Cinema i teatre perden cinc intèrprets irrepetibles - Any 2000 - Articles
Antonio Ferrandis (4)
Teatre Popular Italià (1)
Cinema i teatre perden cinc intèrprets irrepetibles
El món de la interpretació va quedar trasbalsat, l’any 2000, per la pèrdua d’autèntics mestres. La Gran Bretanya va dir l’últim adéu a dos grans cavallers, Sir John Gielgud i Sir Alec Guinness, i Itàlia va plorar la mort d’un mite com Vittorio Gassman. Als Estats Units un infart s’emportava Walter Matthau, metre que Espanya tornava a viure la mort, aquesta vegada real, del mític Chanquete: el popular Antonio Ferrandis moria, als 79 anys, d’una malaltia respiratòria.
Sir John Gielgud, sens dubte el millor intèrpret de Hamlet de tot el segle XX i gran entre els grans actors, d’una de les millors generacions del teatre britànic, va morir mentre dormia. Tenia 96 anys.
Nascut a Londres el 14 d’abril de 1904, aviat es va convertir en un dels millors actors i directors del teatre shakespearià. Tenia només 19 anys quan va participar en un muntatge de Romeu i Julieta i un any després va debutar al cinema amb Who is the man, mitjà en què es va fer un nom a partir de 1936 de la mà d’Alfred Hitchcock. Als anys 50 i 60 va intervenir en pel•lícules com Juli Cèsar, Ricard III, Becket -per la qual va ser nominat a l’Oscar al millor actor secundari-, Campanades a mitjanit i La càrrega de la brigada lleugera. El 1981 va rebre l’Oscar al millor actor pel seu paper de majordom a Arthur, el solter d’or.
Va fer una cinquantena de films a Hollywood i totes les grans pel•lícules britàniques van comptar amb els seus serveis: el 1981 va intervenir a Carros de foc i un any després a Gandhi, ambdues oscaritzades. El 1996, amb 92 anys, va intervenir al Hamlet de Kenneth Brannagh. Aquell mateix any va rebre de la reina Elisabet II l’ordre del Mèrit per la seva contribució a les arts i el teatre. En teatre Gielgud va interpretar versions de Ricard III, Hamlet i El rei Lear, però a banda dels de William Shakespeare també va posar el seu gran talent i les seves bones maneres al servei de personatges d’Oscar Wilde i Anton Txékhov. Cal destacar també la seva tasca en sèries televisives, la més coneguda de les quals va ser Retorn a Brideshead.
El 5 d’agost un altre dels gran actors britànics, Sir Alec Guinness, protagonista de Lawrence d’Aràbia (1962) i La guerra de les galàxies (1977), va morir en un hospital al sud-est d’Anglaterra als 86 anys. Nascut a Londres el 2 d’abril del 1914, als 12 anys es va voler matricular en una escola d’art dramàtic, però no el van admetre per manca d’aptituds.
En el seu debut teatral a Queen Cargo va interpretar tres personatges diferents: un cuiner xinès, un pirata francès i un mariner anglès, demostrant que tenia una gran facilitat per a interpretar qualsevol tipus de personatge.
Del 1934 al 1936 va treballar en la companyia teatral del seu amic John Gielgud, que, en oferir-li un paper a la seva producció d’Hamlet, va donar una empenta definitiva a la carrera de Guinness.
El 1946 el director David Lean li va oferir el seu primer paper important al cinema al film Grans esperances, inspirada en l’obra de Charles Dickens. El 1955 l’actor se’n va anar a Hollywood per rodar El cigne i el 1957 va consolidar la seva popularitat amb l’Oscar al millor actor per la seva interpretació a El pont sobre el riu Kwai. El 1958 es va convertir al catolicisme i un any després la reina Elisabet II li va concedir el títol de Sir per la seva contribució al teatre britànic.
A la dècada dels 60 va intervenir en pel•lícules tan importants com La caída del imperio romano (1964) i Doctor Zhivago (1965). El 1972 va fer Hermana Luna. El 1980 Guinness va rebre un Oscar pel conjunt de la seva carrera i el 1988 va estar nominat al millor actor secundari per La pequeña Dorrit. El 1991 va intervenir a Kafka i el 1994 a Testigo mudo. Aquell mateix any la reina Elisabet II li va concedir el nomenament de l’Ordre de l’Imperi Britànic. Casat amb Merula Salaman, amb qui va tenir un fill, Guinness va publicar el seu llibre de memòries, Bendiciones en disfraz.
