Entorns – Sabadellejant
Categoria: Entorns
Sant Feliuet de Vilamilanys
L’església de Sant Feliuet de Vilamilanys forma part del patrimoni arquitectònic i cultural de Sant Quirze del Vallès. Està ubicada a l’extrem sud-oest del terme municipal, a tocar dels termes de Rubí i de Sant Cugat i a cinc quilòmetres de la parròquia de Sant Quirze i Santa Julita.
La descripció tècnica diu: «Ermita preromànica de planta de creu llatina d’una nau i capçalera formada per un absis central rectangular i dues capelles laterals, també rectangulars, en el seu exterior formant tot junt el creuer. La coberta és de teules àrabs i a dues aigües. La teulada de l’absis central està a nivell més baix que la de la nau. L’aparell és de pedres ben lligades i en alguns trams, volen formar filades de carreus. Va ser construïda amb sediments de les rieres properes, unit a gran quantitat de morter. Només als angles i les obertures es va utilitzar pedra picada. Al mur septentrional hi ha presència de contraforts. Les finestres són d’obertura d’espitllera i es troben emmarcades per pedres. Les dels absis, estan treballades amb esplandit. Per la part sud, on es troba la porta d’entrada, s’obre una tanca que l’envolta. Té un campanar de doble espadanya, com a prolongació de la façana oest. Està format per tres pilars sense coronament que configuren dues obertures per a la col·locació de campanes. L’ermita ha estat restaurada i la porta de la façana sud modificada».
Està datada de l’any 878, ubicada prop d’una vila dins les propietats de Sant Cugat. Degut a les pestes del segle XIV va caure en decadència. Al segle XV, la seva advocació era a Sant Feliu, Santa Maria i Sant Bartomeu. L’any 1436 va passar a sufragània de Sant Quirze de Terrassa. L’any 1929 hi foren realitzades unes obres de consolidació i restauració dels altars. Durant el 1936 el mobiliari fou destruït. Actualment i des del 1939, és la capella de “Les Fonts” i es celebra un aplec el dilluns de Pasqua.
Al 1949 s’hi van fer les obres que li configuren l’estat actual. Les obres van anar a càrrec del seu nou propietari, en Feliu Barnola, el qual poc abans també havia adquirit la masia veïna de Can Ferran. En aquesta restauració, en baixar tres metres el nivell del sòl, es va trobar una ara de marbre blanc amb una inscripció que permet datar la seva construcció entre els segles IV i Vè. Una còpia feta amb guix pot veure’s en el Museu d’història de Sabadell. Avui dia l’ermita és de propietat particular.
El dia 22 d’abril de 1957 es va inaugurar el Sagrat Cor que està situat damunt del turó que domina el terreny. Durant l’Aplec d’aquell any i, en un solemne acte ple de cerimònia, amb presència de l’Arquebisbe Gregorio Modrego i altres autoritats civils i religioses, es va fer l’acte de benedicció del Sant Crist donat per Feliu Barnola i Comas i la seva esposa Maria Dolors Vallribera i Gorina. Una inscripció a la pedra recorda aquella efemèride. Aquella inauguració culminava les obres d’enjardinament de tot l’espai, considerat una zona d’esbarjo.
Dos anys abans, per la Festa Major de 1955, s’havia celebrat un Aplec de Germanor organitzat per las Ligas Parroquiales de Perseverancia amb presència de membres de Sant Cugat, Rubí, Sabadell, Matadepera i Terrassa. Un aplec promogut per el conegut jesuïta Jaume Piulachs.
Des de fa molts anys, es celebra, amb gran pompa, la Romeria de la Virgen de la Cabeza. El darrer cap de setmana d’abril, igual que a Andújar, la Verge rep a Sant Feliuet l’ofrena de flors per part dels seus fidels i devots en una gran celebració. A finals del proper abril, es celebrarà la 33ena edició.
