El rescal del millor sistema financer del món | Jordi Franch Parella Weblog
Pàgina d'inici > Economia, Jordi Franch Parella	> El rescal del millor sistema financer del món
El rescal del millor sistema financer del món
Juny 12, 2012 Jordi Franch Parella	Deixa un comentari Go to comments
El setembre de 2008, Rodríguez Zapatero declarava pomposament que “España cuenta con el sistema financiero más sólido de la comunidad internacional”. El 5 de juny de 2012, Cristóbal Montoro, ministre d’Hisenda, assegurava que “los hombres de negro no vendrán a España porque no necesitamos un rescate”. Quatre dies més tard, Luis de Guindos, ministre d’Economia, anunciava un ajut financer als bancs espanyols de fins a 100.000 milions d’euros per part de la Unió Europea, mentre la premsa internacional parlava obertament de rescat. Poc després, Mariano Rajoy, president del govern espanyol, fatxendejava d’haver pressionat i acordat les condicions del rescat (perdó, línia de crèdit amb interès bonificat), al mateix temps que Durao Barroso, el president de la Comissió Europea, manifestava les reticències i dubtes que havia trobat en el líder hispà per tal que acceptés la intervenció europea. Intervenció que arriba tard i malament.
Tard, perquè l’autoritat monetària supervisora, el Banc Central, no va fer res per evitar la gran expansió creditícia prèvia, assegurant el subministrament d’alcohol en abundància en l’exuberant Festa de la Hipoteca Nacional (el crèdit total de Bancs i Caixes espanyoles es va multiplicar per 13 entre 1992 i 2007, passant de 88.500 milions d’euros a 1,07 bilions).
Perquè, mentre altres països com Gran Bretanya ja prenien mesures el 2008 amb tres bancs amb problemes (RBS, Lloyds i Northern Rock), aquí es beneïa un sistema de caixes d’estalvi controlades per partits polítics que finançaven projectes ruïnosos de nul·la rendibilitat econòmica.
Perquè quan es van posar de manifest els primers greus errors d’inversió per part de Caja Castilla-La Mancha (aeroport de Ciudad Real amb una pista d’aterratge de 4 km, però sense avions) no es va aturar el procés ni es van exigir responsabilitats, permetent el creixement de tumors financers encara més malignes (antigues caixes d’estalvi de titularitat pública).
I perquè, en definitiva, ha promogut la formació de grans entitats financeres zombis, canibalitzant petites caixes solvents com la malaurada Caixa Manresa (amb la inversemblant col·laboració dels seus òrgans de representació).
Malament, perquè aquest rescat no tindrà els efectes desitjats (els mercats ja han incrementat la prima de risc fins els 520 punts el primer dia hàbil posterior a la intervenció).
Perquè no trencarà el cercle viciós del sector públic que s’endeuta per salvar un sector financer que subscriu el deute públic, que utilitza al mateix temps com a garantia, cada vegada més degradada, per obtenir finançament barat del BCE.
Perquè 100.000 milions d’euros, canalitzats a través del FROB, suposa un increment del deute públic del 10% del PIB, encara que l’Eurostat no el comptabilitzi a les estadístiques oficials.
Perquè el pagament d’interessos, del 3%-4%, significa un increment de les despeses financeres anuals de 3.000-4.000 milions d’euros que empitjoraran el dèficit públic, allunyant-lo definitivament dels objectius fixats (5,3% del PIB el 2012 i 3% del PIB el 2013), i obligant a noves retallades.
Perquè aquest préstec de l’Eurogrup, instrumentat mitjançant el nou Mecanisme d’Estabilitat Financera, té prioritat de cobrament i passa per davant dels creditors privats, que es mostraran molt reticents a seguir finançant l’Estat espanyol.
Perquè el nou govern espanyol perd tota la credibilitat i malbarata la tímida confiança que els seus electors nacionals i creditors internacionals hi haguessin pogut dipositar, obrint la porta a l’hel·lenització del Regne d’Espanya.
Les agències de rating La UE rescata el sector bancari d’Espanya