El 29 de juny l’escena internacional va perdre un altre actor inoblidable, Vittorio Gassman, l’últim seductor del teatre i el cinema italià va morir el dia de Sant Pere d’un atac de cor després de 20 anys de lluita contra una forta depressió.
Actor polifacètic, que va conrear tots els gèneres i modalitats, va debutar en el teatre clàssic amb un Shakespeare el 1943, quan només tenia 21 anys.
Gassman va néixer a Gènova l’1 de setembre del 1922, fill d’enginyer alemany i de mare toscana. El 1943 va debutar a Milà a L’enemiga, de Dario Niccodemi. El 1947 va interpretar Tots eren fills meus, d’Arthur Miller. Eren els inicis d’una carrera que seria fulgurant i que el portaria a treballar amb els millors directors, com ara Luchino Visconti, què el 1948 el va dirigir a l’Oreste, d’Alfieri.
Com a actor de teatre, Gassman, anomenat “Il Matatore”, va protagonitzar alguns dels millors espectacles de la postguerra, però va ser a partir del 1960 que es va embarcar en una veritable aventura teatral en fundar el Teatre Popular Italià.
Pel que fa al seu vessant cinematogràfic, el 1949 va rodar Arròs amarg, el 1952 Anna i el 1956 Guerra i pau. D’entre les més de 120 pel•lícules que va rodar els afeccionats no van poder oblidar Monstruos de hoy del 1963, Perfume de mujer del 1970, Una mujer y tres hombres del 1974 i La familia del 1987. Entre els seus últims films va destacar La Cena al 1998.
Gassman tenia una gran fortalesa física que, durant un temps, li va permetre simultanejar l’interpretació de dues obres de teatre a l’hora. Però era també un home culte que va contribuir notablement a la difusió de la cultura italiana, sobre tot, a traves dels seus recitals de poesia.
Al llarg de la seva vida va rebre un gran nombre de guardons, entre els quals, calia destacar el Príncep d’Astúries. Va viure intensament molts enamoraments i molts desencisos i es va casar quatre vegades. La primera amb Nora Ricci, la segona, amb la nord-americana Shelley Winters, amb qui va tenir la seva filla Victoria; la tercera va ser amb la francesa Juliette Mayned, amb qui va tenir el seu fill Alessandro. El seu tercer fill, Jacobo el va tenir amb la seva quarta relació, Diletta D’Andrea.
Gassman, tot i ser capaç de representar al teatre i al cinema els papers de cràpula i seductor més inversemblants i de manifestar comúnment una gran simpatia, va ser assetjat els últims vint anys de la seva vida per una depressió cíclica, a la que ell, fidel a la seva lucidesa, anomenava “la morte bianca”.
Mentre les despulles de Gassman eren incinerades a Itàlia, l’1 de juliol moria als Estats Units un altre gran actor, el rondinaire més famós del cinema, Walter Matthau, parella artística de Jack Lemmon, que va patir un infart als 79 anys que va acabar amb la seva vida.
Matthau, que en realitat es deia Walter Matuschanskavasky, va néixer a Nova York el 19 d’octubre de 1920 fill d’una parella de jueus russos emigrats als Estats Units. Des de petit va treballar venent gelats i refrescos als teatres del circuit jueu, on també interpretava alguns papers en el yiddish. Va fer tot tipus de feines, des de caixer fins a entrenador de bàsquet o boxa i el 1948, després de servir a les Forces Aèries durant la segona guerra mundial, va debutar a Broadway on tornaria el 1965.
La seva gran interpretació al teatre, que després es convertiria en una pel•lícula de cinema, va ser L’estranya parella, una obra que Neil Simon va escriure especialment per a ell i en la què donava vida a un especialista esportiu, Oscar Madison.
La seva carrera cinematogràfica va començar el 1955 amb la pel•lícula El hombre de Kentucky, dirigida i protagonitzada per Burt Lancaster, en què en van seguir d’altres en les que sempre feia de malvat. A la dècada dels 60 va deixar de ser el dolent per convertir-se en el patós simpàtic i més endavant es va consolidar com un dels reis del gènere còmic, juntament amb Jack Lemmon.
Matthau va aconseguir la fama internacional amb obres mestres de la gran pantalla com En bandeja de plata (1966), L’estranya parella (1968), Primera Plana (1974), Aquí un amigo (1981), JFK (1991) i Dos viejos gruñones (1993). La seva última interpretació va ser a la comèdia dirigida per Diane Keaton, Colgadas (2000).
Casat en dues ocasions i pare de 5 fills, Matthau havia fet nombroses intervencions televisives, mitjà en el que sempre havia dit que se sentia com a casa.