You are here: Home / Trastorns Alimenticis / Símptomes per Prevenir l’Anorèxia Precoçment
L’anorèxia és un trastorn alimentari que comporta una important pèrdua de pes que representa un greu risc per a la salut de la persona. El principal símptoma de l’anorèxia es caracteritza pel temor a augmentar de pes, per la qual cosa, la persona busca la manera de disminuir de pes, mitjançant dejunis i la reducció de la ingesta d’aliments; és de vital importància detectar aquests primers símptomes de forma precoç per reduir al màxim les conseqüències físico-psíquiques de l’anorèxia.
Hi ha casos en què les persones inicien el trastorn intentant perdre una mica de pes o volent fer exercici, aquest és un punt determinant per a la cronificació de l’anorèxia així com el d’altres trastorns alimentaris ja que als / les pacients comencen a rebre estímuls socials en forma d’afalacs sobre la seva nova imatge, “que prim / a que estàs”, “! qui t’ha vist i qui et veu!”, “cada dia estàs més maca / o”, “Com ho has fet?”. També és molt important la millora inicial de l’autoestima, ja que algunes persones que en algun moment de la seva vida han pogut sentir que no complien amb els cànons estètics actuals, en començar a perdre pes se senten més acceptats socialment, més atractius / ves i tenen una certa millora emocional al sentir-se més integrats al grup. Això fa que aquesta sensació de certa eufòria es converteixi cada vegada més en una necessitat, fins al punt de poder arribar a ser addictiva, el que els duu a fer l’associació que quan més prima o prim estigui més èxit tindré i més feliç seré . El gran problema comença en creuar un punt de no retorn on el pacient entra en cert estat com de barrera emocional en què s’arriba a perdre el control de l’alimentació paral·lelament al de les seves emocions.
Frases com “que prima / o que estàs”, “! Qui t’ha vist i qui et veu!”, “Cada dia estàs més maca / o”, “Com ho has fet?” Poden afavorir l’aparició de l’anorèxia.
El primer que hem de tenir en compte per detectar un cas d’anorèxia de forma precoç, és que es tracta d’un trastorn que se sol iniciar en l’adolescència, per la qual cosa és de gran importància la família per poder detectar qualsevol símptoma que ens cridi l’atenció, hem de saber també que al principi del trastorn és difícil adonar-se que la persona ho està patint, ja que ells mateixos s’encarreguen de normalitzar les seves conductes per a no ser descobert i així poder seguir fent una mala ingesta. La majoria dels adolescents acostumen a menjar sols, no tenen horaris establerts i tampoc tenen una supervisió per part dels seus pares. Aquestes situacions fan augmentar la probabilitat de desenvolupar aquest trastorn. A més, és important que hi hagi una bona comunicació entre pares i fills, conèixer les seves preocupacions, gustos, cercles d’amics, etc. d’aquesta manera, amb el coneixement d’aquestes amistats podem detectar abans i prevenir l’anorèxia.
Recordem alguns símptomes de l’anorèxia perquè ens puguin servir de guia a l’hora d’intentar detectar un possible inici del problema: pèrdua significativa de pes, obsessió i control de l’alimentació “Això engreixa molt”, pesar-se moltes vegades al dia, racionar els aliments i controlar totes les calories tenen, comparar la seva silueta amb la de les amigues constantment “clar, com tu tens els malucs estrets”. A nivell fisiològic, se’ls pot alterar la menstruació i fins i tot desaparèixer del tot (amenorrea). Estan més tristos i irritables, es tornen, més perfeccionistes i intenten evitar anar a esdeveniments socials on es serveixi menjar. També és molt important que els pares estiguin atents a certs missatges dels seus fills per exemple, “ja he sopat a casa d’una amiga!”, “He d’estudiar!”, “Soparé en la meva habitació!”, avui estic inflada “.
Si tens algun dubte i t’agradaria saber si tens risc de patir anorèxia o un altre trastorn de l’alimentació, t’aconsellem que facis aquest test confidencial. Així podràs saber si seria bona idea visitar un especialista. Sort!
Bulímia: És un trastorn de la conducta alimentària, les persones que la pateixen es donen afartaments és a dir, ingereixen grans quantitats de menjar en poc temps, són incapaços de controlar els impulsos que el porten a menjar molt, no poden aturar i poc després tenen un sentiment de culpa i vergonya que els fa provocar-se una purga, que pot ser en forma de vòmits autoinduïts o bé fent ús de diürètics o laxants per eliminar líquids i amb això pes). Aquests aliments solen ser dolços, gelats i ho fan d’amagat per no ser descoberts. Alguns dels símptomes més destacats sobre la bulímia són els afartaments d’aliments i repetició de cicles de sobre ingesta, utilització de laxants, baixa autoestima i baix autocontrol pel que els augmenta la impulsivitat, se senten tristos i alhora ansiosos, es tornen més solitaris, de vegades poden arribar a consumir drogues i alcohol, fins i tot poden començar a tornar-se ludòpates i fins i tot cleptòmans.
Trastorn per afartament: És un trastorn greu en què la persona ingereix amb freqüència grans quantitats de menjar i té la sensació que ha perdut el control durant el moment de la ingesta. A diferència de la bulímia, la persona que el pateix no busca contrarestar l’afartament vomitant o utilitzant laxants o diürètics. Els símptomes poden ser, una baixa autoestima, mengen grans quantitats de menjar i de forma més ràpida, seguir menjant encara que se sentin plens, ho fan de forma solitària perquè no els vegin la quantitat de menjar de ingereixen, tenen una manca de control en el moment de menjar fet que els fa sentir tristesa, depressió i fins i tot vergonya, hi ha canvis de pes i pèrdua del desig sexual.
Entre els TCANE més coneguts podríem destacar la Vigorèxia i la Ortodexia.