Marc Moreno Tarragó: 2010
Any nou on Prezi
Fem salut, anem de marxa (nòrdica)
Fa uns mesos vaig reprendre el contacte amb un vell conegut guia de muntanya. Em va embafar de les virtuts de caminar amb pals... però no de la manera de "caminar amb pals de tota la vida" sinó amb una tècnica específica que es diu marxa nòrdica (nordic walking).
Caminar amb pals.
Moviment i salut estan estretament associats. Així ho reconeixen moltes institucions començant per la Organització Mundial de la Salut. Podem dir que caminar és el primer estadi del moviment i una activitat saludable a l'abast de gairebé tothom. Si a l'acció de les cames li sumem l'acció dels braços ajudats per bastons tenim una activitat física que, amb una tècnica adient, posa en funcionament un gran nombre de grups musculars del nostre cos. La marxa nòrdica o "nordic walking".
La sensació de "tastar" la marxa nòrdica.
Anar amb dos objectes a la mà obliguen a prendre consciència de la coordinació entre les extremitats (braços i cames). Gairebé inconscientment la longitud de la passa s'allarga quan hom és capaç d'aplicar correctament la tècnica (els bastons ens ajuden a impulsar). El repartiment dels nostres recolzaments es reparteix entre les cames i els bastons alleugerint la pressió sobre les nostres articulacions. I, si som capaços d'aprofitat tota l'amplitud dels braços i els bastons, notem com la nostra caixa toràcica s'eixampla per a aprofitar la totalitat de l'oxigen inspirat.
Sense grans implements.
Potser una de les avantatges de la marxa nòrdica sobre altres pràctiques d'activitat física és la simplicitat del material necessari: dos pals. A diferència dels que es fan servir en alpinisme, els pals de marxa nòrdica són més lleugers i els pots afegir un tac a la punta per a fer-los servir en superfícies com l'asfalt. La roba no difereix de la que faríem servir per fer senderisme o per assistir a una sessió de condicionament físic al gimnàs. El calçat dependrà de la superfície sobre la que farem l'activitat.
Podem trobar altres modalitats amb una tècnica similar amb patins en línia, o amb esquís en rodes, o amb raquetes de neu.
Fins i tot hi ha una màquina el·líptica de condicionament físic que recorda la tècnica de la marxa nòrdica i que pot ser un bon complement per quan les condicions atmosfèriques no són gaire favorables.
Aquesta activitat va néixer com un complement d'entrenament dels esquiadors de fons finlandesos. Actualment la podeu trobar en entorns sanitaris amb finalitat terapèutica, com activitat física esportiva-competitiva, o activitat física-salut preventiva, com a reclams o complements turístics.. a la platja, a la muntanya, en urbs...
Els promotors.
A nivell internacional hi ha dues organitzacions que promouen la marxa nòrdica, la INWA i la INFO. Tot i que aquestes dues organitzacions tenen delegacions a Catalunya i ofereixen cursos de formació de tècnics, aquests dies s'està celebrant el primer CIATE que és una certificació emesa per l'Escola Catalana de l'Esport.
Encara no ho sap aquest vell conegut però jove d'esperit, però, després de dos "tastets" de marxa nòrdica, ja m'he comprat els meus primers pals i estic sortint per Collserola... però ja tinc la necessitat de tornar a comptar amb les indicacions i orientacions d'un professional... una mala aplicació de la tècnica pot ser contraproduent per a la salut provocant patologies a l'aparell locomotor... com qualsevol activitat si no es fa ben feta.
Activitat fisicotecnologicoesportiva
Ho he de confessar, m'estic "enganxant" a les consoles de videojocs... però no a qualsevol... a una que es pot disfressar com a "activitat física"... o potser no és gaire disfressa, potser sí que es real l'activitat motriu que s'hi pot fer.
De videojocs i jocs motrius.
