27 de febrer de 1933 | EL TERCER REICH
Home // diari // 27 de febrer de 1933
A Berlín, Aderman, el porter nocturn del Palau del President del Reich, on hi vivia el president Hermann Göering, va entrar el seu lloc de treball a les vuit del vespre i va ocupar el seu lloc a la porteria de l’entrada. A les vuit i set minuts, un porter de servei en el Reichstag va tancar amb clau l’entrada sud, mentre que entre un quart de nou i dos quarts de nou, Ernst Torgler, el líder dels diputats comunistes, sortia de l’edifici amb alguns seus companys i es va dirigir al restaurant Aschinger, a uns deu minuts de distància a peu. Al mateix temps, al voltant de les 20:20, Schultz, un fanaler, va recórrer la cambra de sessions i va observar que tot estava tranquil. Després d’una hora, Otto, un carter, va passar entre la porta del restaurant del Reichstag i l’entrada a la cambra de sessions i no va escoltar cap soroll estrany. Tot era normal. Uns deu minuts més tard, sobre les 21:05, Hans Floeter, un estudiant de Teologia i Filosofia, que abans de les nou del vespre havia estat treballant a la Biblioteca Nacional i que estava tornant cap a casa seva, va escoltar el soroll d’una finestra trencada i va descobrir com un home amb una torxa s’introduïa en ella. Després el va veure en el primer pis del Reichstag. D’immediat, Floeter va cridar a un policia per explicar-li el què havia vist i al cap d’uns segons el comissari va veure com sortia foc de l’edifici i va disparar trets a l’aire. Els trets varen alarmar a la patrulla del sector del Parc Zoològic, que en aquell moment patrullaven a la Siegesallee. Un soldat va corre ràpidament cap al Reichstag i el comissari li va ordenar que muntés guàrdia a la Porta de Brandenburg. Després, la policia va saber que un desconegut, que no en varen dir el seu nom, va trucar als bombers perquè anessin apagar l’incendi.
Aproximadament al mateix temps, Beni Thaler, un tipògraf i antic cap de les organitzacions juvenils, que passejava amb una noia a la Simson-Sommerstrasse, a prop del Reichstag, va veure que en el subterrani del Reichstag hi havia un grup d’homes. Per les camises brunes i els pantalons va poder veure que eren homes de les SA. Llavors es va aturar en el monument Bismarck i va poder escoltar com trencaven una finestra de l’edifici i en girar-se per veure què passava, va observar entre les columnes de la dreta de l’edifici a un home amb una torxa a la mà que baixava per una finestra oberta del restaurant. Al cap d’uns moments, el sergent de policia Buwert es va dirigir al Parlament perquè havia sigut alertat per un altre civil no identificat del què passava a dins del Parlament. Acompanyat de Thaler, Buwert va començar a investigar. Varen veure llums movent-se darrere de les finestres de la planta baixa i Buwert va disparar amb el seu revòlver contra les llums, que varen desaparèixer immediatament. Després de l’incendi, Tahler va explicar que havia vist a un grup d’homes de les SA.
A un quart de deu es va donar la primera alarma d’incendi a l’estació de bombers locals. El primer cotxe de bombers va arribar al Parlament a les 21:17 i varen entrar a l’edifici per la porta número 5, la de l’estació del Reichstag, i no varen utilitzar l’altra porta en què s’accedia al Reichstag, la número 2 de Simsonstrasse, perquè estava tancada. Al cap d’un minut va arribar el primer cotxe de la policia. El tinent de la policia Ernst Lateit i altres funcionaris de la policia i l’inspector Scranowitz varen penetrar l’edifici i varen veure un petit foc a la cadira del President de la cambra de sessions i, dos minuts després, varen veure com cremaven nous focs entre els escons. A les 21:24 va arribar el capità de bombers Klotz, que es va trobar un densa fumerada acompanyada d’un immens calor. A les 21:27 va haver-hi una tremenda explosió sota el sostre de cristall de la cambra de sessions i grans flamarades varen saltar de l’exterior. Després d’avançar-se per l’edifici varen arribar en el gran saló de Bismarck, situat al sud de l’edifici, on hi varen trobar un home jove mig despullat que no parava de riure com un boig cobert de sutge i de suor. Scranowitz es va apropar a aquell home i el va detenir sense problemes. Lateit va registrar les butxaques dels pantalons del desconegut i hi va trobar un tallaplomes i un passaport estranger. Després li varen posar una capa sobre les espatlles i el varen conduir a la sortida de l’edifici i, pocs minuts més tard, el varen portar a la comissaria de l’Alexanderplatz, on el comissari de la policia criminalista el va interrogar i va esbrinar que es tractava d’un vagabund holandès anomenat Marinus van der Lubbe, que curiosament la nit anterior havia dormit a la cel·la de la policia local de Henningsdorf.
