20171011-23_00PAGINESQUEMHANCORPRES.MP3
Fins aleshores el còrrec havia anat caient, i a l’arribar sota mateix de les Pintetes, el pastor i la Mila es trobaren en el lloc més enclotat. El tallat dels rampants s’obria en forma de V, i les parets, de grossos crostons que ressortien uns dels altres com una granança empedreïda en la pell escatosa d’un gran monstre, regalaven d’aigua mateix que acabessin de copsar una gran ploguda, i eren tots cendrosos de les naixents blavors del cel que emmirallaven apagadament. Al cim de tot, el dia rebentava, i sa clarícia semblava enfosquir més l’ombriu de la collada.
- Quina por que fa això! – murmurà la Mila resseguint-ho tot amb la mirada i acotant-se els braços contra el cos.
- Sem al Clot del Pas de Llamps. Si mai tinguéssiu qualque animeta dolenta agraviada, hi pàssiu pas, ací tota soleta. Un roc que vos gitessin de les Pintetes vos deixaria planera com una hòstia. Jo m’hai desvesat fa temps de venir-hi amb la costura ... Hi ha pas que fiar braument.
I una rufagada seriosa arrugà el front del pastor. Ara la Mila, veient-hi bé en aquella fosquedat, examinà de caire les faccions de l’home i els trobà quelcom d’estrany i de sobreposat; una expressió que li era desconeguda. Tot seguit un esfereïment li travessà el cor. – ¿I si fos ell mateix l’animeta dolenta de què parlava, i de repent, es girés contra ella? A tal pensament la dona sentí que s’esblaimava i quedà aturada en sec. El pastor, creient que ho feia per l’estretor del camí, passà endavant tranquil·lament. La capa roja, plegada i entravessada a les espatlles, li tapava coll i esquena fins a plec de braç, i la inflor del sarró, amagat sota el burell, li feia com un gran gep. La dona hi fixà llargament les ninetes, encara dilatades de l’esglai, en aquella esquena. No: el pastor no ho era, una animeta dolenta; ella n’estava certa i segura com de la seva mateixa vida; mes ... – i la idea sospitosa prengué un viarany més dissimulat per a desvetllar novament la inquietud – mes ... els homes, fins sense ésser dolents, tenen dèries, tenen follies que de vegades els fan donar empassegades, caigudes que traspassen totes ses intencions i els capgiren la consciència. Diu l’adagi que l’ocasió fa el lladre, i ells en aquell punt estaven dins d’un abim, lluny de la vista i de l’oir de tota persona nada; sols Déu els sabia en aquell lloc i podia ésser l’únic testimoni de llurs actes; mes qui té un mal punt no se’n recorda pas, d’amagar-se de Déu; pensa sols en els homes ...
Doncs, què tindria d’estrany que ...? I la dona, sangglaçada, admeté la possibilitat de l’ocurrència paorosa.
Fou un minut d’esfereïment instintiu; mes, de repent, com si obrissin la porta d’un sarau en plena nit, son espaume s’omplí de resplendors que l’encegaren, i una turbulència brunzidora l’eixordà. De cop i volta veié clar en el fons de la seva ànima, i sentí sense ombra de dubte o de misteri que si hagués esdevingut o esdevingués la cosa aquella, ella, vençuda, rendida abans de lluitar, no trobaria pas en son si un impuls de revolta o de defensa.
1. LES PARETS, DE GROSSOS CROSTONS QUE RESSORTIEN UNS DELS ALTRES COM UNA GRANANÇA EMPEDREÏDA EN LA PELL ESCATOSA D’UN GRAN MONSTRE, REGALAVEN D’AIGUA MATEIX QUE ACABESSIN DE COPSAR UNA GRAN PLOGUDA, I EREN TOTS CENDROSOS DE LES NAIXENTS BLAVORS DEL CEL QUE EMMIRALLAVEN APAGADAMENT.
2. ... ELS HOMES, FINS SENSE ÉSSER DOLENTS, TENEN DÈRIES, TENEN FOLLIES QUE DE VEGADES ELS FAN DONAR EMPASSEGADES, CAIGUDES QUE TRASPASSEN TOTES SES INTENCIONS I ELS CAPGIREN LA CONSCIÈNCIA.
3. FOU UN MINUT D’ESFEREÏMENT INSTINTIU; MES, DE REPENT, COM SI OBRISSIN LA PORTA D’UN SARAU EN PLENA NIT, SON ESPAUME S’OMPLÍ DE RESPLENDORS QUE L’ENCEGAREN, I UNA TURBULÈNCIA BRUNZIDORA L’EIXORDÀ.
4. DE COP I VOLTA VEIÉ CLAR EN EL FONS DE LA SEVA ÀNIMA, I SENTÍ SENSE OMBRA DE DUBTE O DE MISTERI QUE SI HAGUÉS ESDEVINGUT O ESDEVINGUÉS LA COSA AQUELLA, ELLA, VENÇUDA, RENDIDA ABANS DE LLUITAR, NO TROBARIA PAS EN SON SI UN IMPULS DE REVOLTA O DE DEFENSA.