Quan hom pensa en videojocs pot caure en tòpics com el sedentarisme i l'individualisme. Però actualment, dos mons que ens poden semblar tan distants com l'activitat física i les videoconsoles que permeten el control del joc a través de comandaments i moviment del propi cos, s'han apropat. Aquells que defensaven les virtuts de l'agilitat i rapidesa mentals, la velocitat de reacció manual (dels dits) i la percepció i orientació en l'espai a través de d'una pantalla, ara troben nous arguments com la realització de certs moviments d'execució "tècnica". Aquells que criticaven el seu sedentarisme i l'individualisme es troben amb opcions multijugador de participació simultània o consecutiva. El videojoc pot crear situacions psicomotrius i sociomotrius.
De praxeologia motriu i videojocs.
Quan Pierre Parlebas va començar a reflexionar sobre la lògica interna de l'acció motriu encara no es podia ni imaginar les dimensions en les que es desenvolupen alguns jocs i activitats de base tecnològica actuals. Sí, motrius. Ja existeixen diferents consoles que tenen jocs guiats pel moviment, jo m'he fixat en una, la wii.
He passat alguns dels seus jocs pel sedàs dels dominis d'acció motriu... i no tenen molt a envejar a d'altres activitats motrius més "convencionals" anomenades esportives.
De l'espai de pràctica.
Una activitat amb una videoconsola la podem realitzar "escarxofats" en un sofà. El nostre espai de pràctica serà estable... tot i que no gaire actiu. Però també podem actuar de forma més activa, bé per la necessitat de fer servir el o els comandaments manuals, o per plataformes d'equilibri, o per la resposta de tot el nostre cos amb o sense referències en el paviment. En tots tres escenaris l'espai de pràctica és estable, no és produeix cap incertesa, és conegut.
En el primer cas, els comandaments s'han anat tornant cada cop més sensibles als moviments i amb possibilitat d'ordenar diferents reaccions pitjant o accionant botons. En aquest cas la necessitat d'un espai mínim es fa necessària per a realitzar moviments de gran amplitud, bàsicament de les extremitats superiors.
En el segon cas, la plataforma detecta la pressió sobre ella creant una resposta sobre el joc. Aquí es fa necessari un control postural i reconeixement del propi cos per a interactuar en l'activitat. L'activitat de les extremitats inferiors està molt limitada però imprescindible la propiocepció i interconnexió entre totes les articulacions d'aquestes.
En el tercer cas, l'espai de pràctica va més enllà de la superfície que podem representar amb els nostres braços estesos com a radi. La participació activa de totes les extremitats es fa necessària per a donar respostes eficients al joc.
De l'espai de representació de la pràctica.
Però ves per on, el joc o activitat no succeeix en el nostre espai de pràctica sinó que el nostre moviment és representat en una pantalla que és on de veritat es produeix el resultat de la nostra acció. Aquest espai virtual pot simular incertesa (irregularitat del paviment, vent,...) o pot ser estable (taula de ping pong, pista de tennis,...). Aquest espai virtual ens proporcionarà els estímuls necessaris per a respondre. En el cas del fitness, trobem una proposta interessant d'interacció entre joves i activitat física virtual.
De les situacions sociomotrius.
I aquí el final del tòpic del sedentarisme-individualista de les videoconsoles. La possibilitat d'actuar amb companys en activitats motrius col·laboratives i en oposició. Bé de forma simultània amb un comandament cada participant o de forma consecutiva (com pot ser si es fa servir una plataforma).
Però la relació amb adversaris o companys no es limita a "éssers reals" sinó que permet interactuar amb personatge virtuals, bé com a companys o bé com a adversaris. Potser és massa agosarat denominar situació sociomotriu quan només existeix un únic personatge real. Ho podríem catalogar com a situació sociovirtualmotriu en les seves dues categories de virtualcol·laboració i virtualoposició.
Jocs tecnològics i activitat motriu és una associació relativament recent. O més ben dit, la tecnologia a arribat a l'abast d'un gran nombre de persones. Però més sorprenent que aquesta joventut d'aquestes activitats és la rapidesa amb la que surten noves aplicacions, sobretot de sinergies amb altres camps del coneixement. Agafeu-vos fort que ens queden perviure moltes experiències fisicotecnologicoesportives.
