Qualsevol cosa menys aparellar-nos – Volar de nit és perillós
Qualsevol cosa menys aparellar-nos
Es veu que aquesta és la meva vida i que això deu ser un altre sopar d’amics on set adults solters juguem al joc del gat i la rata perquè no tenim res millor a fer un divendres per la nit. Qualsevol cosa menys aparellar-nos. Tornem al bar de sempre on veiem la gent de sempre. Noctàmbuls clàssics que van envellint com nosaltres. Alguns ens coneixem. Altres encara no. Altres fem veure que no. I així donem voltes per la pista de ball. Buscant un gintònic, buscant una mirada, buscant un missatge al mòbil, treient pit i remenant el cul. Hores que passen. Avorriment. Absurd. Buidor. I això és una competició. Es tracta d’aconseguir un company per aquesta nit. Algú que roncarà i que descobrirà que nosaltres també ronquem. Algú que segurament passarà al calaix dels oblits després del croisant. Algú a qui ja no demanaríem el telèfon. Així d’excitant és la meva vida. Qualsevol cosa menys aparellar-nos. Setmanes que passen. Treballar, follar, treballar, follar, netejar, treballar, follar, gastar, treballar, netejar, follar. I un atac de realitat: On són aquells moments que havia somiat quan era petita? O què cony somiava jo quan era petita? S’acabarà aquesta falsa adolescència? Alguna vegada no desitjaré fugir?
Publicat el 5 febrer 2011 Autor Marta Millaret
12 pensaments sobre “Qualsevol cosa menys aparellar-nos”
5 febrer 2011 a les 21:20
Treballar, follar, treballar, follar, netejar, treballar, follar, gastar, treballar, netejar, follar… I tant. Jo ho penso molt sovint, això. Què coi somniava jo quan era petita? com era aquella vida que suposadament hauria d’estar vivint? què és el què em proposava de fer? Vejam…
5 febrer 2011 a les 21:34
els somnis també s’han de reciclar
5 febrer 2011 a les 21:53
De petita era molt poc ambiciosa : volia ser perruquera i prou. De més grandeta volia ser hostessa de vol i tenir un novio pilot, molt guapo i ric i que s’assembles molt al príncep blau que ens haviem promès. Després em vaig conformar amb alguns, dels quals l’endemà no en volia saber ni el nom. Uns anys més tard vaig compartir els roncs d’un marit i uns anys més tard, els d’un altre. I ara voldria ser perruquera i prou.
5 febrer 2011 a les 22:01
Òbviament no puc respondre les preguntes que deixes (tampoc no les deixes perquè te les resolgui un lector). Però t’he de dir que la freqüència amb què apareix el verb follar és molt més elevada que la mitjana espanyola, de manera que no tot és tan dolent. Aviat també serà poc freqüent el treballar, i mira. És evident que fer-se gran vol dir alguna cosa així, tal com deia el Gil de Biedma: “Que la vida iba en serio uno empieza a comprenderlo más tarde”.
6 febrer 2011 a les 10:34
En Lluís té raó, sembla ser que està científicament comprovat: la gent aparellada folla menys.
6 febrer 2011 a les 13:55
Pel que dius, repeteixes una i altra vegada les mateixes persones i els mateixos llocs. Potser una manera de sortir d’aquesta rutina que expliques és canviar això i conèixer noves persones i nous llocs i, qui sap si així pots trobar el que cerques.
marta calbet ha dit:
6 febrer 2011 a les 15:22
Penso q amb els anys naltres canviem i els nostres somnis cal q evolucionin amb naltres.I si…he tingut sovint aquella sensació d’entrar al pub d sempre,veure les mateixes cares d fa 20 anys…aquelles cares q tb fa 20 anys q et veuen passar…i perdre tota motivació…calen opcions…obrir fronteres!ma germà em va dir…tranquil.la q si camines i camines…mai arribes a lhoritzó!cal caminar i obrir-nos a tot allò q la vida encara té per oferir-nos!Felicitats pels teus relats!magraden!alguns els sento molt propers…
6 febrer 2011 a les 23:17
M’agradaria tenir resposta a les preguntes que planteges, però és clar, són intransperibles. La protagonista del relat és qui les ha de respondre…
Ara, percebo una autocrítica una mica massa desenvolupada.
No la (et) castiguis tant, dona…
7 febrer 2011 a les 13:42
Hola, guapa. Sí, sóc la Natalia del teu facebook i del Natzaret. He descobert el teu blog i m’agrada moltíssim. Veig que la Marta Calbet també.
Només dir-te que estic d’acord amb el comentari anterior. I una cosa… qui diu que la realitat no pot millorar les expectatives que teníem? A mi m’ha passat; com a mínim, és el que penso avui en dia (en determinats àmbits de la vida, és clar. En altres, ni s’intueixen, aquelles expectatives). Un petonàs. Permet que et segueixi llegint; un plaer.
7 febrer 2011 a les 22:31
Si mires la seqüència d’activitats només, no sona tan malament. Però bé, ja suposo que no és el que busques, o el que voldries, fins el punt de no saber ja què és el que volies. Algú deu haver amb qui aparellar-se, potser algun d’aquests telèfons els hauries de conservar, i potser, a part del croissant, prendre també un suc.
8 febrer 2011 a les 0:57
Bé, no sé quants anys tens (i en aquest segle es veu que encara és lleig preguntar-li-ho a una dona), però jo als meus pocs però suficients 25 anys m’adono que com més passa el temps menys clars tinc els meus objectius. No sé si és que quan som petits ho veiem tot més clar o que quan ens fem grans descobrim massa variables a tenir en compte, però escollir ja no m’és tan fàcil com abans.
Carme J ha dit:
8 febrer 2011 a les 20:32
Jo si que crec que els objectius els tenim clars, el que no és tan clar, és aconseguir-los trobar, tal com ens il·lusionaria. Sempre és un consol allò del mal de molts? Per a mí no!!!
Pel que sembla per tu Marina voladora, tampoc.
Respon a Carme J Cancel·la la resposta
Anterior Entrada anterior: Mitjons nous
Següent Entrada següent: Dos mètodes