La relativa llunyania de tot aquell espai, el deixa indefens pel que fa a l’acció dels brètols que només saben embrutar. La deixadesa és notòria arreu. Però el pitjor és quan aquesta deixadesa es converteix en agressió.
A menys de cent metres del Sagrat Cor, en un racó del camí que ve de Can Ferran, hi ha una fastigosa mostra de la indecència humana i de la degradació de la civilització actual. Algun, o alguns desaprensius hi abandonen, amb tota la impunitat del món, tot allò que hauria d’anar a la deixalleria. Fins i tot hi ha plaques d’Uralita, d’infaust record pels afectats d’asbestosi.
És un abocador incontrolat. Un abocador descontrolat. Un femer ple de residus, d’endergues, d’andròmines i restes immundes de la tecnologia moderna. Fa molt mal als ulls quan el veus aquella porqueria i molt mal al cor quan passes pel costat.
És un tema a solucionar de forma ràpida i efectiva per qui correspongui. Si és precís, i és possible, s’haurien de barrar els camins per evitar-hi l’accés de cotxes i furgonetes. Aquell paisatge no mereix aquest tractament.
Autor jaumebarberaPublicat el 25 Setembre, 2019 25 Setembre, 2019 Categories EntornsLeave a comment on Sant Feliuet de Vilamilanys
Foto Joan Carles Roca
El Camí dels Monjos és un històric sender que uneix el monestir romànic de Sant Llorenç del Munt amb el monestir de Sant Cugat del Vallès. És l’antiga via d’unió entre les dues comunitats benedictines. La seva llargada és de 26 quilòmetres que transcorren entre els termes de Matadepera, Terrassa, Sant Quirze del Vallès i Sant Cugat. La cota màxima és de 1100 metres, que corresponen a l’alçada de la Mola, i la cota mínima és de 90 metres, els de la Plaça d’Octavià de Sant Cugat.
Aquest preciós camí, molt conegut, que travessa el terme de Sant Quirze carenejant la Serra de Galliners, era utilitzat per pastors i per marxants, i està marcat per una antiga llegenda. I ja se sap, les llegendes, encara que boniques o vistoses, poden tenir quelcom de faula o de falsedat.
Diu la llegenda que, per voltants del segle X, els monjos que vivien a Sant Llorenç i que tenien prohibit allunyar-se massa de la Mola, varen demanar permís al seu superior per poder sortir del cim de la muntanya. Allà dalt no hi havia terres productives i de tant aïllats que estaven, patien el mal de la tristesa. Com que no hi havia massa ganes per part de la superioritat de deixar-los anar gaire lluny, els van permetre cert moviment, però posant una condició. Es podien moure d’aquell indret, esclar que sí. Podien anar on volguessin, també. Però havien de respectar un mandat, i era que en el seu caminar no podien travessar cap riu, cap riera, cap torrent, ni cap saltant d’aigua. Els superiors varen creure que aquesta condició els donaria certa llibertat de moviments, però que no podrien anar massa lluny.
Doncs bé, obeint al peu de la lletra aquella ordre, van arribar fins el monestir benedictí de Sant Cugat. Perquè es pot anar des de la Mola fins Sant Cugat sense travessar cap riu, cap riera, ni cap torrent. És més, es podria seguir, després de Sant Cugat, pujant per la Rabassada fins el Tibidabo i baixar de la muntanya fins el mar. Qui s’ho havia d’imaginar.
La raó és que aquest camí coincideix amb la línia que separa les conques hidrogràfiques del Besós i del Llobregat. De tal manera que baixant des de la Mola, totes les aigües de l’esquerra del camí aniran a parar al riu Ripoll, afluent del Besós, i les de la dreta, aniran a la Riera de Rubí, afluent del Llobregat.
