Opinió Los Angeles es va vestir de gala la passada nit
del diumenge per celebrar l’esdeveniment més esperat pels cinèfils d’arreu del
món: la cerimònia de lliurament dels Òscars, que aquest any celebrava la seva
84a edició. Va ser una nit de flaixos, glamour i vestits brillants i
centenars de mitjans d’una multitud de països van intentar captar els millors
moments de la ja tradicional catifa vermella que duu les estrelles fins a les
portes de l’esplèndid Teatre Kodak, on té lloc l’esdeveniment des de fa
diversos anys. Billy Crystal, el mestre de cerimònies
Enguany, l’Acadèmia de Hollywood tenia
l’obligació de recuperar els milions d’espectadors que havien deixat de veure
la gala en els darrers anys i, especialment, havia de netejar la seva imatge front
l’estrepitós fracàs de l’any passat, on els actors Anne Hathaway i James Franco
van presentar la cerimònia amb un intent fallit de captar el públic més jove.
És per això que aquesta vegada l’organització va apostar per l’actor i
humorista Billy Chrystal per fer de mestre de cerimònies en la que seria la
seva gala número nou, carregant amb el pes de tornar el prestigi perdut a
aquest esdeveniment. Crystal va ser un amfitrió correcte i tradicional,
contribuint a estimular les xifres d’audiència. Tot i així, l’actor es va
mossegar força la llengua , ja que més d’un va trobar a faltar els seus
característics comentaris càustics que van quedar en petites ironies.
Pel que fa als premis, no hi va haver cap gran
sorpresa, al contrari, la majoria de porres que circulaven per Internet van
aconseguir predir qui serien els guanyadors de la majoria de categories
principals. Els films Hugo, de Martin Scorsese, i The Artist,
de Michel Hazanavicius, les candidates amb més nominacions (11, la primera, i
10, la segona) van acabar empatant, aconseguint cinc estatuetes cadascuna. The
Artist es va imposar en els gran premis, entre els que es troben el de
millor pel·lícula, millor director (Michel Hazanavicius), millor actor (Jean
Dujardin) i millor banda sonora (Ludovic Bource), mentre que Hugo va
destacar en els guardons més tècnics, com la millor fotografia, millors efectes
visuals i millor muntatge de so, entre d’altres. Octavia Spencer amb la seva estatueta
Després de tres anys de sequera, Meryl Streep
va aconseguir el seu cobejat tercer Oscar per The Iron Lady,
com tothom vaticinava, cosa que la situa a l’alçada d’Ingrid Bergman pel que fa
al nombre d’estatuetes rebudes, quedant només superada per la gran Katherine
Hepburn, que ostenta el rècord amb quatre premis. En les categories de millor
interpretació secundària masculina i femenina, els guanyadors també van ser els
que tothom esperava: Christopher Plummer (Beginners) i Octavia Spencer (The
Help), respectivament. El millor guió original va ser, finalment, per Midnight
in Paris, el darrer film de Woody Allen, produït, parcialment,
per TV3. Per altra banda, la millor adaptació de guió, va endur-se-la Alexander
Payne pel seu film The Descendants, essent l’únic dels cinc
guardons pels quals estava nominat el llargmetratge.
Opinió Coneixent ja les prediccions dels nostres experts, Jaume Figueras i Àlex Gorina, ja estem al final del trajecte. Avui és el dia de la 84a Gala dels Oscars i, per això, Adria's News us oferirà durant tota la nit la cobertura informativa de l'esdeveniment perquè pugueu saber què és el que està passant al Teatre Kodak de Los Angeles, els millors comentaris de les estrelles i, per suposat, conèixer els premiats. Us animo a comentar i a participar durant el transcurs d'aquesta nit màgica.
Opinió Ens trobem ja a la recta final; els Oscars són
a tocar. Aquest diumenge 26 de febrer centenars d’estrelles brillaran al
firmament, sobretot a Los Angeles, ja que el teatre Kodak s’omplirà per
celebrar, una vegada més, la cerimònia que tots els cinèfils esperen amb delit:
la cerimònia dels Oscars. És en aquesta nit, plena de flaixos, vestits de luxe
i glamour, sobretot glamour, que se sabran els noms de tots
aquells que es faran seu un xic d’història; aquells que aconseguiran fer-se un
lloc entre els més grans del cinema.
