Antiguitat tardana a Catalunya: visigots, musulmans i carolingis - Història Oberta
Elliot Fernandez | 25/01/2019 | Darrera actualització: 12/03/2019
El període de l’Antiguitat tardana: i després dels romans?
El territori que ocupa l’actual Catalunya durant el període de l’Antiguitat tardana (segles III i VI) es trobava a mig camí entre allò que representava una societat típicament antiga i la futura societat de tipus feudal. Amb la caiguda de l’Imperi Romà d’Occident l’any 476, s’inicià una era de transició, que encara no es pot definir com a medieval.
Divisió administrativa d’Hispània a l’època de l’emperador Dioclecià
Catalunya com a tal encara no tenia personalitat pròpia. Aquest serà un procés llarg, de segles. Però els seus habitants, després de la caiguda de l’Imperi romà, com es definien? A qui obeïen? Bona part de la península Ibèrica estava en mans dels visigots, que havien heretat l’Imperi.
La península Ibèrica durant el Regne dels Visigots (415-725)
El territori de l’actual Catalunya formava part de la província romana Hispania Citerior Tarraconensis (Tarraconense). Malgrat la desaparició de l’Imperi romà, els nous dirigents polítics, els visigots, van respectar la organització administració romana preexistent.
Segons l’historiador Ramon d’Abadal el llegat cultural i polític-administratiu del període visigot es molt important ja que ens van deixar l’onomàstica, el dret, etc. Però un altre historiador, Ferran Soldevila, qüestionà la tesi d’Abadal.
Mapa d’Europa a l’any 500, pocs anys després la caiguda de l’Imperi Romà i amb el regne Visigot encara ubicat al sud de l’actual França.
Durant l’etapa de domini visigot la ruptura política amb l’antic sistema romà no va ser mai absoluta. L’única diferència a destacar respecte l’etapa romana és que la península Ibèrica ja no va ser una província, Hispània, sinó un Regne, dirigit per una dinastia visigòtica.
La monarquia visigoda, al igual que en la resta de reialmes d’origen germànics era de tipus electiva però amb el temps passà a ser hereditària. El període visigot va estar ple de cops d’estat de l’aristocràcia contra els seus propis reis.
Durant el període visigot, no hi hagué una gran diferència entre el poder polític i el religiós. Els reis convocaven els Concilis, molts d’ells a Toledo, la capital del regne, on es discutien molt cops temes laics i no religiosos.
La religió dels visigots era l’arianisme, corrent religiós cristià del segle IV considerat heretgia pel catolicisme. Això anava en contra del que era la religió predominant del poble hispanoromà, que era el cristianisme.
La població visigoda era minoritària a la península Ibèrica. Representava només el 10% de la població. Però aquest 10% de la població era qui acaparava el poder i els càrrecs de l’administració. Per contra els hispanoromans no tenien accés a l’administració en un primer moment. Això fou així fins a la conversió dels reis visigots al cristianisme al segle VI.
Fins a aquell moment coexistí una doble jeràrquica eclesiàstica, arriana i cristiana.
Economia del regne visigot
Durant aquest període no es van produir grans canvis en l’estructura econòmica i social, doncs en els darrers segles d’existència de l’Imperi romà la societat ja s’havia fortament ruralitzat.
Així l’economia era rural i es desenvolupava a les villae. Cal esperar fins als segles XI-XII per trobar el ressorgiment de les ciutats, la seva economia i cultura. Abans de l’època feudal, durant l’etapa musulmana van ressorgir les ciutats amb el treball dels artesans del metall, l’orfebreria, la circulació de monedes…, malgrat que la principal font d’ingressos de l’estat andalusí estava en l’economia rural.
Amb els visigots el comerç quedà reduït a l’intercanvi dels productes de luxe ja que les ciutats eren petites i es produïen escassos intercanvis d’altres tipus de productes.
Els reis visigots, a l’igual que els francs i d’altres pobles germànics designaven els comtes com a màxima autoritat de cada ciutat. Les ciutats que eren seu episcopals esdevenien capitals per a la vida religiosa. Moltes ciutats desprès del període d’ocupació musulmana van recuperar l’antiga seu episcopal.
Els musulmans no obligaren al poble a convertir-se a la seva religió però els hi cobren un impost, la Jizya, reservat als no musulmans.
Sistema fiscal visigòtic
La reforma de Dioclecià de finals del segle III continuava vigent amb els visigots, però amb la decadència del poder visigòtic, l’administració es va veure obligada a fer un cadastre per a controlar la recaptació d’impostos.
Els grans propietaris eren els qui dominaven i gestionaven la recaptació dels impostos. Malgrat tot, tenim molt poca documentació del període visigot pel que fa a aquest assumpte.
Podem afirmar que era un sistema senyorial, no feudal, on els impostos no arribaven al rei.
De l’època visigòtica coneixem les lleis però pocs documents. Sabem que els homes es dividien en lliures i no lliures. La distinció no era econòmica, sinó de llibertat jurídica i llibertat d’obrar. Des d’un punt de vista les diferències entre homes lliures i no lliures no eren molt grans.