Amb els pas dels anys, les carreteres, les barriades, els polígons industrials, i les autopistes i nusos de comunicació, han modificat sensiblement el perfil de camí dels Monjos. Aquest fet permet afirmar que els dos millors trams són: de la Mola fins Matadepera i el més proper a Sant Quirze. Per travessar Terrassa i Sant Cugat, el camí passa per zones urbanes en les que es perd el record del que un dia va ser un sender rural i arbrat.
Des de Sant Quirze del Vallès es pot fer una bonica i esplèndida excursió caminant (gairebé passejant) pel camí del Monjos, que dins del terme del poble, com s’ha dit, coincideix amb la carena de la Serra de Galliners. Es pot fer del dret i del revés, vull dir, com les agulles del rellotge o a l’inrevés. Possiblement és millor del dret. Es tracta de sortir dels Rosales, travessar el bosc de Can Vinyals fins el Turó de Can Camps, per trobar el camí dels monjos que ve de Sant Cugat, passar arran de Can Barata, creuar la carretera C-1413a, pujar fins al serra i anar carenejant tota la Serra de Galliners, gaudint d’un magnífic paisatge, fins Can Parellada. Tornant a Sant Quirze per qualsevol dels camins que baixen. Està molt ben senyalitzat.
Recomanable en tots els sentits: cultural, esportiu, físic i psicològic.
El camí dels Monjos sencer es pot fer, de pujada, en 6 o 7 hores, depèn del nivell de preparació. Sortint de bon matí del monestir de Sant Cugat es pot arribar a la Mola a primera hora de la tarda. Sense matar-si massa. El més dur és que quan es porten 23 quilòmetres de marxa, s’ha de pujar la Mola. Pels aficionats al senderisme és una excursió esplèndida. Un matí fenomenal gaudint d’un paisatge magnífic.
Autor jaumebarberaPublicat el 15 Setembre, 2019 16 Setembre, 2019 Categories Entorns1 comentari a El Camí dels Monjos
El Dolmen de Pedra Gentil i les bruixes
L’etnòleg Joan Amades va recollir aquesta llegenda, fruit d’una història fantàstica.
«Era estada de les reines de les goges i de les bruixes del Maresme, que cada dissabte celebraven llurs reunions al cim de Pedra Gentil. Feien cap a les reunions bruixes de per tota la costa, enfilades damunt d’escombres voladores que els feien com de cavall. Havent sopat es despullaven nues davant de la llar i dels fogons i amb uns untets que guardaven dins d’una xicra, que tenien sota la llar, s’untaven el sotaaixella, deien uns mots estranys, adquirien la facultat de volar i se’n fugien xemeneia amunt. Feien cap a la reunió, que era presidida pel diable, sota forma de boc intensament pelut i amb unes banyes enormement grans, que, assegut en un tinell, sonava un flabiol de so ronc i elles feien un ball rodó al seu voltant».
Foto Lavila Digital
Els segles XVI i XVII moltes dones van ser perseguides i assassinades. Acusades de bruixes, eren perseguides per la Inquisició i per Joan Malet, el primer caçador de bruixes de Catalunya. No és gens estrany que s’inventessin llegendes semblants per justificar el seu criminal comportament. La ignorància que campava arreu feia la resta.
El Dolmen de Pedra Gentil està situat al municipi de Vallgorguina i dintre del Parc Natural del Montnegre i Corredor, prop de l’església romànica de Santa Eulàlia de Tapioles. Era un sepulcre de cambra simple d’uns quatre mil anys d’antiguitat. Va ser reconstruït l’any 1855.
Segons explica Agustí Alcoberro en un article a Sapiens:
«Malet anava casa per casa examinant totes les dones que trobava a la recerca d’un senyal del dimoni a l’esquena o el pit de les presumptes bruixes. Després d’assenyalar les que, segons ell, no presentaven dubtes de la seva condició d’amigues del diable, Malet es retirava amb els diners que li havien pagat pels seus serveis. Les autoritats procedien a fer les detencions. A moltes d’aquelles desgraciades els esperava un judici, les inevitables tortures i, finalment, la forca».