És ben sabut que al voltant d’aquesta
magnànima cerimònia s’organitzen porres, sondejos i concursos on s’intenten
endevinar els guanyadors de l’esdeveniment. És per això que Adria’s News us
ofereix un recorregut per les principals categories, una anàlisi que pretén
donar les claus per predir qui seran els afortunats. I per fer-ho, els
presentadors i crítics de cinema Jaume Figueras i Àlex Gorina ens donen un cop
L’OSCAR A LA MILLOR
PEL·LÍCULA﻿﻿﻿
A causa del canvi de la normativa de l’Acadèmia Americana de Cinema, actualment fins a nou pel·lícules poden optar a aquest premi. Només cal que superin un 5% dels vots dels acadèmics, que han nominat enguany a nou pel·lícules. La llista l’encapçala Hugo, amb 11
nominacions, seguida a poca distància de The Artist, amb 10. Tot i així,
Àlex Gorina i Jaume Figueras apunten que la guanyadora serà precisament aquesta
darrera pel·lícula, tot i que no els hi acaba de fer el pes. “The Artist és un
experiment que ha sortit bé i prou, no és cap obra mestra”, explica Figueras. I
és que al presentador i director del programa Cinema 3 li agradaria que The
Descendants s’ho emportés tot. Per a Gorina, en canvi, la pel·lícula
d’Alexander Payne no li resulta especialment atractiva. “A mi m’ha agradat molt
Midnight in Paris i Hugo i, fins i tot jo, que no sóc gens
Spielberg, he quedat sorprès de la seva darrera pel·lícula, War Horse”,
explica. Una altra pel·lícula destacable és The Tree of Life que
tot i guanyar la Palma d’Or al Festival de Cannes ha aixecat molta polseguera.
Jaume Figueras reconeix que li va agradar força, mentre que Àlex Gorina l’odia
a mort. Sens dubte, aquesta categoria és encara un
misteri, més encara després que The Artist i The Descendants, les
dues principals candidates, guanyessin els Globus d’Or a millor pel·lícula
comèdia o musical i a millor pel·lícula dramàtica, respectivament. Tot i així,
el BAFTA que va guanyar The Artist fa un parell de setmanes li dóna un
cert avantatge, però haurem d’esperar fins a diumenge per sortir de dubtes.
L’OSCAR AL MILLOR
Aquesta és una altra de les categories
difícils de predir. Tots els candidats menys Terrence Malick ja van competir als
Globus d’Or, que es va acabar emportant Martin Scorsese malgrat que Michel Hazanavicius
s’endugués el BAFTA poc després. Serà un duel entre dos veterans (Allen i
Scorsese), amb sis nominacions a la butxaca, dos directors que ja van estar
nominats una vegada a l’Oscar tot i no haver guanyat mai l’estatueta (Malick i
Payne) i un jove gairebé debutant,
Michel Hazanavicius, que rep la seva primera nominació. Els nostres dos experts creuen que serà
precisament aquest últim realitzador el que s’emportarà l’estatueta, tot i que
a Gorina li agradaria molt que se l’endugués Woody Allen i Figueras voldria que
l’afortunat fos Payne. Fins i tot creu que Spielberg també mereixia haver estat
candidat a millor director per War Horse.
anàlisi.,
Opinió Adria’s News entrevista a Àlex Gorina, el presentador
del programa Sala 33, del Canal 33, i de La finestra
indiscreta, a Catalunya Ràdio, que ha esdevingut un dels
crítics de cinema més destacats del nostre país. Parlem amb ell dels seus
inicis com a cinèfil, dels premis Oscar, que s’entregaran aquest diumenge al
Teatre Kodak de Los Angeles i també coneixerem la seva opinió sobre determinats
aspectes de la indústria cinematogràfica.
Opinió Jaume Figueras és el més veterà de tota la plantilla de TV3. Cinèfil com ben pocs, l’afició al setè art li ve de ben jove, una afició que s’ha convertit, amb els anys, en la seva professió. I és que Figueras ha aconseguit el que qualsevol amant del cinema somia: viatjar per tot el món, trepitjar centenars de catifes vermelles, parlar amb les grans estrelles de Hollywood i assistir a gairebé totes les gales i entregues de premis cinematogràfics. Adria’s News es troba amb ell a la Llibreria Laie de Barcelona per repassar la seva brillant carrera i per parlar dels Premis Oscar (prediccions), que se celebraran el proper 26 de febrer. Llums, càmera i acció!
