Infrahabitatge - Viquipèdia, l'enciclopèdia lliure
(S'ha redirigit des de: Barraquisme)
Dharavi, Un dels majors barris de tuguris al món, a la ciutat de Bombai, Índia.
Favela dóna Rocinha al ciutat del Rio de Janeiro, Brasil.
Assentament irregular a Haiti.
Països per percentatge de la població urbana resident en assentaments irregulars.[1]
Un infrahabitatge , assentament irregular o assentament informal, és un lloc on s'estableix una persona o una comunitat que està fora del marge dels reglaments sobre les normes establertes per les autoritats encarregades de l'ordenament urbà.
Els establiments irregulars (col·loquialment referits com «invasions» o «ocupacions») en general són densos assentaments que abasten a comunitats o individus albergades en habitatges autoconstruïts sota deficients condicions de vida. Prenen forma d'establiments espontanis sense reconeixement ni drets legals, expandint les vores de les ciutats en terrenys marginats que estan dins dels límits de les zones urbanes.
Són característics dels països en vies de desenvolupament o zones de pobresa de comunitats d'immigrants o minories ètniques en països desenvolupats. Típicament són el producte d'una necessitat urgent d'obtenció d'habitatge de les comunitats urbanes d'escassos recursos econòmics. Com a tals, es caracteritzen per certes condicions:
Una densa proliferació d'habitatges elaborats amb diversos materials reciclats
Per la degradació ambiental que causen en l'ecosistema local
Per severs problemes socials
Es generen quan l'administració vigent i les autoritats de desenvolupament urbà no poden tractar les necessitats de la comunitat sencera o quan grups de persones necessiten un lloc on viure però no disposen dels recursos econòmics necessaris per poder adquirir una habitatge de tipus «regular». Aquestes àrees es caracteritzen per posseir un nivell molt ràpid de creixement, no estructurat i no planejat. A escala global, els assentaments irregulars són un problema significatiu, especialment en els països del Tercer Món, els quals alberguen a la majoria dels habitants més desavantatges. Dins d'aquests assentaments és fàcil la formació de colles, i serveixen com amagatalls de bandes de delinqüents. Els robatoris, furts i violència de tota classe es donen més sovint en aquests llocs per la marginalitat en què viuen. El consum i venda de drogues tenen en aquests llocs el seu epicentre.
Un informe de la comissió de la seguretat social de les Nacions Unides de 1986 va indicar que entre un 30 i un 60% dels residents de les ciutats més grans dels països subdesenvolupats viuen en assentaments irregulars.
Normalment els assentaments irregulars tenen una estructura organitzacional definida, que és encapçalada pels líders comunitaris. Aquesta organització és una mesura que es dóna com a resultat de crear un mitjà de protecció davant les pressions de les autoritat és locals, que generalment estan en contra de la seva situació irregular i pot portar en molts casos al desallotjament. L'organització d'un assentament irregular es porta a terme mitjançant la generació d'una relació de solidaritat entre els seus veïns.
Els establiments irregulars són sistemes socials dinàmics complexos que experimenten un canvi continu. En ocupar la terra irregularment, els residents estan sovint preparats per evadir la llei amb l'esperança de millorar la seva posició econòmica. Típicament, la dinàmica política i social interna aquesta caracteritzada per la solidaritat i/o la confrontació. No obstant això, el conflicte intern és inherent en relació a la situació de la comunitat i els agents externs, com les autoritats i els residents circumdants. Una comunitat pot actuar en solidaritat al negociar amb les autoritats o l'envair un terreny. Les autoritats, en general, adopten una actitud passiva respecte a aquests barris degradats,[2] intervenint només quan el seu creixement genera desordres socials, disturbis o crim organitzat.
La solidaritat pot ocórrer durant les negociacions amb les autoritats, però les disputes poden ocórrer durant la implementació dels programes acordats amb les autoritats i durant el funcionament ple del mateix establiment.[3]
Per a un agent extern, és molt difícil intervenir en els establiments irregulars amb els objectius de millorar-los o procurar que les condicions físiques, higièniques, i la justícia social prevalguin. Els líders de la comunitat actuen com guardians, les relacions amb les autoritats tendeixen a ser irregulars i per tant, no regulades. A causa d'això, és difícil que les institucions formals d'ordenament territorial puguin fer repartiments equitatius.