També explica, Alcoberro, que Malet va tenir enfrontaments amb la Inquisició:
«Després d’haver estat detingut, al febrer de 1549 l’endevinaire Malet va ser alliberat per Sarmiento al·legant que havia vingut a Barcelona amb un guiatge seu. Davant la Suprema, però, Sarmiento va afirmar que l’havia desterrat, sota pena de cent assots si reincidia. En els mesos següents, Malet es va desplaçar al Regne de València, on va continuar amb el seu ofici. Va ser detingut per la Inquisició valenciana i reclamat des de Barcelona per l’inspector Francisco Vaca.
El 2 de juliol va ser cremat per la Inquisició barcelonina. La seva execució va alleugerir moltes dones que van celebrar la desaparició de l’home que les tenia atemorides. D’aquest fet ens ha quedat un romanç de cec que celebra, a la tornada, “que en Malet i sos enganys / han pagat lo deute seu”».
Foto Bruixes del Nord
https://jaumebarbera.wordpress.com/2017/01/08/la-cacera-de-bruixes-a-sabadell/
Autor jaumebarberaPublicat el 30 Novembre, 2018 30 Novembre, 2018 Categories EntornsLeave a comment on El Dolmen de Pedra Gentil i les bruixes
Arbres genuïns i monumentals
Els arbres són fruit i són ombra. Són naturalesa i són bellesa. Són salut i són riquesa. Són present i són passat. Són patrimoni i són futur. Però n’hi ha que a més de d’afavorir-nos amb tots aquests privilegis, són monumentals, espectaculars i únics.
Catalogats i no catalogats, a prop, tenim uns exemplars que val molt la pena conservar-los i cuidar-los. Anar-los a veure i admirar-los és tot un privilegi que tenim els aficionats a la Natura. No hem d’allunyar-nos molt per contemplar-los.
A Catalunya en tenim una bona mostra.
Arbre mític de Sant Boi de Lluçanès. Situat a la sortida del poble. A prop, i a l’esquerra, del camí que duu al Santuari dels Munts.
Diu la tradició que la senyora Lotgarda de Perdals, de la qual prengué el nom, tenia molta estimació pel roure i passava llargues estones a la seva ombra llegint o fent labors de ganxet. El primer nom de l’arbre era el Roure Bonic.
El roure de la Senyora o del Vilar és un arbre catalogat com a monumental des del 30 d’Agost del 1988 ja que posseeix unes mides admirables: el seu tronc mesura més de quatre metres de perímetre, supera els quinze d’alçada i la seva capçada té un diàmetre d’uns trenta metres. Es creu que pot tenir més de cinc-cents anys.
Roure formós de la Roureda d’en Pujol
Tot just sortint de Sant Llorenç dels Morunys per la carretera que va a La Pedra i La Coma, hi ha un trencall que duu a la roureda d’en Pujol. Un vistós i frondós bosc de roures. Un indret no massa conegut, però d’una bellesa espléndida. Hi ha exemplars de roures magnífics.
Aspecte de la roureda d’en Pujol
Pi Gros de Can Cabanyes
Arbre emblemàtic de Vilanova i la Geltrú, d’entre 250 i 300 anys, situat a la mateixa llera del torrent de Peralada, declarat d’interès local el 1996 i d’interès comarcal el 1997.
Anomenat Pi Gros, per les seves dimensions, creix a prop de la masia on va viure el poeta romàntic Manuel de Cabanyes (1808-1833).
Va a ser declarat com a Pi Gros de la Masia d’en Cabanyes.
Fageda la Grevolosa
La fageda de la Grevolosa és un dels boscos més espectaculars de Catalunya. Amb més de 300 anys de vida, aquesta fageda té arbres monumentals que arriben a tenir un diàmetre de més d’1 metre i més de 40 metres d’alçada. A més, també s’hi troba una gran diversitat natural, tant de flora com de fauna. Degut a la seva bellesa i interès biològic, aquesta fageda està inclosa a l’espai EIN Serres de Milany-Santa Magdalena i Puigsacalm-Bellmunt. Està situada, justament, al damunt del túnel de Bracons.
