L’entorn sociopolític d’un intel·lectual admirat - El Temps
Enguany es compleixen 150 anys del naixement del gramàtic més lloat de la història d'aquest país. I també el més vigent, atès que la seua normativa continua present. Malgrat molts intents en el sentit contrari, la llengua catalana deu la seua unitat, entre més coses, al llegat de Pompeu Fabra. L'analitzem tot seguit.
La Rambla de les Flors de Barcelona a finals del segle XIX
En la història social de la llengua catalana la figura i l’obra de Pompeu Fabra (Gràcia, 1868 – Prada de Conflent, 1948) mereixen un espai destacat. No en va Fabra va ser la persona que va liderar la tasca ingent de dotar la llengua d’un codi normatiu que acabés amb el caos ortogràfic i gramatical que amarava la producció escrita en llengua catalana en el tombant del segle XIX al XX. Una comesa que va portar a terme des d’un capteniment progressista i modern. Dues línies de treball molt vinculades a l’entorn sociocultural del moment. I també a la personalitat d’un intel·lectual brillant, enginyer químic de formació i lingüista de vocació.
Borja de Riquer ens ha explicat magistralment el perfil politicoideològic de Fabra i el seu compromís nacional en un entorn sociopolític singular. Un context històric que ens situa en la Barcelona emergent de les grans transformacions econòmiques i socials de finals del XIX; en un clima polític que va acabar hegemonitzant el catalanisme incipient; i en una societat on els intel·lectuals, professionals i tècnics seran la punta de llança de la modernització social i la lluita per les llibertats. En aquesta societat en plena ebullició, la identitat catalana es veia força amenaçada per un Estat maldestre i en franca decadència. I la llengua catalana, clarament hegemònica en la privacitat comunicativa d’un col·lectiu majoritàriament catalanoparlant, romania quasi invisible en els contextos d’ús més públics.
El protagonisme de Barcelona en la vida i l’obra de Pompeu Fabra l’hem de vincular a la rebel·lia i l’extraordinari dinamisme d’una tasca gegantina al servei del país. Socialment, la Barcelona del moment era la ciutat dels revolucionaris (i de les bombes). Culturalment era coneguda com el París del Migdia, un lloc on artistes i intel·lectuals trobaven l’espai òptim per al desenvolupament creatiu. Aquesta Barcelona que emergia en una Catalunya revitalitzada serà l’epicentre emocional del Fabra de la primera època, l’home inquiet que es formarà en l’Escola d’Enginyers de Barcelona i donarà de manera precoç mostres diàfanes d’una intuïció lingüística extraordinària.
La darrera dècada del segle XIX, Fabra participarà del dinamisme sociocultural que va provocar l’eclosió del moviment modernista. La colla de joves que aglutinava la revista l’Avenç va modelar el progressisme i la laïcitat que definien el seu perfil polític, preludi de la consolidació d’una sòlida ideologia nacionalista i republicana.
L’any 1902 Fabra es va casar. Jordi Mir, gran coneixedor de la vida i l’obra del Mestre, destaca el tomb que va experimentar una vida fins ara poc atenta a la salvaguarda de les responsabilitats familiars. És el moment en què Fabra, als 34 anys, guanya la càtedra de Química a l’Escola d’Enginyers de Bilbao. Fabra retorna a un àmbit del coneixement que havia desatès per mor de les seues cabòries lingüístiques. Manuel Sánchez, president del tribunal de la plaça i director en aquells moments de l’Escola, més enllà de certificar la preparació de Fabra no es va poder estar de mostrar estranyesa per la seua escassa dedicació a la Química des que va acabar la carrera. L’estada a Bilbao va acabar l’any 1912, deu anys allunyat físicament de Catalunya que, paradoxalment, no van alterar el seu compromís per la llengua i el país. Ans al contrari, com veurem més endavant, l’estada a Bilbao va ser força productiva en el vessant lingüístic.