Van der Lubbe va accedir al Parlament després d’escalar a les nou de la nit la façana del restaurant per protestar contra la injustícia de l’atur. Tot i que portava hores rondant al voltant del Reichstag abans de pujar la façana, no se sap a ciència certa què va fer aquell anarquista holandès entre les primeres hores de la tarda i al vespre. Només se sap que va comprar una metxa barata i alguns estris d’estufa per incendiar el Parlament amb els últims diners que li quedaven. Poc després, Van der Lubbe va declarar haver pres espontàniament la decisió i haver-la dut a terme sol. De fet, Van der Lubbe anava desorientat per l’interior del Reichstag perquè no hi havia estat mai, però es movia bé entre la foscor perquè feia temps que tenia problemes de visió per culpa d’un accident laboral. Primer va intentar cremar els mobles del restaurant i, després, en no aconseguir-ho, es va dirigir a la cambra de sessions, on les cortines li varen resultar ser de fàcil combustió. Quan es va quedar sense metxa per continuar cremant, el noi va decidir apilar material inflamable en les petites papereres i, per últim, va utilitzar la seva camisa. Quan sortia del saló es va aturar en veure uns bancs de fusta i va decidir també cremar-los. A més, va tirar a les flames les cortines que havia vist unes escales més avall, davant la cabina dels taquígrafs. Quan va veure que el ja era important, Van der Lubbe va recórrer la resta de l’edifici intentant iniciar més incendis. Finalment el varen aturar els propis treballadors del Reichstag. La policia va registrar la seva cartera i va veure que havia format part del partit comunista holandès, tot i que es va comprovar que havia abandonat les seves files feia anys. Rudolf Diels, que havia observat les flamarades des d’un cafè proper, el Kranzler, va ser dels primers en arribar a l’edifici i es va trobar amb que els seus agents ja interrogaven a Van der Lubbe, que estava suant i anava molt brut, respirant amb dificultats però amb una mirada de satisfacció.
Mentrestant, Adolf Hitler havia tornat de Baviera després d’estar cinc dies descansant de la campanya electoral de les últimes setmanes. A la tarda, Joseph Goebbels va fixar detalladament amb alguns col·laboradors i caps de les SA la campanya propagandística per l’acte del dia de la nació del 4 de març de 1933. Goebbels va apuntar que la gran acció propagandística per al dia del despertar de la nació ja estava fixat en tots detalls i es desenvoluparia com un magnífic espectacle (Schau) a tot Alemanya. En totes les parts del país hi havia d’haver desfilades de les SA. A la nit, a la casa de Goebbels de Berlín, la Reichskanzlerplatz, molt a prop del Reichstag, la cúpula nazi va celebrar una festa sense saber, a priori, què estava passant al Reichstag. Ernst Hanfstaengl, que estava convidat a la festa, no va poder assistir-hi per culpa d’un fort refredat. Per Hitler un refredat no era una excusa per no ser present a la festa i el va fer trucar a través de Magda Goebbels perquè vingués a la festa per tocar el piano. Hanfstaengl, que es trobava al llit d’una habitació en el palau de Hermann Göering, al costat del Reichstag, no en va fer cas de les ordres de Magda. Però quan Hanfstaengl es retirava de nou al llit, la criada del Palau el va cridar perquè havia vist que el Reichstag s’estava cremant. D’aquesta manera, Hanfstaengl va ser el primer de la cúpula nazi en veure que el Reichstag s’estava cremant. Tenia visió directe al Parlament i de seguida va trucar a Goebbels per explicar-li el què passava. En un principi va pensar que era una broma, però quan Hanfstaengl el va trucar per segon cop va veure que no era cap broma. Llavors, Goebbels li va explicar a Hitler el què li estava dient Hanfstaengl. Mentre li explicaven a Hitler, un considerable número de bombers es dirigien al Reichstag per intentar apagar al foc, que no es va apagar fins el dia següent. Amoïnat, Hanfstaengl va trucar a dos periodistes per explicar-los el què estava veient, però uns segons després va tornar a rebre la trucada de Goebbels, que li va dir que Hitler volia saber què estava passant. Hanfstaengl el va contestar de males maneres que hi anessin ells a veure-ho.
Quan el Reichstag començava a cremar, el president Paul von Hindenburg havia anat com a invitat d’honor a un sopar en el club Herrenklub del vicecanceller Franz von Papen, situat a una cantonada de la Vosstrasse, sense saber què estava passant. De cop els invitats varen observar un reflexa que il·luminava el cel i Von Hindenburg es va aixecar del de la seva butaca per apropar-se a la finestra. Des d’allí va veure que de la cúpula del Reichstag en sortien flames. A través dels carrers se sentien les sirenes dels cotxes dels bombers que corrien cap a l’incendi. Von Papen va enviar el President a casa en cotxe abans de que anés a l’escena i ell es va dirigir al Reichstag, on va trobar a Göering, rodejat de membres del seu personal, dirigint els treballs d’extinció. En veure’l, Göering li va cridar que era un crim dels comunistes contra el nou govern. Des de que es va saber l’incendi, la ràdio va llançar la notícia dient que els comunistes havien cremat el Reichstag.