La tardor és la millor època de l’any per visitar-la, és recomanable tant sols per gaudir de les sensacions que desperta entrar a aquest indret.
Lo Parot és un arbre gegant situat prop d’Horta de Sant Joan.
Lo Parot va ser declarat arbre monumental l’any 1990. Està situat a una altitud de 480 m, té un volt de canó a 1,30 m del terra de 7,45 m i un volt de soca de 15 m. El diàmetre de la capçada actual és de 9 m, tot i que abans de la Guerra Civil ocupava tot l’ample del bancal on està situat, sobrepassant-lo.
Es tracta d’una olivera (Olea europea) d’una varietat desconeguda avui en dia, que es caracteritza per tenir les fulles i el fruit una mica més allargats que la varietat anomenada Empeltre, cultivada tradicionalment a tota la comarca i al Baix Aragó. Respecte a la seva edat, es creu que es tracta d’un arbre amb més de dos mil anys d’antiguitat, que ens portaria en el temps fins a l’època dels ibers i romans.
És d’agrair al seu propietari actual i als pagesos que l’han mimat al llarg del temps, el seu esforç per mantenir-lo i conrear-lo fins al nostres dies.
La denominació popular de Lo Parot li ha estat donada per les seves dimensions i l’edat, que l’han fet considerar com el pare de totes les oliveres. Cap hortolà l’ha vist mai créixer, però això sí, any rere any, li pleguen les olives.
El pi de Balija
És un gran pi blanc declarat arbre monumental, situat a la partida dels Pesells prop del camí principal i a 4 quilòmetres del coll d’en Sabaté, prop d’Horta de Sant Joan. Té 19 m d’alçada i 4,40 m de volt de canó, que correspon a un diàmetre d’1,37 m i 5,60 m de volt de soca. Són de ressaltar les gruixudes branques, entre 10 i 12 m, que baixen i es recolzen a terra, típic d’aquest tipus d’arbres vells que no han crescut aïllats. El pes del propi brancatge, agreujat per les gebrades, neus i vents li donen un aspecte fantasmagòric.
L’alzina Bonica
Alzina Bonica, també coneguda com l’Alzina del Vent o l’Alzina de la Coma d’en Vila. Es troba a 1,6 quilòmetres de l’aparcament de l’Alzina del Salari, en un replà del camí de Mura, sortint de Coll de Boix, prop de la Coma d’en Vila. Té una alçada de prop de 12 metres i un tronc amb un gran perímetre de 2,8 metres. Les seves nombroses branques gruixudes, fermes i llargues, li donen un aspecte monumental i es, segurament, l’alzina més ben formada de la Serra de l’Obac. No et canses mai de mirar-la.
També s’hi pot accedir des del Coll d’Estenalles pel camí que va a Mura des de la Mata.
Alzina surera el Suro Xato
Espectacular alzina surera de Romanyà de la Selva. Una visita a Romanyà de la Selva val molt la pena per recordar la vida i l’obra de Mercé Rodoreda. De passada, en un amè passeig, es pot visitar el dolmen de la Cova d’en Daina i tot un seguit d’alzines sureres bellíssimes. Una d’elles és el Suro Xato.
Alzina surera de l’Almeda
Una altra alzina surera que es pot admirar a Romanyà de la Selva.
El Castanyer de les 9 branques és un dels arbres més emblemàtics del Montseny. La seva edat, uns set-cents anys, el seu port i la seva forma en canelobre, el fan ser un arbre veritablement espectacular. Dues de les branques més grosses van ser esberlades per les fortes ventades de l’any 1987. L’esquerda produïda magnifica, encara més, la seva originalitat.
