i dies que semblin anys.
Voldré un moment o un instant
que em faci somiar cada nit.
Voldré blanques muntanyes
que brilli un sol intens.
I serà al fer-se fosc,
d'un any un xic torçut.
Voldré sentir el silenci
que pintin aquest moment.
I serà al fer-se fosc
brillant per l'aire,
Diuen que una vegada li van demanar al Mahatma Ghandi sobre quins factors creia ell que destruïen l'ésser humà.
I ell va respondre el que segueix:
- La política sense principis.
- El plaer sense compromís.
- La riquesa sense treball.
- La saviesa sense caràcter.
- Els negocis sense moral.
- La ciència sense humanitat.
- L'oració sense caritat.
És difícil dir més i més ben dit amb menys paraules. És la declaració d'un savi que esdevé plenament vigent molts anys després. Som éssers morals que ens guiem per uns principis i uns valors que orienten les nostres accions. I una cosa és indestriable de l'altra.
Quan la política s'oblida de la gent, quan l'egoisme ens allunya del compromís, quan el guany i la cobdícia passen pel davant de l'esforç i l'ètica en el treball, quan la ciència no s'orienta prou a millorar les condicions de vida de la gent;... som a prop d'un abisme que ens resta dignitat. Cal enfortir els valors que han d'orientar el nostre futur sobre la base de les paraules que formen part del llegat que Ghandi ens va deixar.
Acabem d'entrar a l'hivern i segueixen acompanyant-nos dies freds però lluminosos, de cels clars, que gaudeixen d'una plàcida suavitat en les seves hores centrals. Són hores agradables que voldries allargar per gaudir de la seva llum, però aviat es veuen sorpresos per la posta, que en aquests dies més curts i més freds s'esdevé amb rapidesa, tot substituint la suau calidesa de les tardes lluminoses per la fredor que s'imposa quan enfosqueix l'horitzó. El que les alenteix és pensar en tot allò que hi hem viscut, en el que les ha fet úniques i diferents.
La desapareguda Joana Raspall parlava així de les postes:
"La posta és lenta;
ple de desitjos."
Barcelona ha estat i és un dels grans èxits de la temporada de teatre a Catalunya. Una producció del TNC que demostra una vegada més el vigor creatiu i la qualitat del teatre català. Una obra que es desenvolupa al llarg d'un dia de març del 1938 sota els bombardejos de l'aviació feixista en una casa burgesa de Barcelona. En ella, el dia en que el fill d'una de les protagonistes fa divuit anys, es retroben dues amigues que encarnen dues postures davant el conflicte: la que es queda a casa i a la ciutat amb la voluntat de preservar la família i resistir i la que opta per lluitar per les seves il·lusions, realitzar-se com actriu i se'n va a França. La situació planteja un suggeridor paral·lelisme amb la situació actual, on davant la manca d'oportunitats laborals per a les generacions més joves hi ha qui opta per buscar sortides lluny d'aquí, però també qui opta per quedar-se i mantenir els vincles emocionals amb la seva gent.
L'obra també mostra alguns clarobscurs del bàndol republicà, però el que vol reivindicar és la capacitat de resistència del poble català. El muntatge aconsegueix sobretot connectar emocionalment amb el públic, que queda atrapat sense badallar a la butaca durant les gairebé tres hores d'espectacle. De motius n'hi ha. El treball interpretatiu és excel·lent, amb la Míriam Iscla i l'Emma Vilarasau superbes, extraordinàries; però sense menystenir la resta del repartiment, amb actors d'ofici com la Pepa López i el Jordi Banacolocha, i la resta.
L'escenografia, la il·luminació, la música,... són aspectes molt cuidats que funcionen a la perfecció. Un muntatge que val la pena no perdre's en alguna de les seves darreres representacions.
Resulta hipòcrita voler donar una imatge d'obertura al diàleg i tolerància i tancar-ne totes les portes quan hi ha una demanda per part d'una majoria social i parlamentària. És d'estadista de baix nivell. Quan dues legitimitats entren en conflicte no s'ha de negar ni imposar res. És hora de parlar i entendre's, sense dogmatismes.
Em va semblar un gran pas l'anunci de les preguntes de la consulta perquè en aquell moment la política es va anotar un petit triomf. Molt petit, però que serveix per obrir camí. Reconec que no les tenia totes i em feia por el ridícul que haguéssim tingut si no haguéssim estat capaços de posar-nos d'acord en això. Però es va parlar, es va negociar amb generositat i discreció i hi va haver acord. Me n'alegro.
Les preguntes em semblen inclusives, crec que donen cabuda a totes les postures i posicionaments i que haurien de ser defensades per tots els demòcrates. Lamento els qui per tacticisme oportunista s'han exclòs i han donat l'esquena a una part del seu electorat. Però és un gran pas haver unit quatre forces que representen sensibilitats diferents, on n'hi ha que són favorables a la independència però també que en són contraris. He dit i reitero que la unitat per a defensar el que volem és la nostra força. Unitat i fer bé les coses han de ser la clau per a poder decidir lliurement el nostre futur.
Deixar el món una mica millor del que l'has trobat diria que és el desig íntim d'una gran majoria, i el que ens fa avançar com a societat és la superació d'una injustícia.
Mandela ha estat un dels símbols de la lluita per la igualtat entre les persones. I d'una lluita amb lideratge moral, pacífica, conciliadora, plena de gestos. És així com s'esdevenen els líders i és així com es guanya autoritat i respecte. Tot un exemple per a la classe política del món. Perquè si una cosa també ha representat Mandela ha estat el triomf de la política. Ja he esmentat en escrits anteriors que la política és l'art del possible mitjançant el diàleg, la negociació, el pacte. Sempre amb l'objectiu de servir la gent. Crec en la política com una activitat noble i necessària per a solucionar els problemes d'una societat. I m'agradaria creure en els polítics com les persones que ho han de fer possible. Aquí radica la seva grandesa.
Ara que sembla que la política està en mans d'economistes que condicionen qualsevol decisió és el moment de reivindicar amb força aquesta idea de la política. La política ha d'unir per a poder avançar, ha d'ajudar a superar diferències.
No m'agrada mitificar res ni ningú, però crec que Mandela s'ha guanyat un lloc a la història per la seva manera de fer política, pel seu exemple, per haver unit, per haver treballat per la convivència, per haver deixat una societat més justa de la que ell es va trobar.
Quan he tornat de treballar m'he trobat amb la trista notícia del decés de la Joana Raspall. Quan va complir els 100 anys la vaig voler felicitar amb un modest haikú. Sempre li he valorat la seva aportació per acostar la poesia als infants, per haver construït uns versos planers, entenedors, escrits amb el cor, que arribaven als seus lectors per la seva senzillesa. La seva és una trajectòria de compromís amb la llengua, d'amor pel llibre i la lectura, de servei amb la seva obra, ja sia amb els seus diccionaris o amb els seus versos.
És una persona que em va desvetllar tendresa, a la que veia com una iaia entranyable. Però sobretot una autora amb una obra que m'ha ajudat com a mestre a desvetllar el gust per la poesia en els meus alumnes.
Estic segur que el millor homenatge que ella hagués volgut és la lectura dels seus versos. I ara que el Nadal és proper potser res millor que aquesta meravellosa síntesi de la vida del poema Fum, fum, fum del seu darrer recull Divuit poemes de Nadal i un de Cap d'Any:
"Viure no és un joc
encendre'l amb traça".