30 de març de 2007 | Petjades... Footprints... Empreintes... Huellas..., una geografia mítica poc estudiada
És curiós com canvia la percepció del lloc en funció del camí (de la infraestructura) que es faci servir. He trobat un corriol, que han netejat, que va des de can Bauma fins a can Serra de l’Arca sense passar per la pista. En alguns moments passa a deu metres seu, però la percepció i la vivència de l’indret és completament diferent. La meva reflexió és que no es tracta (només) de què la infraestructura s’inscrigui en el paisatge, sinó que s’inscriu en la nostra mirada i ens ensenya un “mon” diferent (sento que aquí el món s’hauria de traduir amb algun dels conceptes de Heidegger, però no recordo quin).
Segurament també hi hagi una inscripció del nostre cos en el paisatge, o potser a l’inrevés. Segons el meu cos se senti mentre transita (per aquestes infraestructures) el paisatge es tenyeix de sentiments diferents. Això em fa pensar la diferència que hi ha entre la percepció de l’excursionista que arriba a un cim després de caminar, i la percepció que en té una persona que hi arriba sense esforç. Ja sé que això també està relacionat amb factors socials, com ara un cert “elitisme” (la distinció de Bourdieu?) que estaria implícit en la idea d’ascensió posada en pràctica en el nostre món occidental: pujar als cims és un pràctica que genera (?) elits socials.
Mentre caminava, abans que el cap em tornés a la feina, he pensat la importància que té la construcció de camins en aquesta espai que anomeno l’Avencó. Segurament seria interessant parlar amb la gent que construeix o rehabilitat aquests camins. Suposo que són la gent dels Gafarrons, però no ho sé. Pensava que se’n podria fer un estudi per a alguna revista (potser Vèrtex). Descobrir el seu món individual i social ens ajudaria a entendre quin tipus de món (ambient) ens estan construint.