Els homes lliures es poden classificar en:
Aristòcrates o Nobiles
Ingenui o lliures
L’aristocràcia es dividia entre laica i religiosa. L’aristocràcia d’origen romà o hispanoromà eren els grans propietaris de la terra. I l’aristocràcia visigoda acaparava, en un primer moment, el poder i tots els càrrecs públics de l’administració.
En religió cal distingir entre els cristians romans i els visigots arrians.
Amb la conversió de l’arrianisme al cristianisme es produí la fusió de les dues aristocràcies ja que abans tenien prohibit el matrimoni entre arrians i cristians. Havia passat el mateix al Regne dels Francs, sota el regnat de Clodoveu I, qui es convertí al cristianisme l’any 496 i amb el ell tot el poble franc.
En les tribus germàniques els guerrers escollien al rei o cabdill. Però l’aristocràcia visigòtica canvià aquesta tradició i es reservà per ella mateixa aquest privilegi. En un primer moment només es podia escollir un rei entre l’aristocràcia visigoda però després de la conversió al cristianisme ja hi pogué ser nominat tothom d’entre l’aristocràcia.
Els vincles entre els aristòcrates i el rei eren de tipus econòmic: diners o serveis a canvi del suport reial. Era un sistema proto-feudal. El rei era elegit, no era un càrrec hereditari, si bé els reis visigòtics procuraven donar avantatges als seus fills.
Els aristòcrates formaven petits exèrcits amb homes lliures, això també és una característica del protofeudalisme.
Els pagesos no eren vassalls del nobles, tothom era vassall del rei. A Catalunya fins al segle XI el vassallatge era entre senyors feudals i nobles.
Els homes lliures o Ingenui estaven més a prop dels lliberts d’època romana que dels aristòcrates i els podem classificar en:
Privati o petit propietaris que ràpidament perden pes davant dels grans terratinents. No ocupaven càrrecs públics.
Bucellari, grup molt nombrós. Tenien el patrocini d’un aristòcrata i formaven part del seu exèrcit a canvi de terres. Eren soldats-camperols.
Artesans i metges de les ciutats i tots els oficis liberals.
Els homes no lliures es poden classificar en:
Lliberts o liberti
Servi o esclaus
Els homes no lliures no tenien la capacitat jurídica dels homes lliures i no podien ser testimoni en un judici. Els lliberts eren servi semi lliures, eren esclaus alliberats via manumissió, testament o escriptura o fins i tot oralment amb testimonis.
Els esclaus reials eren els que tenien més avantatges. Els esclaus eclesiàstics al ser alliberats passaven a ser lliberts, no ingenui.
El llibert depenia econòmicament del seu amo. A diferencia dels esclaus els lliberts tenien llibertat per casar-se, fer contractes, comprar i vendre i podien ser testimonis en un judici. El llibert no pagava impostos, sinó que ho feia el seu amo.
Els colonus romans eren una transició del esclau cap a munt. Amb les lleis visigòtiques els colonus desapareixen de les lleis i es pot pensar que passen a ser els lliberts. Un esclau que denuncia un falsificador de moneda era convertit en llibert.
Els servi o esclaus eren la mà d’obra fonamental del període visigot i els trobem fins al segle X. Els esclaus no eren objecte de dret i podien ser comprats com una mercaderia qualsevol.
Els Servi Fiscales eren els esclaus reials que podien arribar a tenir esclaus ells mateixos. Els Servi Fiscales no podien ser objecte de càstigs corporals.
La resta d’esclaus eren l’última classe social. Els Servi Rustici eren pitjor considerats que els Servi Eclesiàstics.
Cap a finals del segle IV l’esclavatge a Roma havia canviat i així es mantindria fins al període visigot. Abans del segle IV els esclaus es trobaven als grans latifundis i eren alimentats pels amos a canvi del seu treball. Però l’esclavatge deixà de ser rendible entre altres causes per la falta de conquestes militars que va fer baixar la captura d’esclaus i pujà el seu preu al mercat com qualsevol altre mercaderia. A partir de la fi del segle IV els esclaus passaren a tenir una tinença, el seu amo els havia d’alimentar. Aquest canvi és important i arribà fins al segle X. L’esclau continuà sent un objecte sense drets.
Amb l’arribada dels pobles germànics els colons desapareixen i passen a ser lliberts o petits esclaus.
La cultura estava en mans del món eclesiàstic. És una societat cristianitzada on les principals figures culturals van ser Sant Isidor de Sevilla i Sant Leandre. L’ensenyament només es trobava dins les catedrals, esglésies i monestirs. És l’època en la que el moviment monàstic pren molta força a tot Europa.
Al territori català hi havien 9 bisbats: Elna, Urgell, Empúries, Vic, Girona, Barcelona, Tarraco, Égara i Lleida.
La fi del període visigòtic
La decadència del període visigòtic es deu a una llarga etapa de lluites i enfrontaments en el si de l’aristocràcia pel poder. Una aristocràcia que s’enfronta als diferents reis i d’uns lliberts i esclaus que es rebel·len contra el poder.
