Amb vetusta gonella: Panero - Dedicatoria
[De Last River Together, 1980]
Hombre normal que por un momento cruzas tu vida con la del esperpento
[De Poemas del
manicomio de Mondragón, 1987]
Fill del que fou considerat
«poeta oficial del règim», Leopoldo Panero, i de l’escriptora Felicidad
Blanc, nebot del poeta Juan Panero i germà dels poetes Juan Luis Panero
(mort el 2013) i Michi Panero (mort el 2004), Leopoldo María era
l’últim rebrot d’aquesta dinastia de poetes.
Leopoldo (ja no cal posar-hi el María:
ningú no el pot confondre amb el seu pare) va ser un dels «Nueve Novísimos
poetas españoles» que Josep M. Castellet va antologar l’any 1970. En pocs dies de diferència han mort Ana María
Moix i ell; ben poc abans havia desaparegut l’antòleg, Castellet, i Manolo
Vázquez Montalbán els havia precedit el 2003. La resta: Pere Gimferrer,
Félix de Azúa, Antonio Martínez Sarrión, José María Álvarez,
Vicente Molina Foix i Guillermo Carnero, afortunadament continuen
De família molt conservadora,
essent estudiant va participar en moviments de l’esquerra antifranquista i va
conèixer la presó; després, els Guerrilleros de Cristo Rey el van voler
assassinar. Antisistema i antitot, va viure una vida marginal, de Madrid a
París en autostop, passant per Barcelona, malvivint com podia, però sempre llegint, escrivint i parlant de literatura.
Des de 1970 va estar internat en sanatoris psiquiàtrics, de primer a Mondragón
i després a Gran Canària, on ha mort; però en podia sortir («de vacances», en
deia ell) per fer conferències o assistir a presentacions de llibres. Tot i la
seva inestabilitat psíquica, va escriure una gran quantitat de llibres de
poesia, i també de narrativa i d’assaig, i traduccions, que el van situar com
un referent, gairebé un clàssic, de la literatura castellana del segle XX. El 2005, en una entrevista a
El País, va dir: «No soy yo, el que está loco: es España». Altres frases seves, trobades en altres
mitjans: «La locura existe, no así su curación. Contrariamente a lo que se
cree, lo malo es el consciente, no el inconsciente». També, sobre la
democràcia espanyola: «Es una tragedia de una horrorosa sordidez en la que
al proletariado, tras 40 años sin ideología, no le queda más que la picaresca.
Eso es España. Éste es un país de sudorosos obsesionados con el fútbol y con
los toros por culpa de la represión sexual. Son tan machos...»". I
encara: «Hay que replantearse la revolución. Hay que incluir a las mujeres y
a los homosexuales. Más que cambiar el mundo, como decía Marx, hay que cambiar
la vida, como decía Rimbaud. Hay que ir a una micropolítica de situación. Esto
lo sabían perfectamente Guy Debord y los situacionistas. Hay que cambiar la
manera de percibir el mundo.»
El 1976, el director de cine
Jaime Chávarri el va fer protagonitzar, juntament amb la seva mare i els
seus germans, la pel·lícula El desencanto: tot un impacte! Potser la
recordareu. Més tard, el 1994, ja morta la mare, Ricardo Franco va
reprendre el fil familiar en Después de tantos años, però aquesta ja no
l’he vist. J. Benito Fernández en va escriure la biografia: El
contorno del abismo (Tusquets, 1999), i tampoc no l’he llegit: hom no és
perfecte! Segons Gimferrer, el
tema de la seva poesia «no és la
destrucció de l’adolescència: és el seu triomf, i amb això, la destrucció i la
disgregació de la consciència adulta». La
veritat és que, arran de la publicació dels Novísimos, em vaig
interessar per la seva obra, en vaig llegir coses i en vaig comprar alguns
llibres. En valorava i en valoro el seu esperit iconoclasta, transgressor i
provocador, tot i que no sempre era capaç d’entendre fins a quines profunditats
s’embrancava la seva lògica, i al capdavall tant «malismo» em neguitejava:
definitivament, hom no és gens perfecte, ja es veu. Per això no em veig amb cor de comentar la
seva obra amb prou equanimitat, però sí que puc dir que el que n’he llegit m’ha
semblat interessant. En destacaria llibres com Así se fundó Carnaby Street (1970), Last River Together (1980), Poemas del manicomio de
Mondragón (1987), Contra España y otros poemas de no amor (1990), Heroína
y otros poemas (1992) o Águila contra el hombre: poemas para un suicidamiento
(2001). L’editorial Visor n’ha publicat la poesia completa en dos volums: l’un,
fins a l’any 2000, i l’altre, del 2001 al 2013, però confesso que jo no els
Vegeu un excel·lent
comentari al no menys excel·lent blog Bereshit —aquest sí, d’un gran
http://enarchenhologos.blogspot.com.es/2014/03/leopoldo-maria-panero-y-una-botella-de.html
Vegeu la seva extensa
bibliografia aquí.