Etiquetes de comentaris: joc, praxeologia, tecnologia
La competitivitat, la competició, l'esport i el joc
Fa uns quants anys (potser ja fa alguna dècada) comença la sessió de jocs del curs de monitors de lleure infantil i juvenil llençant una pregunta a l’aire als joves aspirants a conduir canalla en esplais i altres tipus d’agrupaments.
A l'esplai o, en general, en les activitats de lleure, hi té lloc la competició?
La resposta normal sempre era un depèn, o l'aplicació d'un petit percentatge a activitats de competició i un major percentatge a potenciar les de cooperació. Però aquest cop el grup va començar a defensar que moltes activitats han de ser competitives perquè la societat en la que ens trobem ho és.
En un primer moment aquest raonament em va desconcertar per la rotunditat amb que alguns membres del grup van defensar la posició. Per uns moments vaig quedar més glaçat que els habitants de Catalunya aquest mes de març. L’estereotipo en el que ens encasellen als que ens dediquem al món de l'educació des del temps de lleure, sovint des del voluntariat i de vegades amb uns ideals o motivacions una mica "somiatruites", s'havia transformat com la pesseta a l'euro canviant tot el seu valor.
Sort que va sortir un alumne que estava d'acord en que la nostra societat és competitiva fins a extrems molt radicals, però per això s'estaven formant ells, per a aportar la seva espurna de canvi i millora del món que ens envolta.
Ni la competició és tant dolenta ni és tan bona. Com tants i tants altres aspectes de la formació de l'infant i l'adolescent (i de l'adult) caldrà tenir en compte en quin moment i amb quin grau d'exigència aplicarem activitats de competició (o competitives). Perquè les activitats competitives també són una eina d'aprenentatge per les situacions en les que ens troben en la nostra societat.
Aspectes competitius de la nostra societat.
La competició és un mitjà de comparació amb un altre. Permet conèixer l'assoliment d'un objectiu o referència externa. Però també desencadena un seguit de processos de superació de la capacitat personal tot motivant l'adaptació a les condicions de l'entorn. En aquest cas ens referim a una referència subjectiva o interna.
La competició no és patrimoni de l'esport. La competició i la competitivitat són presents en molts aspectes de la nostra societat:
tenir una nota de tall per entrar en una universitat;
gaudir d'incentius per haver estat el que més ha treballat (p ex vendes);
concursos de TV i ràdio;
eleccions polítiques;
aprovar unes oposicions per a aconseguir una feina.
Algun cop he sentit que aquells que han nascut en generacions molt nombroses són més competitius que els que les seves generacions ho han estat menys. Aspectes com la facilitat a l'accés al món universitari o al món laboral fan que el caràcter de l'individu sigui més o menys competitiu. En certa manera és allò que la gent gran ens diu: si passéssim una guerra com ells ja ens espavilaríem més...
En el món animal (vull dir els que no són humans) aquest esperit competitiu es presenta en la forma més primària, la satisfacció de les necessitats més bàsiques, l'esperit de supervivència. Hom ha fet la premonició que en pocs anys els humans competirem per un recurs tan bàsic com l’aigua potable a causa de la seva escassetat.
Els beneficis i els riscs de la competició esportiva en infants.
Quan un infant decideix (o els seus pares ho fan per ell) practicar un esport, entra en un procés en el que rebrà la influència d'un gran nombre d'impactes del seu entorn:
els companys;
els rivals o adversaris;
els entrenadors, tècnics o formadors;
els àrbitres;
els familiars i amics;
els dirigents o directius (escola, AMPA, club,...);
el tractament que en fan els mitjans d'informació del seu esport;
els professionals de l'esport.