Els acords es poden elaborar sobre una base quotidiana. A causa de la complexitat d'aquesta situació, molts projectes de millores no aconsegueixen assolir els resultats desitjats per les autoritats. En particular, molts observadors critiquen a projectes que lliuren arrendaments individuals, especialment propietat lliure d'impostos. No obstant això, també existeixen problemes associats amb l'ús de formes comunals d'arrendament.[4]
2 Majors assentaments irregulars per continent
3 Intervenció de la planificació urbana
4 Vulnerabilitat dels assentaments irregulars
5 Diferents denominacions locals
"ciutat perduda", Assentament a Mèxic.
El traç d'un assentament irregular en general és de forma irregular. Normalment aquest tipus d'assentaments no tenen la infraestructura i/o els serveis bàsics com ara aigua potable, drenatge, electricitat, i telèfon en els seus inicis, amb el transcurs del temps aquests es van dotant dels serveis mitjançant l'autoconstrucció i cooperació comunitària.
Seus residents existeixen en un estat permanent d'inseguretat legal i social, ja que viuen en terrenys sense el consentiment dels seus autèntics amos i estan subjectes a amenaces de desallotjament i la negació dels serveis municipals com ara aigua potable, recollida d'escombraries, drenatge pluvial, pavimentació de carrers i transport públic, i il·luminació, entre altres.
Sovint es localitzen en zones de risc subjectes a la degradació ambiental i perills. Es complica la implementació dels serveis bàsics per la seva manca de planificació i disseny urbà, a més del seu accelerat creixement. Els residents normalment no tenen prou preparació educativa i per tant no és comú que estiguin dins de les activitats econòmiques formals o al nivell del mercat laboral veí.
Les seves habitants tenen més riscos de contraure malaltia és ja una major mortalitat a causa dels seus nivells de pobresa i la influència negativa del medi ambient on resideixen. L'accés a l'equipament urbà tal com escoles, clíniques, i atenció social està molt limitat. L'espai públic obert pot ser insegur i insuficient per a les necessitats de la comunitat. Finalment, la disparitat visible entre els assentaments irregulars i les àrees circumdants pot portar a tensions socials i generar crim. Aquests mateixos factors també poden incrementar l'exclusió social i econòmica.
D'aquesta manera la ciutat irregular creix i creix deixant grans guanys per a uns pocs, pèssimes condicions d'habitabilitat per a molts-molts que no tenen una opció d'accés al sòl en el mercat formal-i, la tolerància i displicència dels governs que no fan cap tipus d'actuació ni per evitar aquests fenòmens ni menys encara per afavorir l'oferta de sòl formal i amb condicions dignes a preus possibles per als pobres. Per contra, en la majoria dels casos els governs concentren la inversió a la ciutat formal i realitzen programes curatius de poc abast a la gran ciutat irregular.
Majors assentaments irregulars per continentModifica
Àfrica Kibera, Nairobi, Kenya Àsia Dharavi, Bombai, Índia
Intervenció de la planificació urbanaModifica
Els establiments irregulars requereixen l'elaboració de models espacials que donin suport als esforços de millorar les condicions de vida més bàsiques, això és un contrast amb el món desenvolupat, on els progressos cap a les tecnologies per construir els models espacials 3D d'urbanització formal es consideren com un fet garantit. Els panorames més comuns d'aquest tipus d'investigació inclouen, entre altres:
Edificis a la Vila Heliòpolis, São Paulo, Brasil.
El monitoratge i predicció de les expansions
Reubicació dels residents cap a habitatges formals
Millora dels establiments existents
Administració dels recursos i l'ambient
Un requisit crucial per a una planificació urbana eficaç és posar en marxa l'accés a dades espacials exactes i actualitzats. Doncs els establiments irregulars creixen molt ràpidament i les tècniques tradicionals del mapatge no són econòmiques ni pràctiques. Per tant, les imatges aèries i satel·litals, són la millor font de la informació espacial sobre establiments irregulars.