El llegat visigòtic
En el dret: fins al segle XII els comptats catalans es regiran pel Liber Iudiciorum (també conegut com a Codi de Recesvint), que és més romà que germànic. Els germànics només tenien lleis de transmissió oral i els visigots les escriuen sota la influència romana.
La cultura: els visigots ens deixen la litúrgia, regles monàstiques i sobre tot l’escriptura, principalment a l’oest de Catalunya.
La onomàstica: fins al segle X la majoria de noms eren francs i visigots.
La desaparició del món visigòtic i el període d’ocupació musulmana
La invasió musulmana va ser deguda a les lluites pel poder entre el comte Julià i el rei Roderic. El comte Julià demanà ajut als cabdills musulmans del nord de l’Àfrica que entraren per Gibraltar i derrotaren al rei Roderic a la batalla del riu Guadalete on hi perdrà la vida. L’arribada militar vindrà seguida d’una onada migratòria civil que significarà el naixement de Al-Àndalus l’any 711.
Els musulmans controlaren les ciutats ràpidament on mantingueren al capdavant als comtes visigots ja que ells només volien cobrar impostos.
La invasió va ser tan senzilla perquè els musulmans van firmar molts pactes de submissió, on a canvi d’acceptar la sobirania musulmana, es podia seguir practicant la religió cristiana a canvi de pagar un impost religiós anomenant Jizya a l’emir musulmà.
Al nord est d’Hispània i a la Septimània s’hi refugiaren Àkhila II i Olmund, fills de Vítiza, penúltim rei visigot, on hi van poder mantenir durant uns pocs anys una certa autonomia respecte els musulmans.
L’any 732 els musulmans havien arribat fins a Poitiers, sud de l’actual França. Però en aquest punt van ser derrotats per Carles Martell, majordom de palau de tres reis francs. Durant els següents 50 anys els musulmans es van veure obligats a replegar-se per sota la línia dels Pirineus.
La conquesta franca
Septimània, com Occitània i Aquitània, són algunes de les províncies d’època romana que han perdurat al llarg dels segles. La Septimània en temps del visigots comprenia un bast territori, que al nord arribava fins a Nimes i al sud fins a Barcino.
L’any 759 el rei franc Pipí el Breu inicià la colonització i la repoblació de la Septimània. Des de l’any 760 fins a finals del segle VIII es produí un procés de repoblament de gent del sud que fugia cap al nord. Sortien del territori musulmà atrets per les promeses dels francs de rebre terres a canvi de prestar un servei militar. Aquesta gent eren coneguts com els Hispani i eren pagesos -soldats.
L’any 778 Carlemany marxà cap a Saragossa cridat per l’emir de Saragossa que li demanà ajuda contra els nobles revoltats. Quan Carlemany arribà a la ciutat l’emir havia canviat d’opinió i Carlemany no va poder entrar a la ciutat i decidí tornar a terres franques per l’oest, on va ser derrotat a Roncesvalls pels vascons. D’aquí sortirà La Chanson de Roland, que és la gran gesta medieval dels francs i la formació de la Marca Hispànica a l’igual que les altres Marques o zones frontereres que Carlemany establí a Bretanya, Pannònia, Danesa, etc.
L’any 785 Carlemany conquesta Girona sense cap oposició de la població local.
A la mort de Carlemany la part més occidental de la Marca Hispànica s’independitzà ràpidament i donà origen al Regne de Navarra.
L’any 801, Lluís el Pietós, fill de Carlemany conquerí Barcelona després de mig any de setge.
Al territori recentment conquerit pels francs, que es correspon al que es coneix com a Catalunya Vella, l’islam només hi va estar present 100 cent anys i per tant la seva influència va ser relativament petita. Però no passà el mateix al territori conegut com a Catalunya Nova, que es conqueria més tard i que estigué al voltant de 300 anys sota domini àrab. Allà l’empremta musulmana va ser major empremta en els toponímics i en la agricultura.
La formació dels comtats i la Marca Hispànica en la societat pre-feudal
Com a territori de pas, Catalunya va ser en època Antiga, ocupada i conquerida per pobles diversos: ibers, grecs, fenicis i romans omplen bona part de la història d’aquell període. Després vingueren els visigots, els musulmans i finalment els francs. Van ser aquests últims els qui van crear el territori que es coneix com a Marca Hispànica.
Administrativament els francs van dividir el territori en comtats. Al capdamunt de cada comtat hi havia el comte, nomenat pel rei franc. En principi no eren càrrecs hereditaris, però més tard això canvià.
Un dels primers comtes d’aquest període va ser Guifré el Pilós, que va aconseguir que el seu càrrec es transmetés de forma hereditària. El segon pas i més important per desvincular-se del rei franc el donà el comte Borrell II que al ser atacat per Almansor i no rebre l’ajut degut del rei franc no li retrà, ni ell ni els seus descendents mai més vassallatge.