Altres sorruts castanyers quasi tan vells com ell, que l’envolten al mateix prat, conformen una clariana al mig del bosc de singular bellesa.
L’any 2012 el Castanyer de les 9 Branques va ser escollit per a identificar el nou escut del poble de Viladrau.
El Castanyer de Can Cuc o Castanyer Gros de Can Cuc, està catalogat dins la llista d’arbres monumental de Catalunya. És un dels arbres de més renom del Montseny, el de més perímetre de Catalunya (gairebé dotze metres). El seu interior, que és buit havia estat habitat per un carboner que hi tenia instal·lat un jaç, una taula, seients i fins i tot, aprofitant l’obertura natural que fa en l’interior d’un tronc superior, una llar de foc on encara és visible el sutge de la xemeneia. Pels volts dels anys trenta li van calar foc a partir d’un forat que hi havia a l’escorça estigué cremant tres dies i tres nits. Com a conseqüència del joc la soca va quedar parcialment buida, fet que va ser aprofitat l’any 1960 per un carboner, que instal·là durant un any i mig el seu habitatge dins l’arbre. Fa poc, en una excursió social es van puntejar dins del tronc d’aquest castanyer una sardana. Eren tres parelles agafades correctament.
Castanyer gegant de Sant Martí de Riells
Es troba al costat del camí de les Cascades entre Sant Martí de Riells i el Grog Negre.
Arbre tombat de la Font del Bou
L’excursió fins la Font del Bou de Sentmenat és una bonica passejada apte per fer amb nens. L’itinerari, d’anada i tornada, no té gaire desnivell. Si hi aneu quan el riera porta aigua us podeu acostar fins el salt de Guanta de prop de 40 metres. Un indret força espectacular. A la font hi trobareu el singular arbre corbat al mig del camí i una taula per fer-hi un pícnic. La font i el salt estan a poc més de cinc minuts caminant. La ruta comença des del mateix Castell de Sentmenat.
Simbiosi paret-arbre a les Boades de Rellinars
Pins cargolats de la Serra de l’Obac
Situats entre l’anomenada Era dels Enrics i el Turó del Malpàs, a la Serra de l’Obac.
Pi cargolat prop del Castell de Montbui. Caldes de Montbui
Pi cargolat del Parc del Corredor
Es troba en el camí que va del Dolmen de Ca l’Arenas al Santuari del Corredor.
Plataners de la Font de la Pineda. Riells del Fai
Pins inclinats per la força del vent al Roc de Sant Gaietà
Arrels enllaçades al Maresme, prop del Montalt
Emblemàtic i símbol d’identitat de Sant Cugat del Vallès. L’any 1997, un acte de “vandalisme” -entre cometes perquè no es va poder demostrar altra intenció- el va deixar malmès. L’intent era de tallar-lo i cremar-lo. Unes ràpides mesures de recuperació, suport i manteniment van aconseguir salvar-lo i que actualment gaudeixi de bona salut.
Es troba en el camí que duu a l’ermita de Sant Medir, dins del parc rural de la Torre Negra. Aquest parc està immers en un embolic urbanístic. La immobiliària Núñez i Navarro va comprar més de la meitat del terreny per construir-hi milers d’habitatges. La pressió ciutadana va aconseguir que, de moment, l’Ajuntament de Sant Cugat ho paralitzés.
El Pi d’en Xandri, de 23 metres d’alçada i de 3,6 metres de perímetre a la soca, té més de 230 anys. Una anàlisi va determinar que havia germinat l’any 1774.
Negundo de la Font de Talamanca
Segurament no és espectacular, ni monumental, però si que és genuí. Es tracta d’un arbre centenari que ha estat declarat Bé Cultural d’Interès Local. És un acer negundo, una espècie americana, que en els anys que es va plantar, a principis del segle XX, era molt estranya de trobar fora del seu hàbitat originari.