Vulnerabilitat dels assentaments irregularsModifica
La urbanització ràpida sembla ser un dels factors claus en el creixement de la vulnerabilitat, en particular en famílies de baixa renda dins d'assentaments irregulars d'invasors.[5] El procés d'urbanització dóna com a resultat una pressió sobre la terra quan els migrants rurals passen a les ciutats i superpoblades, on el nouvingut té poques alternatives diferents a ocupar terres insegures.[6] Però els riscos de les amenaces naturals són només una part dels perills que afronten aquestes comunitats, amb freqüència hi ha riscos "normals" grans i de major pressió com són la mala nutrició, la salut deficient, i la inseguretat ciutadana.
Les poques oportunitats que tenen els habitants per sortir-ne solen dur la gent al crim, així per exemple, s'estima que 10.000 persones són narcoguerrilleres del Comando Vermelho (la meitat nens) a les faveles de Rio de Janeiro i 20.000 de Primer Comando Capital a São Paulo. Això augmenta la violència i discriminació en aquestes zones.[7][8]
Diferents denominacions localsModifica
Els assentaments irregulars es denominen de diferents formes en diferents països:
Argentina: «vila misèria» , vila d'emergència o simplement «vila»
Brasil: «favela»
Xile: «població callampa» , població, població o «campament»
Colòmbia: «barri marginal» , «barri d'invasió» , «barri baix» o «tuguri»
Costa Rica: «tuguri» o «precari»
Equador: «invasió» o «barri marginal»
El Salvador: «tuguri» o champerio
Estats Units: ghetto , hooverville , Shanty town , o projects .
Espanya: «barri de barraques» , «poblat barraquista» o «barri baix»
Guatemala: «assentament» O Champa
Hondures: «invasió»
Índia: slum
Mèxic: Assentament irregular , cinturó de misèria , ciutat perduda
Paraguai: Chacarita
Panamà: Barriada/barri Bruixa/o , invasió , assentament , "ghetto"
Perú: «poble jove» , «assentament humà» , invasió o barracó .
Puerto Rico: barriada o «raval»
República Dominicana: «barri»
Uruguai: «cantegril» o "Alacant" o suzuki
Veneçuela: «ranxo" o "barri»
↑ UN-HABITAT, daus de 2005 - http://www.unhabitat.org/stats/default.aspx
↑ "Faveles" a la española en Almeria , a El País, 24 d'abril de 2009.
↑ Barry; Mayson, 2000.
↑ Fourie 1993
↑ Davis I. 1987. Safe Shelter Within Unsafe Cities: Disaster Vulnerability and Rapid Urbanisation. Open House International 12,3:5-15
↑ Havlick, SW 1986. Third World Cities at Risk: Building for Calamity. Environment 28,9 november: 6
↑ La batalla de Sao Paulo, Article Imprès Arxivat.
Col·lecció i Gerència de Dades per Millores d'Establiments irregulars, (2001). Michael Barry i Heinz Ruther, International Conference on Spatial Informació per a Sustainable Development. Nairobi, Kenya.
Barry, M.; Mayson, D. Característiques dels establiments irregulars en un cas de restitució de terra rural: Elandskloof. Investigació Sociològica en-línia, 2000.
Fourie C D 1993. Un nou acostament al sistema de l'arrendament de la terra de Zulu: Una explicació antropològica històrica del desenvolupament d'un establiment irregular. Rhodes University, Grahamstown, Sud-àfrica.
Savino, G. (2019). «Del moviment migratori a l'edificació de barris gueto». Directa, núm. 482.
Fayos, E. (2019). «Trenta anys d'oblit». Directa, núm. 482.
Obtingut de «https://ca.wikipedia.org/w/index.php?title=Infrahabitatge&oldid=22269279»
Darrera modificació: 7 nov 2019 a les 22:22