cotó de sucre: de febrer 2012
Les noies del Memòries d’una cuinera estan d’aniversari, han fet un any! Per això ens proposen aquest febrer celebrar-ho amb un bon pastís d’aniversari.
Els aniversaris de la família i dels amics han estat un dels motius pels quals vam començar a introduir-nos en aquest món de la cuina. Era una excusa perfecta per engegar el forn i començar a fer invents més o menys reeixits i sorprendre i obsequiar a la persona que feia anys. I així, fins avui no sé quants cents de pastissos d’aniversari haurem fet als fills, germans, pares, avis, sogres, cunyats i cunyades, cosins i nebots, amics de la colla..
Aquesta vegada li ha tocat el torn a la Fina, la germana gran de la Cori, que ens ha vingut molt bé que fes els anys al febrer i que li encantés la combinació de nata, gema i maduixes.
El pastís d’avui és un bescuit clàssic, amb farciment de gust conegut. El que el diferencia d’un altre és que no s’obre per la meitat sinó que es buida i s’omple amb el farcit. És molt bo i sorprenent.
- 1 l de nata muntada amb 200 g de sucre
- 1 kg de maduixes (netes i eixutes)
- gema de 8 ous i 200 g de sucre
Es baten tots els rovells, la meitat de les clares i el sucre fins a punt de cinta, s’hi posa la farina tamisada i es remena suaument de baix a dalt. Es munten les clares a punt de neu i també s’hi barregen amb suavitat. S’aboca al motlle folrat de la base amb paper de forn i es cou al forn, ja calent, a 160º durant 30-40 minuts.
Es desemmotlla el bescuit i es col·loca de cap per avall damunt d’una rodona de cartró, és a dir, la part bonica a sota. Es passa un ganivet de serra pel voltant, en perpendicular al bescuit, deixant 1 cm de vora i sense arribar a baix. Es buida el bescuit ajudant-nos amb les mans i el ganivet. Si se’ns fa algun forat no patiu perquè es pot posar un pedacet de bescuit que després no es veurà. Quedarà com una cassola i una tapa gruixuda de bescuit.
Aquesta cassola s’unta de gema pel fons i per les vores, que es pot cremar o no. S’omple d’una capa de nata, s’hi col·loquen maduixes senceres o a trossos no massa petits, es torna a posar nata i maduixes i així fins a omplir-la. També es pot barrejar una part de les maduixes amb una part de la nata i omplir-ho de cop.
S’aprima la tapa de bescuit perquè no sigui tan gruixuda, també s'unta de gema i es crema, o no, es tapa el bescuit farcit, s’hi posa una altra rodona de cartró al damunt i es gira. Es posa una estona al congelador. Es treu i es cobreix de nata pel damunt i les vores. Es torna a posar ½ h al congelador. Després es traspassa a la plàtera de servei i s’acaba de guarnir amb la màniga pastissera per les vores. Pel damunt s’hi posen unes quantes maduixes boniques o s’hi fa el guarniment que es vulgui. Va bé tenir-lo al congelador i treure’l dues hores abans de menjar-se'l.
By Cotó de sucre a 28 de febrer 15 comentaris:
Etiquetes de comentaris: Memòries d'una Cuinera, patissos
Gràcies a la Maribel, una altra de les amigues de classe, vam saber que existia aquesta mena de coca de recapte-pizza d'origen francès. La pissaladière és una especialitat típica de la Provença i la Maribel, que és una dona de món i gran cuinera encara que ella no s'ho cregui, un estiu se n'hi va anar a fer stage de cuina en un castell francès. D'allí va tornar amb aquesta recepta que tan bon punt vam aprendre a fer es va convertir en el plat d'aquell estiu.
Tot i que l'original és amb pasta de pa, sempre l'hem fet amb pasta de full és molt més pràctic (si la comprem feta) i dóna un resultat excel·lent.