Mentre els bombers estaven apagant l’incendi, Hitler i Goebbels varen dirigir-se amb cotxe al Reichstag per l’avinguda Charlottenburger Chaussee. Pocs minuts després, pels volts de dos quarts deu de la nit, varen arribar a la zona i els cordons policials varen aturar el cotxe. Quan els agents els varen reconèixer varen obrir el cordó i varen arribar a la zona. En baixar de cotxe varen passar per sobre de les gruixudes mànegues dels bombers i varen entrar pel gran vestíbul de l’entrada dos, a través de files d’oficials de policia i de bombers que tiraven aigua per allà on passaven. A mig camí es varen trobar a Göering i a Von Papen. Göering els va dir que els culpables havien sigut els comunistes. Un cop varen sortir de l’edifici, Hitler va dir davant dels periodistes que allò era una advertència divina i que res l’impediria aixafar als comunistes amb mà de ferro. A continuació, a tres quarts de deu de la nit, Hitler es va dirigir al corresponsal del diari londinenc Daily Express, Sefton Delmer, i li va dir que havien sigut testimonis d’una nova i grandiosa època de la història alemanya i que aquell incendi era només el principi.
Pocs minuts després, quan la situació era més segura, Hitler, Diels i Göering varen caminar pels passadissos del Palau que encara eren accessibles per comentar les primeres hipòtesis. A poc a poc es varen dirigir en un balcó del Reichstag que havia quedat cremat. Göering no parava de cridar que havia sigut una senyal d’un aixecament comunista, i Hitler, repenjat en la barana del balcó amb els dos braços mirant les flames, va exclamar que no hi hauria compassió i que faria afusellar als comunistes i als socialdemòcrates. Fascinat per les conseqüències del foc, Hitler va tornar a dir que era una senyal de Déu i que ningú l’impediria aniquilar als comunistes amb puny de ferro i volia penjar aquella nit als diputats comunistes. Diels llavors els va informar de l’interrogatori que s’havia fet a Van del Lubbe i els va dir que en la seva opinió es tractava d’un boig, però Hitler no s’ho va creure i li va dir que aquella acció era una cosa preparada des de feia molt temps i amb molta intel·ligència.
A un quart de dotze, amb Goebbels, Hitler, que havia posat al corrent al consell ministerial urgentment convocat, es va dirigir al Ministeri de l’Interior, des d’on es varen dirigir a la desèrtica redacció del Völkischer Beobachter per escriure conjuntament editorials i proclames, canviant la primera plana del diari. En la reunió que varen celebrar poc després, el secretari d’Estat nacional, Ludwig Grauert, que estava convençut de que els comunistes havien cremat el Parlament, va proposar un decret d’emergència per l’Estat de Prússia dirigit contra els incendis provocats i els actes terroristes. Mentre Grauert exposava el seu decret, Hitler estava histèric i li va dir en el seu gabinet que no volia esperar més per actuar contra els comunistes.
Hores més tard, els nazis varen detenir al líder comunista alemany Torgler, a qui Göering va acusar d’haver-se reunit amb Van der Lubbe, i el búlgar Gregori Dimitriov, juntament amb dos búlgars més com a culpables de l’incendi del Reichstag. Mesos més tard, Van Der Lubbe va ser executat i els altres detinguts varen ser absolts i posats en llibertat. Només es va executar a l’holandès com a culpable de l’incendi. A més, els nazis varen aprofitar l’incendi per culpar i detenir a 4.000 comunistes l‘endemà, així com intel·lectuals d’esquerre com Egon Erwin Kisch. La policia, les SA i les SS es varen repartir aquesta feina i varen interrogar a totes les persones que consideraven sospitoses. Pocs dies després, els nazis varen detenir el líder del Partit Comunista alemany, el KPD, Ernst Thaelmann, i el varen internar a la presó de Moabit de Berlín. També durant aquella nit, aprofitant la crema del Parlament, les SA varen assaltar les oficines berlineses de l’associació central jueva.