En certa manera es trobarà exposat o exposada al perills que comporta la competició mal enfocada:
conductes agressives i violentes tant físiques com verbals;
el resultat (premi o victòria) per sobre del procés (plaer del joc);
situacions d'eliminació i excloents;
excessiu estrès competitiu i pressió per la victòria i l'èxit;
entrenaments i competicions exigents i dures;
ús de mitjans no lícits o legals (trampes, dopatge,...);
sensacionalisme dels mitjans de comunicació;
especialització dels infants massa aviat en processos selectius que provoca exclusions i marginacions;
excessiva rigidesa i sistematització d'entrenaments i pràctica;
abocament de falses expectatives dels pares;
lluïment personal del tècnic o entrenador.
Per sort, encara en som molts que creiem que també podrem trobar beneficis en la competició orientada des d'una perspectiva educativa:
saber acceptar les victòries (guanyar) i les derrotes (perdre);
motiva la millora i superació personal així com l'acceptació de les pròpies limitacions (autoconeixement);
exigeix l'esforç i la lluita personal per a la superació de dificultats que portin a l'assoliment d'un objectiu (individual o col·lectiu);
canalitza impulsos agressius (alliberament d'energia) i afavoreix l'autocontrol;
estimula l'aprenentatge i el desenvolupament de la capacitat de moviment (aptituds motrius i psicomotrius);
afavoreix l'establiment de diferents relacions personals;
educa l'adquisició d'hàbits de respecte a normes (reglament) acceptades de manera voluntària.
Fases d'introducció de la competició en el procés educatiu d'un infant.
L'aprenentatge d'un esport ha de ser respectuós amb l'evolució de l'infant. Hi ha esports que per les seves característiques demanen una iniciació en edats molt joves per a assolir un bon nivell tècnic. En general això passa en modalitats o especialitats individuals. Però en altres casos un bon nivell de pràctica anirà associat no només a una execució tècnica sinó a una maduració tàctica. És el cas d'alguns esports d'equip.
En ambdós exemples tothom està d'acord en que cremar etapes anirà en contra de la motivació de l'infant per continuar practicant el seu esport o qualsevol altre. Però sí haurem d'anar marcant uns passos o esglaons entre la iniciació, la tecnificació o perfeccionament i l'alt nivell o rendiment, i no crear falses expectatives.
En el següent quadre es pot veure un resum de diferents autors relacionat amb les fases d'aprenentatge motriu i el paper de la competició:
Esports adaptats a cada edat.
Cada cop més els reglaments dels esports s'han adaptat a les característiques de l'infant reduint l'espai, el material emprat, el temps... i fent les regles més comprensibles o permissibles.
A continuació, seguint P.Parlebas i afegint aportacions de M.Hernández, B.Blázquez i J.Riera, classifiquem i comentem alguns esports que es practiquen en edat escolar a Catalunya tot comparant-los amb el que practiquen en categoria absoluta:
En la darrera revista Apunts d'educació física i esports podeu trobar un article centrat en l'etapa d'iniciació esportiva.
Formes d'organització de la competició.
Cada esport i preesport té les seves peculiaritats a l'hora d'organitzar les confrontacions entre adversaris. Des de les jornades semi-competitives fins a les formes més complexes d'eliminatòria, trobem tot un ventall de possibilitats de diferents durades i nombre de participants per a motivar la participació.
Les formes de competició poden ser de lliga o punts en les que tothom s'enfronta a tothom; de copa o eliminatòria en les que cada enfrontament dona accés a la següent fase amb la possibilitat de ser repescat; o una combinació d'aquestes.
En termes generals, les competicions de lliga o punts premien la regularitat, mentre que les de copa o eliminatòria premien l'actuació d'aquell moment en concret.
Però la pressió per captar, retenir i explotar talents esportius fa que sovint tots aquests processos es comprimeixin i s'accelerin. Algunes modalitats esportives ho justifiquen per no "frenar" el talent d'alguns infants amb projecció de futur... pel que poden arribar a ser... però tots al final no són i seran més que persones. I això ens fa pensar més en una formació integral.
Etiquetes de comentaris: competició, lleure
La competitivitat, la competició, l'esport i el jo...