- un paquet de pasta de full refrigerada
- 150 g d’olives negres sense pinyol
- 10 filets d’anxoves en oli
- 5 tomaques madures
- farigola, pebre, sal, oli
Es trinxa la ceba ben petita i se sofregeix fins que és dauradeta, es trinxen les olives i les anxoves i s’hi afegeixen i es cou tot junt uns 5 minuts. A banda, es folra un motlle rectangular o rodó amb la pasta de full i es punxa una mica, es farceix amb el sofregit de ceba, olives i anxoves, es cobreix amb rodanxes de tomaca no gaire gruixudes, es rega amb una mica d’oli, s’espolsa amb farigola i s’enforna a 180º durant 30 minuts. Es pot servir tèbia o a temperatura ambient i acompanyada d’una amanida de fulles verdes.
By Cotó de sucre a 22 de febrer 8 comentaris:
Etiquetes de comentaris: coca salada, pissaladière, pizza
By Cotó de sucre a 15 de febrer 18 comentaris:
La recepta d’avui és la tercera de la petita sèrie de les receptes de les amigues de classe. Avui és el torn de la Isabel. Ella ens va ensenyar a fer aquesta recepta apresa de la seva mare, la Carmela.
La Isabel és de Sevilla i va venir fa molts anys a Catalunya per amor. Es va enamorar del Puñet i cap a Tarragona falta gent. Ella és una sevillana de cap a peus, guapa i molt, però molt divertida. Té tanta gràcia explicant qualsevol situació quotidiana que compartir un sopar amb ella sempre és un no parar de riure. A banda d’explicar històries, també les sap escriure i des de que és àvia escriu contes per la seva néta, la Laia.
Primer us posem la recepta tal i com ella ens la va escriure i després la nostra petita adaptació.
Un toro, 2 cebollas, 2 cabezas de ajo, aceite, pimentón dulce o picante al gusto, pimienta en grano y tacos de jamón de Jabugo.
Cortamos la cola del toro y el resto lo congelamos para otro día.
Ponemos a tostar la cebolla y los ajos. En el fondo de la olla a presión echamos un chorrito de aceite y colocamos encima la cola, los tacos de jamón, la cebolla y los ajos a trozos, la cucharada de pimentón, la pimienta en grano, otro chorrito de aceite y agua que lo cubra. Tapamos la olla y esperamos aprox. 35’, abrir y reducir la salsa. Probar de sal.
- una cua de bou (més o menys uns 2 kg)
- 2 cebes escalivades
- 2 cabeces d’all escalivades
- una culleradeta de pebre vermell picant o dolç (o una mica de cada)
- granets de pebre negre
- 50-60 g de taquets de pernil ibèric
Es posa un raget d’oli a l’olla a pressió ràpida, se sala la carn i s’hi posa, s’hi afegeixen els taquets de pernil, es pelen les cebes i alls escalivats i es passa tot pel túrmix, els pebres vermells i els granets de pebre negre, un altre raget d’oli i aigua que ho cobreixi. Es tapa l’olla i es cou uns 30 minuts. Quan es pot, s’obre l’olla, es treuen els talls de cua i es posen en una cassola, es posa el suc a reduir i es rectifica de sal si convé, s’aboca dins de la cassola on hi ha els talls i es torna a coure una minuts tot junt.
Si es fa amb l’olla a pressió tradicional s’ha d’afegir una mica més de temps de cocció. També es pot coure a la cassola, llavors el temps de cocció ha de ser almenys de dues hores o fins que veiem que està ben cuita i el suc agafa cos. Va bé triturar les cebes i alls escalivats perquè el suc queda més lligat. El pernil es talla a taquets petitons i com més bo sigui millor, li dóna un toc sensacional a l’estofat.
Aquest estofat no porta sofregit (només cebes i alls escalivats) ni s'ha d'enrossir prèviament la carn, la qual cosa suposa una comoditat en temps de realització de la recepta.
És un plat contundent molt adient per a fer i menjar aquests dies que l'onada de fred siberià passa per Catalunya.
By Cotó de sucre a 06 de febrer 8 comentaris:
Etiquetes de comentaris: cua de bou, estofats