
De fet, Vélez és experta en alguns dels personatges importants de l’època dins d’aquest camp, com és la família Masriera, amb Lluís Masriera davant. N’ha publicat obres com ara Joies Masriera. 200 anys d’història (Ambit, 1999) i Lluís Masriera (Infiesta, 2002), i també hi dedica un espai al llibre d’Enciclopèdia Catalana: “Lluís Masriera ens porta a parlar del concepte joia d’art, que neix al voltant del 1900 i que ell aplica a les seves peces”.
La joia d’art és una aportació de l’Art Noveau que, a través de nous materials i noves tècniques, abandonava la idea que una peça havia de tenir molts brillants i advocava per buscar efectes plàstics. Es prioritzava el disseny per sobre de les pedres. És així com la iconografia simbolista –el món vegetal, per exemple- arriba a les joies, i particularment a les joies Masriera: “No era freqüent veure una joia que fos una granota”, reflexionar Vélez.
En aquella època, les joies relluïen dins del món de l’art: “A l’exposició universal del 1900 a París, que és el clímax de l’Art Noveau, les joies triomfen”, insisteix la investigadora, que explica que grans col·leccionistes internacionals van comprar peces. Avui en dia, algunes d’aquestes obres són als grans museus, però la majoria segueixen estant en l’àmbit privat: les joies acostumen a ser herència familiar.
En aquests casos, llibres com Joiera i orfebreria catalanes, 1852-1939 ajuden a resseguir les passes d’aquestes disciplines i a mantenir la seva història. De fet, Pilar Vélez ha fet una gran tasca de recerca de peces que fins ara estaven en col·leccions particulars. A més, les persones que adquireixin el volum podran comprar també una joia Masriera. De moment, Vélez recalca que no és una obra definitiva, i que obre molts camins a qui vingui darrere. I és que el cap i a la fi, com diu l’experta, “l’objecte proper viu més que tu”, i la joia que ens tocava la pell pot passar a altres mans… i a altres moments de la història.