Al bell mig d’aquest període, l’any 1906, Fabra va poder participar en el Congrés Internacional de la Llengua Catalana, on va excel·lir en la presentació d’una celebrada ponència sobre ortografia i en els debats suscitats per aportacions fetes al congrés. Una participació, tot siga dit de passada, silenciada des de mitjans conservadors (La Veu de Catalunya) en començar a prendre força el seu posicionament ideològic esquerrà. Més endavant, l’any 1928, Antoni Rovira i Virgili sentenciarà allò que “Fabra representarà per a Catalunya l’esquerra filològica”, una qüestió, la ideològica, que faríem bé de no desvincular dels posicionaments antinormistes, sovint protagonitzats per intel·lectuals tradicionalistes i conservadors.
Paral·lelament a l’activitat filològica, des de Bilbao Fabra seguia l’evolució del moviment catalanista. Un fita central del programa cultural endegat per Prat de la Riba seria la creació de l’Institut d’Estudis Catalans l’any 1907 i la Secció Filològica el 1911. Just un any després Prat de la Riba propiciarà el seu retorn amb la creació d’una Càtedra de Llengua Catalana a Barcelona. Aquest fet, juntament amb el seu ingrés a l’IEC, atorgaran novament a Fabra la centralitat perduda durant l’etapa basca. Fabra entomava, doncs, el lideratge en l’establiment de la norma amb el suport institucional dels seus grans valedors, Enric Prat de la Riba primer i Josep Puig i Cadafalch després. Uns suports que li permetrien navegar amb el vent a favor en les aigües convulses de les polèmiques lingüístiques del moment. Una època de debats aferrissats que van deixar tot un seguit de damnificats, tant a l’IEC com en el món cultural paraoficial. Entre els primers, destaca Antoni M. Alcover, que va protagonitzar un enfrontament molt crispat amb Fabra. Entre els segons, els intel·lectuals propers a l’Acadèmia de Bones Lletres.
Enric Prat de la Riba, un dels grans valedors de Pompeu Fabra
Ja plenament instal·lat a Barcelona, Fabra assumirà personalment la direcció del procés que havia de menar la llengua catalana a disposar d’un codi normatiu. Durant aquesta nova etapa veuran la llum materials prescriptius molt rellevants. Tanmateix l’adveniment de la dictadura de Primo de Rivera interromprà amb una força devastadora el procés de redreçament cultural i nacional català. Fabra, desposseït de la càtedra universitària, rearmarà el seu compromís des de l’activisme social. Així, com a president de l’Ateneu Barcelonès, mantindrà diversos enfrontaments amb el Governador civil del moment, el general Milans del Bosch. També és ressenyable la seua renúncia a acceptar un lloc en la Real Academia Española, contràriament a l’actitud col·laboracionista d’Eugeni D’Ors. Aquesta actitud combativa va incrementar el seu prestigi i popularitat.
Un cop restablerta la República, el 1932 Fabra va ocupar la primera càtedra de Llengua Catalana de la Universitat de Barcelona. Paral·lelament, va iniciar una tasca de suport entusiasta a l’activitat cultural de les institucions catalanes. L’any 1931 Ventura i Gassol el va nomenar vicepresident del Consell Cultural de la Generalitat i el 1933 va presidir el Patronat de la nova Universitat Autònoma. Van ser uns moments en què Fabra va excel·lir en la definició d’una veritable política lingüística, una acció institucional que, segons ell, havia de garantir un estatus jurídic de preeminència per al català, un ensenyament que universalitzés el coneixement de la llengua i una formació del professorat, a qui pertocaria esdevenir el veritable motor del redreçament lingüístic.
Malauradament, la represa republicana va cloure amb l’inici de la Guerra Civil, un període d’infausta memòria que va menar la societat espanyola a una nova dictadura, intransigentment homogeneïtzadora i absolutament hostil a qualsevol reivindicació territorial. El 31 de gener de 1939 Fabra i la seua família inicien un exili ple de privacions i fatalitats. Una etapa en què Fabra, de la mà del president de la Generalitat a l’exili, Josep Irla, farà de membre del Consell Assessor de la presidència, primer i de conseller del nou govern després. Després d’un feixuc periple per l’hexàgon francès, Fabra fixarà la residència a Prada de Conflent, on acabarà els seus dies l’any 1948.