Autor jaumebarberaPublicat el 1 gener, 2018 1 gener, 2018 Categories EntornsLeave a comment on Arbres genuïns i monumentals
El Montcau i la Roca Encavalcada
El Montcau és un turó molt conegut del Parc Natural de Sant Llorenç del Munt i la Serra de l’Obac. Amb una alçada de 1056 metres és un dels principals cims del massís. Ofereix excel·lents vistes a 360 graus. Una taula d’orientació situada al cim, indica les muntanyes i les serres que l’envolten. Al nord es pot contemplar tot el Bages i el Berguedà amb els Pirineus al fons. A l’est Sant Llorenç Savall, el cingle de Gallifa, el Puig de la Creu i el Montseny al fons. Al sud queda La Mola i a l’oest la Serra de l’Obac amb Montserrat al fons.
La seva forma triangular és molt característica. La part superior és rocosa i amb escassa vegetació. És un destí tradicional de l’excursionisme familiar. Es troba en la línia divisòria de les conques hidrogràfiques del Besós i del Llobregat. A la seva cara sud neix la Riera de les Arenes.
S’hi pot accedir des del Coll d’Estenalles, per una pista, amb fort pendent, que surt del costat de la oficina d’informació del Parc i des del Coll d’Eres, en el camí que va a La Mola.
La Roca Encavalcada és un prodigi de la Naturalesa i una curiositat geològica impressionant de Sant Llorenç del Munt i la Serra de l’Obac.
Segons explica el blog Trail de Sant Llorenç del Munt, hi han moltes altres roques que, sotmeses als efectes perllongats de l’erosió, tenen formes interessants. Però l’encant de la Roca Encavalcada és diferent. Es un pont natural penjat a gran alçada sobre el salvatge sector de les Fogueroses. A més, la seva alçada coincideix amb la del cingle que té davant a la carena del Pagès, fet que ha contribuït a facilitar la seva visió i a convertir-la en un dels símbols destacats de Sant Llorenç del Munt.
Aprofitant la coincidència d’alçades entre els dos cingles elevats sobre l’estimball, a principis del segle XX es va obrir un mirador per poder contemplar, de fit a fit, el difícil equilibri de la roca. Hi ha documentades excursions organitzades als anys 20. Portem, com a mínim, tot un segle documentat d’admiració i mitificació d’aquesta obra d’art de la natura. Alguns li han posat el sobrenom de la Porta del Cel i, en sentit contrari, d’altres la coneixen com el Pont del Diable.
La Roca Encavalcada ha estat vinculada amb misteris i, fins i tot, amb rituals religiosos prehistòrics. Sense cap acreditació s’ha especulat amb la possibilitat que la roca fos un lloc sagrat pels animistes. El que és ben segur es que la roca, que es troba equidistant de la Cova Simanya i els Òbits, va despertar la imaginació dels antics pobladors del massís, igual que avui ho fa amb els excursionistes.
Des de fa uns anys alguns grups de teràpia psicològica alternativa organitzen sortides a la Roca Encavalcada amb l’objectiu de “viure experiències místiques”.
Autor jaumebarberaPublicat el 28 Novembre, 2017 Categories EntornsLeave a comment on El Montcau i la Roca Encavalcada
L’avioneta estavellada del Montseny
El dia 27 de març del 2000, una avioneta Mooney model M20K, matrícula G-GTPL, que feia el trajecte Múrcia-Perpinyà, es va estavellar a la falda del Montseny. A l’indret conegut com Font de Corts, del municipi de Gualba. El seu únic tripulant, un home anglès de 71 anys va resultar mort. Las causes, segurament, van ser la intensa boira i una baixada de nivell tot buscant visibilitat. Possiblement, si hagués tingut tendència d’anar més cap a la seva dreta, no s’hauria trobat la zona muntanyosa. El darrer contacte al va tenir amb l’aeroport de Sabadell a les 10,25 hores. Se suposa que l’accident va succeir a voltants de les 10,40.
