Pep Castellano | valencianbooks.com
Vaig nàixer en Sant Pau, una xicoteta aldea d'Albocàsser, un poble no molt gran d'una comarca que té dificultats per a eixir en els mapes (Alt Maestrat). Tot això dins d'un país que quasi no existeix (el Valencià). Va ser una nit plujosa d'octubre de 1960. Ma mare va tindre problemes. Un veí va creuar el diluvi amb la seua motocicleta. Sortejant els tres quilòmetres de clots de carretera que ens separaven de la casa del metge, va aconseguir la proesa de tornar carregat amb el senyor José. L'endemà va amanèixer.
Vaig tindre una infància carregada d'albes i aventures com la del meu naixement, amb molta vida i pocs llibres, la veritat; però amb moltes històries i contes a la vora del foc que em van fer germinar el vici que tinc per contar coses, mentides quasi sempre.
Vaig estudiar magisteri i pedagogia. Vaig treballar de peó, de cambrer, d'agricultor i de mestre. Des de la dècada dels huitanta em dedique a la formació d'animadors juvenils i sóc funcionari de l'Institut Valencià de la Joventut de la Generalitat Valenciana. És un treball que m'agrada molt i que em deixa temps lliure per a contar contes amb Canto Nieto, il·lustradora de molts dels meus llibres. També participe en diferents programes de ràdio: "A vivir que son dos días" (Ràdio-Castelló Cadena SER), "Calcetins i gominoles" i "El vermut" (Ràdio Vila-real), col·labore en el periòdic Levante de Castelló i mantinc un blog en la xarxa:
M'agrada pescar, treballar la terra, passejar per la muntanya, arreplegar bolets, i fer pastissos de carabassa. Però, amb el vici aquest que tinc de les mentides, em passe la vida desesperat per escriure històries i contar contes, i quasi no em queda temps.
(Actualitzat 23/06/2010)