Tot i que els nazis varen culpar als comunistes de l’incendi tothom dubtava realment de que ells siguessin els autèntics culpables i encara avui en dia queden algunes incògnites sobre què va passar aquella nit. Segons alguns, Hermann Göering i Joseph Goebbels buscaven una excusa per aixafar al partit comunista i varen simular un atac. El Reichstag, on Göering n’era el President, estava unit per un passadís subterrani a l’edifici principal de l’altre costat del carrer. Per aquest passadís, segons aquesta hipòtesi, aquella tarda un petit grup d’homes de les SA o de les SS, sota el comandament del líder de les SA a Berlín, Karl Ernst, varen tirar un preparat químic inflamable sobre catifes, cortines i cadires, i varen fugir pel passadís. Quan sortien el Reichstag s’estava encenent i un holandès mig boig, Van der Lubbe, que havia sigut detingut per les SA per prendre foc en tres edificis de la capital el 25 de febrer i estava alliçonat pels nazis, va escalar la façana del restaurant del Reichstag des de l’exterior i va prendre-hi foc. Quan els policies i els bombers varen arribar a l’edifici, el foc havia arribat a unes proporcions que feia impossible dominar-lo i les flames varen acabar amb l’edifici, però varen detenir a l’holandès que estava encara al Reichstag.
Un altra fet interessant que trastoca la versió oficial el trobem en el conserge i vigilant del Reichstag, Scranowitz, que els últims dies va veure que alguna cosa estranya passava pel passadís que connectava el palau presidencial i l’habitació de calderes del Reichstag perquè ell mateix havia posat uns fils al forat del pany de l’habitació per saber si algú obria la porta. Scranowitz va veure que els fils sempre estaven trencats, però aquell matí va veure que no estaven trencats i va entendre que ningú havia obert la porta. Per tant, es pot observar, segons la versió de Scranowitz, que algú es passejava els últims dies pels passadissos sense permís.
Un altre fet interessant el trobem després de que l’incendi es donés per controlat, quan el director d’extinció d’incendis, Ludwig Wissell, va interrogar per fer-ne un informe els bombers del grup d’extinció número 6, que varen ser els primers en arribar al Parlament. Un bomber li va explicar que quan havia anat als subterranis per encendre els reflectors havia apujat sense voler un interruptor i havia vist una claraboia amb els cristalls de la mida de 40 per 50 centímetres trencats. Per l’obertura de la claraboia l’havien apuntat amb uns revòlvers uns homes que lluïen uns uniformes molt nous de la policia i l’havien fet tornar d’immediat. El bomber va sortir al carrer i va informar en el seu cap de grup del que li havia passat, però va afirmar que aquest no li havia fet cas. A més, el director general del Servei d’extinció de Berlín, Walter Gempp, va començar a sospitar de que l’incendi no havia sigut provocat per Van der Lubbe quan va saber que aquella nit Göering havia ordenat que l’edifici no sigués vigilat com de costum. Tots els funcionaris havien d’abandonar l’edifici a les vuit del vespre, just abans de l’incendi. Gempp va exposar els seus dubtes quan en el seu despatx es va discutir l’incendi. Poc després Gempp va ser destituït del seu càrrec.
El que estar clar es que els nazis varen aprofitar aquell incendi pels seus fins i es veu clarament amb Martin H. Sommerfeldt, el delegat de Premsa de Goebbels en el Ministeri de l’Interior prussià, que va rebre del seu cap l’ordre de redactar d’immediat un informe oficial pels diaris. Sommerfeldt va fer un informe d’unes vint línies on només mencionava l’incendi, la feina dels bombers i la informació de la policia. Poc després, Göering li va dir que el seu informe era escombraries i va agafar un llapis vermell i va cridar a una secretària per fer-li escriure que l’incendi havia sigut provocat pels comunistes. Després li va dictar molt ràpid que els diaris, els fullets i els cartells comunistes serien prohibits durant quatre setmanes en tot el territori prussià, i durant quinze dies quedarien també prohibits tots els diaris, revistes, fullets i cartells del partit socialdemòcrata. Göering va firmar el comunicat amb una gran G i va enviar a Sommerfeldt a la Kochstrasse, on els periodistes esperaven les notícies del Reichstag. Sommerfeldt els va ensenyar el comunicat als periodistes, però aquests ja estaven informats per Alfred Ingmar Berndt, el delegat de Goebbels, que l’incendi havia sigut provocat pels comunistes. També no deixa de ser curiós que Ludwig Grauert, assessor de Göering, que acabava de ser nomenat cap del departament de policia del Ministeri de l’Interior prussià, havia proposat durant aquell dia, abans de l’incendi, crear una llei amb el ministre de Justícia Franz Gürtner que donés suport a atacar als comunistes i als socialdemòcrates. Gürtner proposava limitacions de les llibertats ciutadanes per impedir que els comunistes poguessin convocar una vaga general.
Per altra banda, abans de l’incendi, el Der Angriff va sortir editat amb un comunicat que explicava l’ocupació de la seu del partit comunista, a la casa de Karl Liebknecht, el 24 de febrer de 1933. Fins llavors, els nazis varen intentar amagar aquella ocupació. Després de l’incendi, el Der Angriff va descarregar en els seus articles el seu odi contra els comunistes i demanava votar per Hitler el 5 de març per eliminar-los.