Opinió El febrer és el mes cinematogràfic per excel·lència, un mes de premis i de glamour; el mes que esperen amb delit tots els cineastes, actors, tècnics i productors, per fer-se amb un bocí de glòria. I ahir va ser la gran oportunitat del cinema català ja que tots els focus es van situar al Teatre Artèria Paral·lel de Barcelona, on es va celebrar la IV Gala dels Premis Gaudí que atorga l’Acadèmia del Cinema Català. La nit es preveia incerta ja que, a diferència de l’any passat, on Pa Negre, amb 15 nominacions, es perfilava com la clara favorita pels acadèmics, enguany cap pel·lícula sobresortia respecte les altres de manera rellevant. La resolució del jurat n’és la prova més evident ja que tot i que Mientras Duermes, el llargmetratge de Jaume Balagueró, es va emportar sis estatuetes (entra elles la de millor director i millor actor principal), Eva, l’òpera prima de Kike Maíllo, se’n va endur cinc (entre les que destaca la de millor pel·lícula en llengua catalana), i Bruc, la llegenda, de Daniel Benmayor, ja a més distància, es va emportar tres premis Gaudí, un més que la nominada a l’Òscar al millor film d’animació, Chico y Rita, de Xavier Mariscal i Fernando Trueba.
Com passa sempre, les gales són, també, l’ocasió perfecta per deixar anar missatges reivindicatius i, com és d’esperar, els polítics són els que més reben. Enguany, va ser el torn del President de la Generalitat, Artur Mas i del Conseller de Cultura, Ferran Mascarell. La broma va començar ja de bon principi, quan Xavi Mira es va atrevir a comentar que el públic aplaudia més al cavall de Pa Negre que al propi Mascarell. També va fer al·lusió al senyor Mas Mireia Ros, que va guanyar el Gaudí per la millor pel·lícula documental, Barcelona abans que el tems s’esborri, que es va queixar de l’actual estat de la ciutat de Barcelona, que segons Ros, no és l’adequat. Toni Soler, guionista de 14 d’abril, Macià contra Companys, que es va endur el premi a la millor pel·lícula per televisió, va ser breu, però efímer en el seu missatge: “En política i en tot, quan es vol una cosa molt, molt, molt, s’ha d’agafar amb les dues mans”, i el seu company d’equip, més directe, va demanar que es faci un gest clar vers la independència de Catalunya. El moment més especial de la nit, però, va ser quan el director del Cant dels ocells, el film que va guanyar el Gaudí a la millor pel·lícula de parla catalana l’any 2008, va entregar el Gaudí d’’Honor al cineasta Pere Portabella que va fer un discurs d’aquells que calen. Un discurs on va homenatjar als artistes i la cultura, i també al mestre Antoni Tàpies, un gran referent per a tots, que ens va deixar precisament ahir. El balanç és positiu, ja que la d’ahir va ser una gala lleugera, que potser és una de les coses que més es valoren en aquest tipus d’esdeveniments. Els dos presentadors van saber fer contrapès als discursos dels guanyadors, alguns dels quals es van estendre més de l’estrictament necessari. I el que és evident és el següent: l’èxit de Pa Negre ha obert els ulls a molta gent ja que ha estat capaç de dir aquí i a Hollywood que hi ha una indústria cinematogràfica catalana forta i de qualitat, que no té res a envejar als altres països i que compta amb professionals d’un gran nivell artístic i tècnic. Així doncs, la cursa del cinema en català no ha fet més que començar, vegem on ens porta. Escena de la pel·lícula Eva
Opinió Entrevista feta conjuntament amb Iris Baño, Mireia Biel, Cristina Ciudad, Alba Mora i Xènia Santigosa
Lídia Heredia no té Twitter ni Facebook, però
està al capdavant del Banda Ampla, el programa de debat ciutadà que s’emet cada
dijous a TV3; un programa que la mateixa Lídia defineix com “una petita mini-xarxa
social de 90 persones”. És per això que parlem amb aquesta cèlebre periodista
sobre les noves tecnologies i les plataformes digitals emergents, pocs mesos
després d’inaugurar l’any acadèmic 2011-2012 de la Facultat de Comunicació de la Universitat
El Banda Ampla
sorgeix d’una petició de la direcció de TV3 ja que feia molt temps que no hi
havia a la graella un debat de participació ciutadana. És a dir, TV3 no buscava
una tertúlia d’experts, sinó una tertúlia molt més oberta a tothom. En certa
manera, es volia recuperar la tradició que
havien deixat en Joaquim Maria Puyal, en Josep Cuní i en Ramon Pellicer.