El paper de Mestre Fabra en l’establiment del corpus prescriptiu de la llengua catalana
En l’apartat precedent hem volgut presentar l’ecosistema sociopolític viscut per Fabra, un context que va condicionar extraordinàriament la seua aportació. En aquest apartat farem un tastet de l’obra normativa que ens ha llegat. L’espai de què disposem no ens permet ser exhaustius; s’imposa, doncs, una tria que no hauria de fer perdre de vista al lector la frondositat d’una obra calidoscòpica.
La primera obra que ens agradaria ressenyar és Ensayo de gramática del catalán moderno, un treball publicat el 1891 i redactat, segons diversos autors, el 1885 amb tan sols 17 anys! Aquest treball primerenc li obrirà les portes a participar de manera destacada en les reivindicacions lingüístiques del grup de joves de l’Avenç.
Coberta de la Gramática de la lengua catalana, elaborada durant l’estada de Pompeu Fabra al País Basc i que veuria la llum l’any 1912, moment en què es va consumar el seu retorn a Catalunya.
Durant l’estada al País Basc, Fabra va elaborar la Gramática de la lengua catalana, que veuria la llum l’any 1912, moment en què es va consumar el seu retorn a Catalunya. També es va encarregar de fer una primera versió de la normativa ortogràfica, la comesa prioritària de la Secció Filològica de l’IEC un cop constituïda. Quant a la Gramática, se la sol qualificar com la “gramàtica dels mestres” pel to pedagògic que utilitza en la caracterització del funcionament normatiu d’una llengua que Fabra volia projectar en l’entorn de la romanística internacional. Aquest treball serà l’embrió de la prescripció gramatical que arribaria uns anys més tard.
Entre els anys 1912 (retorn a Barcelona) i 1923 (dictadura de Primo de Rivera) l’activitat filològica de Mestre Fabra va ser extraordinària. La seua incorporació a la Secció Filològica, d’una banda va suposar l’acceleració de la tasca codificadora encomanada a l’IEC, de l’altra va propiciar l’inici d’un període d’hostilitats internes que no van contribuir precisament al debat serè. La primera pedra de toc del corpus normatiu que s’estava gestant van ser les Normes ortogràfiques, obra publicada el 1913 i oficialitzada per Enric Prat de la Riba. Val a dir, però, que sota l’aparent consens de la sanció oficial, hi va haver una defensa aferrissada de posicionaments diversos i, molt sovint, divergents. Tothom va haver de fer renúncies, Fabra també (la supressió de les h etimològiques o el sistema foneticoetimològic de les laterals). Antoni M. Alcover, Àngel Guimerà ni tan sols va signar les normes...
Malgrat les renúncies assumides, Fabra es va sentir vencedor en la disputa ortogràfica, fet que el va impulsar a avançar amb pas ferm en l’establiment del codi normatiu. En la llista de prioritats, l’elaboració d’un diccionari general ocupava un lloc rellevant. Fabra, des de la direcció de les Oficines Lexicogràfiques liderarà el nou repte. Tanmateix, la insatisfacció que li va produir el text final de la norma ortogràfica el va empènyer a combinar la tasca lexicogràfica amb una tasca de compleció. Així, el prefaci del Diccionari ortogràfic de 1917 presentarà un nou document normatiu amb modificacions substancials, alguna de les quals (el dígraf -tz-, per exemple) incorporada sense la sanció preceptiva. Si la fixació de l’ortografia va ser una obra coral, el diccionari ortogràfic ja serà una obra d’autor.
Més enllà de les mirades hagiogràfiques que ha despertat la figura rutilant de Mestre Fabra, la conflictivitat sempre va acompanyar la defensa dels seus posicionaments. Uns posicionaments que no sempre van arribar a bon port, però que en el seu conjunt van definir les línies mestres de l’edifici normatiu que anhelava la societat del moment.
