Els hostes del Suprem - Diacrític
Espanya té claríssim que sentenciarà la dissidència catalana, com ha fet sempre. L'única diferència entre aquest segle i els anteriors és que ara el context polític i internacional l'obliga a passar pel paripé del judici, l'obliga a tenir set tios allà asseguts uns mesos per certificar finalment la decapitació. Però l'essència és la mateixa, la destrucció de l'enemic és la de tota la vida. I aquesta actitud ancestral ahir es reflectia en cadascuna de les cares dels jutges.
Quines cares. Mireu-me-les bé si encara no ho heu pogut fer. Agafeu els vídeos d'ahir, o poseu la tele avui, i analitzeu a fons aquelles cares, perquè ho tenen tot. El judici i tot el que representa el judici són exactament aquelles cares. Espanya gairebé sencera són aquelles cares. El passat i el present de la pàtria indivisible són aquelles cares. La viva imatge del tedi i la indiferència, el sopor. Són el tràmit, el pur tràmit que és per a ells i per a tot l'aparell de l'Estat aquest judici de pa sucat amb oli. Burocràcia farragosa. Protocol espès. Finezza homologada. Res més que això.
Ahir els jutges, mandrosos, eren hostes i hostesses. Els mateixos que, en un avió, abans d'enlairar-se, expliquen les instruccions de seguretat amb la desgana de qui sap que l'avió s'enlairarà independentment d'aquell tràmit soporífer. Marchena era i serà un hoste assenyalant les sortides d'emergència i bufant falsament l'armilla salvavides. Tots aquests mesos els jutges escenificaran la lligada del cinturó, es posaran la mascareta d'oxigen i faran el teatret que cal fer, perquè el segle XXI mana fer el teatret, però la performance no variarà en cap cas el destí dels presos polítics.
La sentència està feta, la neteja es farà com sempre, l'avió acabarà enlairant-se, i hostes i hostesses saben que volarà tants anys com sigui possible.