Tota una setmana.
Nosaltres treballem de dimecres per dijous següent. Al principi ens costava més
ja que treballàvem a 15 o 20 dies vista. Això passa perquè és un programa nou,
que no té referents directes i, amb el
pas dels programes, veus que necessites coses que no havies previst i altres coses
que havies planejat no funcionen. Per tant, els primers mesos són de reajustos.
Per altra banda, si preparem un tema per dijous següent però durant el cap de
setmana passa alguna cosa rellevant, solem canviar el tema excepcionalment i preparem
el programa de dilluns a dijous.
Tenim el calendari
d’actualitat, que seguim molt de reüll perquè tampoc volem que ens marqui excessivament
ja que no tots els temes que són notícia tenen les possibilitats d’obrir un
debat. El que fem és estirar el fil de les notícies per trobar el tema de
reflexió i muntar el programa. D’una banda, per tant, hi ha l’agenda
d’actualitat i els imprevistos i de l’altra, els temes que treballem des d’aquí.
A vegades també tinc capritxos de fer algun tema en concret, però que de
seguida, si ens hi posem i no funciona, l’abandono. El problema és que la idea
t’ha d’aguantar 90 minuts i no totes les idees valen per això. Després hi ha el
que proposa la gent. És el cas d’un malalt de bipolar de Tarragona que ja havia
trucat feia un any i que ara li fem el programa dedicat. És a dir, no responem
de seguida als temes del ciutadà, però sempre ho acabem tenint en compte.
Distribueixen els debats d’alguna manera
Un cert equilibri
l’hem de mantenir. Però a vegades, mantenir temes de caire molt vital, sense que
estiguin lligats necessàriament a l’actualitat... mirem que no se’ns empalmin
més de dos, ho distribuïm una mica. A més, com que som una redacció molt
periodística, el cos ens demana connectar amb l’actualitat, que després no vol
dir que agradi més, ja que moltes vegades són aquests debats atemporals els que
crien més a la població. És a dir, volem un equilibri sense obsessionar-nos. Què és el que més li agrada del Banda Ampla?
A mi m’agrada que
cada setmana toquem realitat. A mi m’agrada molt estar al carrer com a
periodista i com que fa molts anys que no hi sóc. I amb el Banda Ampla
no vaig al carrer, però el carrer ve al plató i que hi hagi 90 persones al
paltó cada setmana és fantàstic. A més a més, intentem buscar la realitat, no
ho fem pas per a treure les conclusions que a nosaltres ens agradarien, que és
una temptació molt gran quan fas un debat. Nosaltres en això som molt honestos
i sempre els dic a la gent que el programa està a les seves mans. Jo sé més o
menys què pensa cada persona i ells poden dir el que vulguin. És com una mini-xarxa
social de 90 minuts i 90 persones, com si tothom pogués fer un SMS verbal. I
això m’agrada. Cadascú és responsable del que dirà i si a vegades et quedes
estupefacte amb un comentari, no hi pots fer res; és el que hi ha. Podem fer
veure que no hi és, podem tapar-nos els ulls, podem pensar que vivim en un
altre país, però, escolta’m, això és el que hi ha i, per tant, en aquest
sentit, la utilitat del programa és que detecti realitat, no que ens pinti les
coses de color de rosa. A vegades, em diu algú: “Al programa hi ha parlat molta
gent castellana”, però és que en aquest país hi ha més gent que parla el
castellà i nosaltres no busquem equitat, sinó realitat.
No em molesta res,
però al tractar-se d’un programa en directe, de 90 minuts, no saps si realment
anirà com penses i quan acabes sempre canviaries alguna cosa.
“El Twitter és molt irreflexiu, si te’l creus al peu de la
lletra estàs mort”
Home ens han passat
coses, però jo trobo que, per l’arriscat que és el programa, ens en podrien
haver passat moltes més. Portem 80 programes amb 90 persones amb un micròfon al
davant, en directe, i no entenc com no ens ha passat alguna cosa més grossa. La
gent, en general, dóna una lliçó: és molt educada. I allò que us deia: Què dirà
la gent del carrer? Doncs coses amb molt de sentit comú. Els ciutadans
s’expliquen com s’expliquen, no són professionals dels mitjans. Però sempre
recordaré l’anècdota de ‘la pollastrera’, que segurament heu vist, però coses
així desagradables no n’han passat. Un dia, algú s’ha esverat una mica, però