Cançó sextina - Joan Brossa
Portada > Traduccions de la literatura catalana > Joan Brossa > Cançó sextina	Català |
Cançó sextina	A Maria-Mercè Marçal, gentil i medievalista
Tocant el flabiol per dintre casasomio cada nit tots els meus deutes;corbo el descans darrere alguna portai, en mar d’atzar, de res en faig tres diessabent camins perduts entre les plantes,ploma d’oca a l’orella i quatre llibres.
Faig un ventall amb el paper dels llibres,que els guants fan nosa en l’àmbit d’una casa;plenes de flors, bon verd mostren les plantesi el fons s’acaba en el racó dels deutes;arbora l’ombra plena dels meus diesparanys de neu inútil a la porta.
Només s’atura al límit de la portala por que perd l’espina en els bons llibres;s’obren les flors i vell, antic de dies,fingeix el foc un lloc sota la casa;un vast desert forada tots els deutesquan corro la cortina de les plantes.
Lleuger s’esfulla el joc de tantes plantes,i el mar fa serres de dellà la porta;reposen guerres a la part dels deutes,teixeixen coses pel destí dels llibresi, alçant laments, la cleda es fica a casa.I el fum es mou. I van passant els dies.
Aigua lleugera nua nits i dies;el roc avar, joguina de les plantes,omple de lleus remors tota la casa;rebutja l’aire el vidre de la portai són miralls les pàgines dels llibres.Els colors callen el cabdell dels deutes.
Aquí la primavera té molts deutes;ben amagada, és lliure. I neixen dies.Perdudes les lliçons de tots els llibres,els panys deixen senyals damunt les plantes;el pensament, llavors, obre la portai venç les roques l’ombra de la casa.
Entro a la casa pel camí dels deutes.Tanco la porta i, cert, també hi ha diesque tot llegint les plantes rego els llibres.