Les restes de l’avioneta, que s’havien convertit en un al·licient més pels senderistes assidus, i no tant assidus, del preciós massís del Montseny, ja han estat retirades. Després d’anys de romandre allà escampades, van ser retirades i va ser netejat a conciència el lloc. Representaven un perill i donaven un caire desagradable a l’entorn.
Una agradable excursió familiar, amb sortida i arribada a Santa fe del Montseny, es pot allargar, dos o tres quilòmetres, per arribar al lloc on hi havien les restes de l’avioneta.
És una excursió sense complicacions que transcorre entre el pantà de Santa Fe, el turó del Morou i l’Empedrat del Morou.
El turó de Morou és una muntanya de 1.304 metres que es troba entre els municipis de Riells i Viabrea a la Selva i de Fogars de Monclús i Gualba al Vallès Oriental i forma part del massís del Montseny.
L’Empedrat del Morou és una balconada rocallosa que ofereix una espectacular panoràmica sobre tota la vall de Santa Fe, el turó de l’Home, les Agudes, el turó del Morou i la depressió vallesana.
L’especial duresa del granit d’aquesta zona fa dels empedrats un bon lloc per observar la seqüència de formació del sòl, des de l’esquerdat de la roca mare, la seva fragmentació en blocs de diferents mides i la seva disgregació en forma de sauló.
Qualsevol època de l’any és bona per fer aquesta excursió, però a la primavera i, especialment a la tardor, és un goig i un encant per la vista. En aquestes dues estacions de l’any, els fajos i els castanyers, mostren el seu màxim cromatisme.
Autor jaumebarberaPublicat el 1 Novembre, 2017 22 febrer, 2019 Categories EntornsLeave a comment on L’avioneta estavellada del Montseny
A Togores s’hi pot arribar per tres camins diferents.
Per un trencall, ben indicat, des del Camí Ral de Castellar del Vallès a Ripollet i que passa per La Salut.
Pel camí que surt a la dreta del Molí de l’Amat i que passa per la Torre del Canonge.
Pel camí que passa per la casa i la Font de Can Moragues i que voreja l’antic camp d’aviació.
Togores és un indret situat a la dreta del riu Ripoll i a la Vall del riu Tort. Dos xiprers en donen la benvinguda en un paratge envoltat d’alzines.
L’ermita de la Mare de Déu de Togores va ser construïda al damunt les restes d’una vella construcció romana. Té l’absis vuitavat que dóna a l’est. Per l’oest, l’ermita està unida a la masia per un arc. La masia, que ja existia al segle XIV, conserva el portal adovellat, de punt rodó. Modernament ha estat restaurada i ampliada.
La dada documental més antiga que fa referència al topònim Togores és de l’any 986, quan s’esmenta el lloc al Cartulari de Sant Cugat. Es creu que el nom de Togores prové del llatí “tuguri” en referència a les cabanes que servien per a aixoplugar-se. La capella en concret sabem que ja existia l’any 1323 i que, durant el segle XV, va ser residència de monges. En aquella època la quadra de Togores formava part del domini de Sant Llorenç del Munt. La Mare de Déu de Togores s’hi venera des del segle XVII.
Togores, antigament pertanyia al terme municipal de Terrassa. Des de l’any 1922, cada any, el darrer diumenge de maig, s’hi celebra l’aplec tradicional.
Una volta entre Can Pagès, el Torrent de Colobrers, Togores, la Torre del Canonge i el Molí de l’Amat. Que es pot fer del dret i del revés, és un exercici sa, saludable i molt aconsellable. Mentre es respira tranquil·litat, es pot gaudir un bon paisatge. Els sabadellencs som uns privilegiats de tenir aquest magnífic indret tant a tocar.
Autor jaumebarberaPublicat el 5 Setembre, 2017 Categories EntornsLeave a comment on Togores