Salsa-ficció: EL LLORO
Amelia Sales 20 de setembre de 2014 a les 22:06
Molt bo Teresa!!!!
Teresa Duch 28 de setembre de 2014 a les 20:47
Darrerament, m'inspiren els animals, Amèlia.
Anònim 21 de setembre de 2014 a les 2:57
Que content estara el Rocky si sap que ara el coneixera mes gent, ja que es protagonista d'un relat, de la mateixa al categoria que la nostra Lileta!
Teresa Duch 28 de setembre de 2014 a les 20:50
El Roky té categoria, però no pas com la Lila, eh senyoreta mare adoptiva de la Lila?
Jordi 21 de setembre de 2014 a les 3:19
Metàfora de la llibertat molt ben trobada. A més, sempre he sentit debilitat pels lloros.
Teresa Duch 28 de setembre de 2014 a les 20:53
Gràcies Jordi. Jo he de dir que m'han cridat sempre l'atenció justa, però aquesta història, verídica, no vaig poder resistir la temptació d'escriure-la.
xavier pujol 21 de setembre de 2014 a les 19:56
És un relat molt creïble. Hi ha lloros extraordinaris, com aquest. A un "colmado" que hi havia prop de casa ja fa molts anys en tenien un que es deia Pepe, i xiulava a la perfecció les notes del "Pont sobre el Riu Kwai". I a la seva mestressa li deia Mama.
Teresa Duch 28 de setembre de 2014 a les 20:54
Sí, diu que aquests tenen la intel·ligència d'un nen de quatre anys. La veritat, em va semblar increïble tot el que em va explicar la meva amiga.
M. Roser 21 de setembre de 2014 a les 21:24
Ai Teresa, quina gràcia les aventures d'en Roky i si en va armà d'enrenou entre tota la família...Un lloro intel·ligent que va sortir a buscar la llibertat, el més curiós és com devia trobar la zona verda, sinó hi havia estat mai?
I si en diu de coses, bé pel lloritu!
Teresa Duch 28 de setembre de 2014 a les 20:56
Sí, Roser, és estrany perquè li quedava ben lluny, però és allò de la memòria genètica, no? Una abraçada, guapa.
pons007 22 de setembre de 2014 a les 10:27
En el parc Catalunya de Sabadell tenim un munt de lloros d’aquests verds. Tot devia començar amb una parella que es devien escapar.
Teresa Duch 28 de setembre de 2014 a les 20:58
Com que verds? Aquest era gris amb la cua vermella, uns colors més distingits que el verd, tot i que a mi els verds m'encanten. Ai, ai, ai, que em llegeixes en diagonal i em confons els colors...
Olga Xirinacs 29 de setembre de 2014 a les 16:49
¡Un lloro amb dents, ui, quina por!
Pons007 em sembla que confon els lloros amb les cotorres... Els més acolorits són els guacamais. ¿La saps aquella que fa: "jo en tenia un lloro mut..."? És divertida.
Teresa Duch 29 de setembre de 2014 a les 19:44
Doncs tens raó, Olga. Les aus no tenen dents. Suposo que el que fan es enganxar-te amb el bec i nyac! No conec la cançó però segur que dóna per una segona part.