LA PANXA DEL BOU: Reflexions montserratines
Reflexions montserratines
I és que Déu no permet que puguin ser perfectament mirades amb un ull conscient i transparent les veritats alades, fins després del sagrat ensenyament que fan damunt el llom les garrotades. És que Déu, perquè el cor pugui sentir l'inefable perfum de certes coses, primer sol avesar-lo a un son ben fi; primer li ve de gust fer-li un coixí més aviat d'espines que de roses; i Déu, aquest coixí, me'l feia a mi. A les nines esclaves d'un pretèrit esguard inconscient, els va llevar les infecundes traves; i Déu va dir-me clarament: "Montserrat no és allò que tu miraves; Montserrat és això que estàs veient". (Josep Maria de Sagarra, Poema de Montserrat, fragments)
Vostre blau mantell és gran,és més gran que l'estrellada;puix ne sou Reina gentil,abrigau la nostra Pàtria.Vostre blau mantell és gran,emmantellau ses germanes,a València en son verger,en sa mar l'Illa Daurada.Vostre blau mantell és gran,abrigau tota l'Espanya,lo regne de vostre amor,com un niuet sota l'ala.
(A la Verge de Montserrat, Jacint Verdaguer)
No sé pas si els poetes actuals se senten tan inspirats per la mitologia montserratina com els d'abans. Tots els grans van escriure en algun moment sobre la muntanya, sobre la Mare de Déu i sobre tot aquest doll de simbologia inevitable que s'aplega en aquell indret.
Ens agradi o no, en els temps que corren, Montserrat va ser també durant segles un símbol hispànic i a moltes esglésies de la pell de brau hi ha vitralls o imatges amb la Mare de Déu de Montserrat. Felip II va morir amb una creu montserratina a las mans i una època d'esplendor del monestir és la de l'Abat Cisneros cosí de l'altre Cisneros famós. Les lectures presentistes sobre la centralització soferta pel monestir en aquells segles s'han de situar en el seu context, molt diferent del nostre, el mateix que s'han de situar en el seu context les abundoses referències a Espanya verdaguerianes.
Montserrat ha patit, com tants indrets, un excés de ciment i agressions al paisatge. Fa anys encara llegia algunes crítiques sobre les construccions abusives del párking i d'altres establiments comercials. En unes activitats en les quals vaig participar, fa alguns anys, a Montserrat, recordo que algú, després d'una xerrada, va comentar al conferenciant, un monjo, que allò s'estava convertint en un supermercat de l'espiritualitat, definició que em va sembla molt realista però que no va agradar gens al ponent, evidentment. De tota manera, m'he adonat que aquesta mena de coses les trobem molt malament als altres però quan ho fan els de casa i, a més, la comercialització prospera, es perdona el que sigui.
Montserrat i el seu context, fins i tot els seus monjos, s'ha mitificat com hem fet amb tantes coses catalanes. Fins i tot la figura de l'Abat Escarré, que tantes ombres presenta, ha quedat reduïda a una mena de lluitador pel catalanisme i la democràcia. Ens enganyem exigint als llocs i la gent més del que són i poden oferir. Un cas del present, avui d'actualitat, és Guardiola, a qui la gent ha santificat i a qui s'ha demanat, fins i tot, que entri en la política activa. Jo, si fos ell, fugiria corrent a les antípodes, durant una temporada, abans el context no em convertís en un sant o un heroi a la força. Qui assumeix aquest simbolisme acaba sent-ne víctima, crec que li ha passat una mica a gent com Lluís Llach, per exemple. Els romans, a les desfilades, repetien als guerrers triomfadors: recorda que ets un home. Si el conjunt geològic montserratí tingués vida pròpia, que potser la té, li hauríem de dir, de tant en tant: recorda que ets pedra. Harmonitzar l'estimació pels nostres paisatges i per les nostres tradicions i creences amb una certa racionalitat no resulta sempre fàcil. Més aviat tot el contrari.
Aprofito el moment per felicitar les Montserrats, un nom, per cert, que havia estat d'home en èpoques passades. És un nom que, si bé no ocupa els primers llocs en les preferències paternals i maternals, es va mantenint a través del temps, gràcies a Déu i al destí i a la fidelitat a les tradicions i devocions nostrades.
Diria que la mitología Montserratina actual és més cosa de polítics i esportistes, vegis el Conseller Baltasar o Pochetino. Ara els poetes no estàn per aquesta labor.
Probablement és així, Francesc.
Què dius ara, Montserrat nom d'home?Ets genial, Júlia, sempre que entro en el teu blog aprenc alguna cosa."Recorda que ets un home", gran veritat, però també és cert que personatges com Guardiola són prou intel·ligents com per intentar que tot plegat no els absorbeixi i els faci perdre el cap. Però també és cert que més enllà dels grans èxits conseguits, en una època mancada de gent amb valors i carisma que la figura de Guardiola alguns la vulguin santificar no és tan estrany.Poetes i Montserrat? La veritat les generacions joves que escrivim poesia confesso que la cosa montserratina no ens tira gaire.
I Montserrat és també un cognom. Quant els poetes res en puc dir però sí que puc afirmar que des dels pobles de Catalunya es fan constants excursions a Montserrat i els viatgers poden ser hispànics, indiferents o ultracatalanistes. En definitiva pel creient és la Mare de Déu i pertany a l'univers.Salutacions, Júlia!
Gabriel, fins al segle XIX s'utilitzava més aviat com a nom de senyor i sembla que a Mallorca fins força més endavant. Tens raó, Gabriel, els nostres polítics actuals tenen molt poc carisma i tot i que no sóc amiga de carismes admeto que Guardiola en té i el mateix pel que fa a valors visibles.Jo crec que avui la gent viatja més i els paisatges propers ja no tenen l'exotisme d'altres èpoques, de tota manera estar a Montserrat uns dies, -i nits- inspira, t'ho dic per experiència.
Tens raó Glòria. En l'estada que vaig estar fa uns anys es van fer diferents xerrades i això també es va comentar, allà hi va tot el món, des de l'immigrant magrebí de prop nostre als russos devots, és un indret universal. Els santuaris i monestirs són presents a indrets que serien sagrats en qualsevol context i religió. Llocs màgics? Potser sí.