La Gramàtica catalana es va publicar un any més tard, el 1918. Novament ens trobem amb una obra d’autor que va tenir set edicions, la darrera l’any 1933. Som davant d’una obra de marcat caràcter prescriptiu, tot i que l’esmentada prescripció es modula des de fórmules més matisades que el binomi correcte-incorrecte. S’hi entrelluca un Fabra sociolingüista avant la lettre, que apunta preferències i visualitza situacions comunicatives que depassen la llengua literària. En el procés de selecció de formes que sancionarà la codificació gramatical, el català oriental central tindrà un pes més important que la resta de grans varietats de la llengua. Moltes són les circumstàncies que coadjuven en aquesta presa de posició. El fet que la tasca normativa s’impulsés des de Barcelona, de la mà d’elits sociopolítiques principatines amb una idea de país vertebrat per la llengua catalana, devia ser fonamental. D’altra banda, els coneixements geolingüístics del moment eren més aviat minsos i el pes de la producció escrita fora de Catalunya, exigu. Així i tot, Fabra va mostrar una actitud ben oberta a la participació de les diferents regions lingüístiques en l’establiment de la norma. Una actitud suficient perquè la composicionalitat (participació de les grans varietats geogràfiques) i el polimorfisme (formes alternatives d’un mateix tret gramatical) siguen les parets mestres d’una ideologia lingüística inclusiva. En aquest sentit, el model codificador assumit per l’IEC en el seu moment va afavorir l’encaix de les aportacions insulars i valenciana, de la mà d’autors com Francesc de Borja Moll, Carles Salvador, Manuel Sanchis Guarner, Enric Valor, etc.
L’elaboració del diccionari tancarà la tríada d’obres normatives referencials. Es va publicar l’any 1932 sota el mecenatge de Francesc Cambó. La dictadura havia posat fre a l’empenta amb què Fabra portava a terme la comesa normativitzadora. Malgrat l’extraordinari paper que va fer aquest inventari lèxic normatiu a l’hora d’aportar seguretat als escriptors, es tracta de l’obra que presenta més dèficits des d’una perspectiva diasistemàtica. De fet, el mateix Fabra la va considerar el “canemàs” d’un futur diccionari que hauria d’equilibrar la presència del lèxic geogràfic del tot idiomàtic.
Imatge de la Barcelona dels temps de Pompeu Fabra
Arribats en aquest punt ens agradaria posar damunt la taula una sèrie d’esdeveniments que tot just iniciar-se la dècada dels trenta del segle passat van obrir un nou horitzó per a la llengua catalana. Aquests esdeveniments van ser: l’adhesió a la normativa per part de l’Acadèmia de Bones Lletres de Barcelona (1931), fet que va tenir com a conseqüència immediata la residualització de l’antinormisme a Catalunya; la mort d’Antoni M. Alcover (1932), fet luctuós que va implicar la desaparició de l’antifabrisme a les Illes Balears; i la signatura de les Normes de Castelló (1932), acord de la intel·lectualitat valenciana que certificava la seua participació en un projecte cultural compartit.
Ja al final de la seua vida, a l’exili nord-català, Fabra va continuar treballant en matèria lingüística. Tres són les obres que ens agradaria destacar, dues gramàtiques catalanes per al coneixement de la llengua en els entorns francòfon (Grammaire catalane, 1941) i anglòfon (Catalan grammar) i el projecte de gramàtica que havia de substituir la del 1918, un document reelaborat i editat per Joan Coromines el 1956. Aquesta obra pòstuma, que no va rebre la sanció de l’IEC, aportava molta informació de caràcter morfosintàctic, absent en la gramàtica oficial.
L’actualització del corpus prescriptiu
Esbossada la contribució de Fabra en la gènesi del corpus prescriptiu de la llengua catalana, és el moment de presentar els grans traços que ha pres la compleció de què ha estat objecte des de la Secció Filològica de l’IEC.
La primera modificació es va produir en l’àmbit lèxic amb la publicació el 1995 del Diccionari de la Llengua Catalana (DIEC), un treball que va implicar una evolució del model lexicogràfic fabrià, sense renunciar-hi, amb millores substancials en els àmbits de la variació geogràfica. El 2007 la segona edició del diccionari (DIEC2) aprofundirà en la nova línia apuntada.
