Rin Tin Tín and Rusty – Ricard M. Aldea
21 febrer 2020 Ricard Aldea
M’he trobat la Carme al carrer i li he dit que anava al barber. Al barber?, ha preguntat. I m’ha mirat estranyada, com si no fos normal que anem al barber els qui tenim poc cabell. A qui no li agrada que li acaronin el cap unes mans expertes mentre tallen i igualen els cabells? A més, hi ha la barba i, qui te la pot deixar com te la deixa un professional? Jo, quan m’afaito o m’arreglo la barba, no em poso panys calents que dilatin els porus, ni me la perfilo amb la mateixa precisió com ho fa el Toni, que té la ma trencada de fer-ho. Ni tinc la mateixa gràcia a aplicar-me la loció per a després de l’afaitat ni l’oli que nodreix la barba. Tinc a casa una màquina de tallar cabells, però és només per a afrontar imponderables i sortir del pas, perquè si puc i ell no fa vacances m’estimo més d’anar al seu establiment regularment.
A mi m’agrada dur els cabells curts i ben arreglats. Sempre els hi he dut així, fins i tot quan en tenia, llevat de l’adolescència, quan per rebel·lia els duia llargs, com era moda. Era l’època hippy i contestatària que ara ens queda tan llunyana en tots els aspectes. Una cabellera esclarissada de cabells bruns i molt prims, que no presagiava sinó la calvície que havia de venir, hereva de la del meu pare.
Des de sempre, els pares feien que el barber em tallés ben curts els cabells. I amb serrell i sense ratlla. Aleshores, jo era un nen bo i obedient que sempre els feia cas i mai no els va dir que aquell pentinat no li agradava. Per això, perquè em portava bé i creia als meus pares, em feia tanta ràbia que el senyor Valentín, el de la botiga de queviures que hi havia a prop de casa, em cantés allò de: Ricardín chiquilín, embustero y bailarín, cada cop que em veia passar per davant del seu negoci.
Però era un bon home i va ser el primer a socórrer-me aquella vegada que els de la trepa del carrer de més amunt em van obrir el cap d’un cop de roc. Era una guerra entre bàndols enfrontats des de sempre que em va sorprendre en terreny de ningú. Jo no he sigut mai bel·ligerant i no participava en aquestes topades. El fet és que el trau que em van fer rajava abundosament i el senyor Valentín em va prestar els primers auxilis i em va acompanyar fins a casa taponant-me la ferida amb les seves pròpies mans descuidant l’atenció de la seva adrogueria. Era un bon home, però no es va distingir per l’encert del seu pronòstic: jo ni aleshores deia mentides, ni després he sigut mai ballador.
La tarda del cop de roc, per a consolar-me, els veïns del segon primera em van convidar al seu pis, a berenar i a veure Rin Tin Tín i las marionetas de Herta Frankel a la televisió. Eren els programes de mitja tarda que constituïen la programació infantil d’aquell temps. Només hi havia disponible una cadena que emetia en blanc i negre unes quantes hores al dia. També eren bona gent, els de Ribera. Durant un temps van ser els únics de tota l’escala que tenien televisió i sovint van tenir el pis ple de canalla que, en sortir d’escola a la tarda, s’aplegava al seu menjador per mirar-la.
Quan el Toni ja em tenia a mercè seva, amb la butaca estirada per a atacar la barba, ha arribat una parella. Eren uns coneguts seus d’altre temps que no són de casa nostra ni hi viuen. Feia temps que no es veien i han entrat a saludar-lo i a recordar-li que aquest estiu hi ha l’acampada que commemora els vint-i-cinc anys de la primera que van celebrar amb qui sigui que es van trobar en el seu moment. Quan han marxat, el Toni ha dit:
— Vint-i-cinc anys, ja! Com passa el temps!
— Que m’has de dir, Toni?, he respost jo.
41.580359 1.621756
Previous La Rasa dels Sis Gats
Next De vàndals i altres salvatges
Confinament (18)
Confinament (17)
Confinament (16)
Confinament (15)
Confinament (14)
Confinament (11)
Confinament (10)
Confinament (9)
Confinament (6)
Confinament (5)
Confinament (4)
Fantasies de confinament
Pedres, calor, virus