I vegeu una selecció de
poemes seus aquí:
http://www.poesi.as/Leopoldo_Maria_Panero.htm Els
poemes i les fotografies els he baixats d’internet. Seran retirats a petició. Publicat per
Enric H. March11 de març de 2014 a les 1:29I quin millor epitafi que "Dedicatoria", oi? A mi m'emociona la seva poesia sacrificial. Panero transsubstanciat en la seva pròpia obra!Moltes gràcies per l'enllaç!ResponEliminaRespostesKRT11 de març de 2014 a les 13:45En molts artistes, el límit entre la bogeria i el geni és difús. Em fa l'efecte que Panero n'era conscient, i ens molts poemes fa de la seva pròpia vida una metàfora de l'absurditat de la vida dels altres. Gràcies, Enric, per aquesta teva aportació concreta, i en general per tot el que ens il·lumines en els teus escrits, EliminaResponAlfonso Robles Motos11 de març de 2014 a les 23:36Encara recordo el estreny de “El desencanto”. Va ser-hi tot un impacte entre el públic. Molts deien que això ni era cine ni res. A mi em va embadalir. M’admirava com es mantenia l’atenció, res més que amb la paraula. Cada un dels personatges portant la seva pròpia bogeria. Em va impressionar i després van ser-hi persones als que vaig tenir molta simpatia.Una abraçada RamonResponEliminaRespostesKRT12 de març de 2014 a les 12:38Va ser una pel·lícula molt sorprenent. Gens comercial (no hi ha acció, ni assassinats, ni sexe explícit, només diàlegs i diàlegs), però l'espectador intuïa que es tractava d'un experiment interessant: la dissecció d'un model de societat a través d'una família atípica, però ben real. La poesia de Leopoldo fill és fantàstica, val la pena rellegir-la i reflexionar-hi. Gràcies, Alfons, pel teu comentari. Aferradetes!EliminaResponAbuela Ciber11 de març de 2014 a les 23:36Gracias por tu visita e interesantisimo comentarioNo es por pecar de inculta que eleve la reflexion,pero me parece muy bien tu llamado a la verdad del autor.SaludosResponEliminaRespostesKRT12 de març de 2014 a les 12:50Gracias a ti, Abuela! Pongo el enlace a tu excelente blog para que se vea el contexto:http://abuelaciber1000.blogspot.com.es/2014/03/a-mis-hijos-no-culpes-nadie.htmlUn poema hermoso y digno de leer, pero cuya atribución a Neruda se me antoja falsa (o por lo menos así me lo parece). Veo que por internet está circulando hace tiempo, casi siempre bajo esa supuesta atribución. Otras veces ha pasado, con textos atribuidos al propio Neruda, a García Márquez, a Borges y a otros escritores de prestigio. En ocasiones aparece el autor real, que reivindica enojado su autoría; en otras no se queja nadie, y ello hace sospechar que tal vez fue el autor mismo quien atribuyó su obra a un famoso para darle más realce por la red. Quién sabe, lo que importa es la buena intención del que lo reenvía porque lo ha leído y le gusta lo que dice.Gracias de nuevo. Ya sé que te debo un tango: te prometo que pronto te lo voy a dedicar. Un fuerte abrazo a ti y a toda la buena gente de Uruguay, que es mucha.EliminaResponAfegeix un comentariCarrega'n més...