Escola i cohesió | Josep Bargalló
Posted on 9 Setembre 2011
Les escoles i els instituts obriran portes a l’alumnat el proper dilluns. El professorat ja fa dies que hi treballa, en aquella feina fosca i imprescindible que sovint passa desapercebuda per a la majoria i que encara més sovint obliden alguns líders mediàtics i alguns càrrecs institucionals en les seves proclames cridaneres sobre el món de l’escola.
Aquest nou curs 2011-2012 ve marcat, en el seu inici, per dos fets que ens poden semblar radicalment distints, que ho són, però que tenen el perill d’abocar-nos, per vies diferents, a una mateixa realitat indesitjable. L’escola és una de les millors eines -la millor- per aconseguir que, en la nostra societat -en qualsevol societat-, es mantingui la cohesió sense excloure les diferències de cadascú. Cohesió i identitat són dos elements claus de l’educació, tant com la transmissió de coneixement i el mateix aprenentatge entès com els mecanismes i les habilitats d’un procés. Ho han estat sempre, però ho són encara més en aquests moments de crisi econòmica -o, si voleu, financera, industrial, capitalista…- que vivim i patim i les conseqüents retallades a l’estat del benestar, amb una accentuació de les desigualtats socials. L’educació ha de poder garantir un reequilibri d’aquestes desigualtats a partir d’una equitat d’oportunitats en l’accés a la formació, la informació i el coneixement.
Per això, la desaparició de la sisena hora en la majoria dels centres públics, l’augment notable d’alumnat sense modificació de la plantilla de professorat i l’augment -paral·lel- d’horari lectiu d’aquest professorat sense una millora de les seves condicions de treball -ans el contrari, amb una disminució de la despesa dels centres- poden incidir negativament en aquesta necessària condició cohesionadora de l’escola, especialment la pública. Les conseqüències pressupostàries de la crisi no poden ser l’argument per fer passos enrera en el tractament de les seves conseqüències socials. No és un peix que es mossega la cua: és fer pagar de nou els seus efectes als qui ja els estan pagant en d’altres àmbits. Ens han fet passar de l’escola inclusiva a una escola que desaté com cal la cohesió, que és el primer pas per a l’exclusió, just en el moment en què la crisi i els efectes més negatius d’una globalització dels mercats generen més bosses de pobresa i marginalitat.
L’escola ha de garantir la cohesió social. No només la social: també la cultural. La separació de l’alumnat segons la llengua, que pretén la interlocutòria del Tribunal Superior de Justícia de Catalunya -tirant per terra la consolidació del model educatiu català de les quatre darreres dècades i passant per damunt del marc jurídic estatutari i legislatiu que s’ha atorgat democràticament Catalunya a través del seu Parlament- és, precisament això, el trencament de la necessària i difícil cohesió cultural del país. Justament, també, en uns moments en els quals la globalització demana un afermament de la pròpia identitat, com ahir mateix reclamava, per als seus, Barak Obama, una persona gens sospitosa de localisme. La pretensió d’una minoria política -minoria en el Parlament i en la societat- de trencar amb el model d’immersió lingüística no és el reflex només d’una voluntat de menysteniment del català com a llengua pròpia del país, d’un clar posicionament per situar la llengua catalana en un pla d’iunferioritat manifesta, és també l’aposta pel trencament de la cohesió de la nostra societat, aixecant murs entre dues comunitats definides culturalment de manera distinta i impenetrable. Allò que mai una majoria hem per a la nostra societat perquè és el mateix que posar la llavor de la seva destrucció com a tal.
No endebades cohesió social i cohesió cultural són els dos conformants de la cohesió nacional. I estan sempre en construcció, perquè sempre hi ha impediments per al seu ple assoliment. Però, si es destrueixen, es destrueix la societat, la nació. I així tampoc no es pot sortir de cap crisi. Així es viu en crisi permanent.
L’escola, doncs, és clau. Defensem-la. Defensem la igualtat d’oportunitats educativa, la qualitat de l’ensenyament, el model lingüístic… I deixem els -i les- mestres i docents, el professorat, que pugui fer la seva feina sense altra pressió que el del seu compromís de professionalitat amb l’escola. Donem-los eines i exigim-los que les utilitzin i les sàpiguen utilitzar, però treiem-los de damunt la pressió innecessària i molesta de massa jutges que pretenen fer de l’escola una batalla política, uns quants líders d’opinió que volen decidir ells solets on és el bé i el mal i qui és bo i dolent -sovint des del desconeixement més descarat de la realitat de les aules- i certs càrrecs institucionals que els és fàcil de fer servir la demagògia per mirar de justificar unes decisions que no s’atreveixen a acarar directament.
Amb el pa no s’hi juga. I amb l’escola tampoc.
Etiquetat: educació, escola, llengua, mestres
← Un laberint amb pentacròstic i instruccions d’ús. El sonet dialogat del Rector
El cas dels catalans. Tres notes per a l’11 de setembre →
299,586 visites (des del 7-6-11)