Els àmbits ortogràfic i gramatical han estat objecte de revisió i actualització els darrers anys. Dues obres de referència normativa han vist la llum per tal d’entomar la sanció oficial, Gramàtica de la llengua catalana (2016) i Ortografia catalana (2017). Tots dos treballs han suscitat un debat social notable. Pel que fa al codi gràfic, més enllà del soroll ocasionat per la modificació de la llista d’accents diacrítics, les modificacions han estat mínimes. La nova gramàtica, en canvi, ha suposat un esforç molt important d’actualització i revisió de la gramàtica oficial del 1918. Com és sabut, en el moment de gestació de la norma gramatical la teoria lingüística atorgava una atenció preferent a les “lletres” i les “paraules”, això és, a l’ortografia i a la morfologia. La lingüística moderna, en canvi, ha posant l’accent en la sintaxi. La nova gramàtica, dit curt, aborda una gran quantitat de fenòmens morfosintàctics que no havien estat tractats anteriorment. Alhora, adopta un to descriptiu que li permet acollir generosament la variació geogràfica i funcional. Hom podria dir que l’Acadèmia dona la mà als usuaris de la llengua per tal de bastir, plegats, el model de llengua formal (la varietat estàndard) del futur.
El nou corpus prescriptiu que emana de l’IEC referma el compromís institucional amb l’esperit de la codificació fabriana. La composicionalitat i el polimorfisme segueixen sent, doncs, els garants d’una proposta per a tota la comunitat lingüística. Tanmateix, el gran canvi conceptual que ha experimentat la norma al tombant del mil·lenni afecta la seua catalogació monocèntrica, això és, tutelada des d’un centre codificador, l’IEC, l’organisme que històricament l’ha administrada.
Efectivament, la gestió normativa de la llengua catalana, amb l’adveniment de nous centres codificadors de caràcter regional, està vivint un moment crucial. Es podria dir que la institucionalització de l’Acadèmia Valenciana de la Llengua (Llei 7/1998, de 16 de setembre de creació de l’Acadèmia Valenciana de la Llengua) va inaugurar una nova conjuntura normativoestandarditzadora que es podria catalogar com a pluricèntrica. Una dinàmica que s’havia de veure reforçada amb la Llei 10/2009, de 22 de desembre, d’ús, protecció i promoció de les llengües pròpies d’Aragó, que preveia la creació de l’Acadèmia Aragonesa del Català... En aquest darrer cas, els successius canvis de poder autonòmic han alentit la consolidació d’una tendència individuadora que va fent camí. Siga com siga, el qüestionament del model tradicional de gestió monocèntrica de la norma de la llengua catalana esdevé un afer important, fins i tot per a la mateixa viabilitat comunicativa de la llengua en el seu conjunt.
Imatge de Pompeu Fabra
L’acció codificadora de l’AVL a hores d’ara ens ha fornit tres textos referencials que matisen la normativa vigent en el moment de la seua publicació: Gramàtica valenciana (2006), Diccionari ortogràfic i de pronunciació del valencià (2006) i, recentment, el Diccionari normatiu valencià (2014). Val a dir que la col·lisió normativa generada s’ha vist atenuada per la nova orientació de la nova gramàtica de l’IEC. Tanmateix, el reajustament estilístic que promou ha despertat nombroses cauteles. Amb l’accés a la primera línia de la formalitat de formes catalogades anteriorment com a col·loquials i l’obertura a l’acceptació d’interferència lingüística, el model valencià impulsa la demarcació identitària i secundaritza el model territorial convergent patrocinat per l’Institut Interuniversitari de Filologia Valenciana.
En definitiva, en un context d’autonomització comunicativa i de deficient interacció interregional dels parlants, l’estandardització de la llengua catalana es debat entre la necessària identificació dels usuaris dels diversos territoris i l’eficàcia comunicativa que exigeix un model comú. Un context on les consideracions identitàries al voltant de l’establiment de la mateixa comunitat lingüística garanteixen un litigi exacerbat que hauríem de posar en quarantena. Així, doncs, som del parer que avui dia la qüestió a dilucidar no és tant la unitat de la llengua com el seu funcionament unitari. Faríem bé, doncs, d’esforçar-nos tots plegats a bastir consensos que el garantisquen. Fabra, n’estem convençuts, així ho hauria volgut.