DES DE L'ESCOLA: 2015
Les condicions de treball d'una escola
De què parlem quan parlem de millorar les condicions de treball en una escola?
Em sorprèn que els sindicats i el departament considerin que reduint dues hores complementàries o dues lectives -sembla que s'ha arribat a un acord per reducir dues hores la feina lectiva dels mestres majors de 55 anos, que ho demanin, és clar- es milloren les condicions de treball d'una escola.
Una reducció que es fa sense cap compensació. És a dir, fent recaure sobre la resta de l'equip docent la feina no realitzada. Ho entès bé?
Em penso que la proposta té totes les perspectives de ser acceptada per molts funcionaris majors de 55 anys. I de nou, em sorprèn que una mesura que, ho sento, en mayúscula, EMPITJORA les condicions de treball dels docents en una escola, no sigui denunciada per ningú com un nou atemptat a la qualitat de l'escola pública. Aquesta reducció suposa una desvalorització de la feina que fem. Si aquestes dues hores no s'han de compensar, perquè no en redueixen més? I a d'altres col.lectius... Quin valor tenen aquestes dues hores, que no valguin res...?
Després ja podrem queixar-nos de la poca consideració social dels mestres i seguirem reivindicant l'escola pública de qualitat.
Algun dia hi hauran plataformes reivindicatives que tinguin en compte la qualitat?
Bé. I si he interpretat malament les intencions de les dues parts, que algú m'ho expliqui.
De tots els somriures que aconseguim amb els infants de l'escola.
De les ganes que tenen d'aprendre, cada dia.
De l'acompanyament que els hi fem en el seu procés d'aprenentatge.
De les coses apreses, de les millores en el fer de mestre dels mestres de l'equip.
De la preseverança diària en la feina realitzada.
De la col.laboració de tantes famílies.
De la possibilitat de que no hi hagi exclosos, com a mínim dintre l'escola.
Del respecte i confiança entre tothom.
De les emocions viscudes.
De les passions, de les vivències, de les experiències.
Voleu més raons d'orgull?
A la foto, decorat d'una de les obres de teatre realizada per un grup de mares i pares de l'escola. a
Més atenció a la salut mental a les escoles arran del cas del Joan Fuster Diari Ara, 28 d'abril de 2015
Cada vegada que un fet trasbalsa la quotidianitat
de les nostres vides, tot es remou i comencen a replantejar-ho tot. Ens ha passat amb la mort del mestre de l’Institut
de la Sagrera. En el moment de la notícia estava en una
reunió i em vaig sentir molt malament. De seguida, va passar pel meu pensament
molts moments viscuts al llarg de la meva vida com a mestre. Els mestres no som especialistes en cap de les
branques del coneixement de la ment humana. Però tenim un sentit, basat en l’acumulació
d’experiències i en l’observació dels infants, que ens fa estar alerta en alguns comportaments,
de vegades ingenus, anecdòtics o poc significatius. Em va passar pel pensament, també a part d'alguns infants, totes les vegades
que hem reclamat algun tipus de suport al Departament d’Ensenyament i la
resposta ha estat dilatada en el temps, inexistent o tirant pilotes fora. Sempre penses que et pots equivocar, perquè confies
amb tot el teu alumnat i penses que l’escola encara té capacitat de compensar
situacions conflictives, de posar fre a injustícies, de calmar ànims o d’acompanyar
infants que necessiten afecte per superar les seves mancances i els entrebancs
que la vida els hi posa constantment.
Però sense un suport, reclamat insistentment
tantes vegades, les bones intencions s’ofeguen en el pou de la indiferència i,
al final, arribes a la conclusió de que hem de seguir treballant i, alhora,
creuar els dits perquè un comportament concret, una manca d’habilitat, un fet
inusual i no previst, no es converteixi en un carreró sense sortida o en un
esdeveniment sense volta enrere. Vivim en una societat que, de forma
demagògica, reclama a l’escola aquells valors i actituds que no és capaç de
transmetre: esforç, diàleg, convivència, pau... Els exemples que ens arriben
des de totes les instàncies externes són precisament els contraris: violència,
mínim esforç, cridòria, competitivitat i selecció... Necessitem reafirmar els valors de la cultura
present a l’escola. I, necessitem, més que mai, sensibilitat des dels qui ens
governen, per poder-ho afrontar sense demagògies i amb els recursos adients. No
perquè hi ha un fet puntual, sinó perquè està en la seva agenda. I la seva
agenda hauria de plasmar-se en els seus programes electorals i en les seves pràctiques quotidianes. Em llegiré amb atenció els programes per saber a què m’haig
d’atendre. De les seves practiques, només podria dir allò que em deia la meva mare: Només se'n recorden de Santa Bàrbara quan trona. a
La Laura camina cap a casa. Venen d'una festa de l'escola amb els seus fills, el Lucas i la Maria. Han estat veient cinema, menjant botifarra i crispetes, i compartint amb moltes altres famílies una tarda de divendres. Viuen lluny i estan cansats. Sobretot el petit. Viuen en una gran ciutat, per tant, no hi ha problema en agafar un taxi. Però la proposta és rebutjada categòricament per la Maria. Al matí ha anat a veure amb els seus companys, "Camino a la escuela". Ha sortit impressionada de les quatre històries i, tot i que llunyanes, s'hi ha identificat. Li ha commogut alguna cosa dintre seu. Arguments, sensacions, emocions...Més enllà de l'emoció amb la que la Maria explica els detalls del documental, es traspua la sensibilitat que mostra davant el fet de veure com altres infants d'altres realitats llunyanes ho tenen molt fotut però que, tot i així, tenen una capacitat de lluita i resiliència increïble... La Maria ha captat l'essència de la pel.lícula, ha entès la sort que tenim d'haver nascut aquí, el valor que té poder anar a l'escola cada dia, i que queda molta feina per fer a nivell de drets dels infants. Xerrant, xerrant, han oblidat als taxis que passaven amb llum verda, i han arribat a casa.
Gràcies pel testimoni. a
L'educació lenta encara es una oportunitat per reflexionar sobre l'escola, el curriculum, els aprenentatges... Segurament la reflexió sobre el temps no pot ser la única que hem de fer a l'escola. Però si que és una bona excusa per posar-nos a pensar i a repensar l'escola que necessitem. Dos articles en dos llocs molt diferents.
Enguany , per desè any consecutiu organitzem el tots a
l'escola. És una activitat ja emblemàtica del nostre funcionament. Aquest any
el tema és el petit príncep.
Ja sabem que ha passat el 70è aniversari
però la proposta era suficientment
atractiva com per aplegar un munt de tallers i activitats en el programa.
Haig de dir que la
creativitat m'ha impactat. Només
veient els títols
dels tallers que fan, pares i mares, aquest dies, amb l'entusiasme de les famílies dels primers cursos i l'experiència dels que entomen les propostes pels més
grans, se'm desperta una emoció molt
Els ulls miren l'escola
i, a l'escola, els implicats ens mirem d'una altra manera. Es la força del petit príncep? Lluny de pensar en el nou esforç / repte que ens proposem hi ha la Il·lusió, la
sorpresa, la implicació, l'amor pels infants i la seva educació.
I això val mes que qualsevol planificació. I és la millor competència
que podem transmetre. ESTRELLES I RODA DE
PLANETES AMB MÚSICA DE SAXO
L'important és
invisible als ulls, diu un taller. Doncs no, aquesta vegada és visible en els
ulls de totes les famílies i
les mestres i els mestres que contribueixen cada curs a que sigui possible.
Felicitats pels 10 anys
i que, com a mínim tinguem forca per celebrar-ho deu anys més.