La bogeria i la mort: Fenòmens futuristes
Fenòmens futuristes
Em presento: em dic Pol i tinc cinc mesos. De ben petit he comptat amb l'amor incondicional dels meus pares i familiars que m'han fet créixer com l'escuma. La meva mare va començar la tasca d'ensenyar-me un parell d'idiomes quan encara estava a la seva panxa. Segurament pensava que alguna cosa aprendria i em vaig adonar, tot astorat, que al llarg dels quatre mesos d'estar lligat a la mama no perdia el temps i anava assolint totes les explicacions i raonaments que em donava. Així doncs, quan vaig néixer, a part de riure, vaig ser capaç de dir "Bon dia" en català i anglès. El català em va semblar, no sé, més fácil, més proper i el parlo amb gran fluïdesa; en canvi, l'ànglès ja em toca més el voraviu. La veritat és que em suposa una mica més d'esforç però gràcies als bessons George i Thomas que són els meus veïns anglesos puc practicar converses interessants sobre el medi ambient, economia submergida, budisme, sexualitat… En fi, allò de jugar ja ha quedat enrere: amb un mes en vaig tenir prou. Els meus pares em van comprar un cavallet de fusta i un trencaclosques de cinquanta peces però jo m'avorria com una ostra. Vaig pensar que estava en la fase crítica de l'adolescència ja que tenia unes ganes enormes de rebel·lar-me, de dir la meva. De fet em notava molt neguitós i sentia una mena de papallones a la panxa cada vegada que veia l'Esther, la meva cosina. És tan bonica amb la seva pell bruna i els cabells rinxolats i uns ulls enormes de color mel que et desfàs només de mirar-los. Cada cop que penso en ella tinc la sensació que no estic a la seva alçada. És clar que l'Esther té vuit mesos i és més alta i intel·ligent que jo. Suposo que d'aquí poc ja li hauré robat el cor amb l'estirada que faré i la saviesa que hauré adquirit. Qui sap si d'aquí un any ens podem ajuntar! Bé, serà qüestió de treballar-ho. De moment estic immers en l'estudi d'unes oposicions per ocupar la plaça de Director General del C.I.I.P.C.
Aquí on visc, a l'àrea dels blocs polièdrics, fa una calor que et deixa ben aixafat. En aquest racó de món la població és molt jove, els més vells freguen els deu anys. Es respira vitalitat pels quatre costats. Tothom té bones perspectives de feina i projectes científics molt ambiciosos com el futur del nostre planeta.
Fa poc que m'he emancipat i em guanyo uns calerons donant classes de llengües i minerologia, que sempre m'ha fascinat. Estic en contacte amb el meu mestre, en Fitus, que ja ha complert tres anys i és un pou de cultura. No li arribo ni a la sola de la sabata, és clar, però estic segur que gràcies a ell i a la meva voluntat me'n sortiré. D'aquí un parell de dies ens reunirem tots els opositors a la gran sala del Palau cònic per exposar oralment els nostres coneixements. No es pot dir que estigui nerviós perquè després d'estudiar tota una nit un centenar de temes feixucs tinc plena confiança en mi mateix. He de confessar, però, que m'ajudo amb unes vitamines fèrries per suportar el meu stress, i també prenc unes pastilles d'espinacs i fruits secs que em deixen nou. Sempre he tingut present que cal cuidar-se des de ben petit per estar a ple rendiment.
S'acosta l'hora de la veritat. Sort que el temps, aquí dalt, transcorre en un no-res. Desitgeu-me sort!
Han passat uns minuts, vist i no vist, i ja se saben els resultats de l'examen. El tribunal, format per savis d'entre vuit i deu anys han dictat el veredicte. En Pol, com era de suposar, ha guanyat la primera plaça amb un mil sobre mil. Els pares estan molt orgullosos de veure el seu fill, fet tot un home, vestint la bata blanca que lluirà en el Centre d'Investigació Immunològica del Planeta Catalonia.
Publicat per Alicya en 9:56
Etiquetes: conte, fenòmens futuristes, Mercè Bellfort
El nou camí / El nuevo camino
Música de 1966
Instantes / Instants
El camí... / El camino...
El niño bueno/El bon nen