El Món | L'inevitable referèndum
L'inevitable referèndum
"Avui ja ningú (excepte els entestats dinàstics) discuteix que aquest referèndum es realitzarà. El que es discuteix és com es farà"
per Ramón Cotarelo 16/01/2016
Com més aviat ho veiem tots i totes, millor per a tothom.
Els primers passos de la nova legislatura després del 20D van acompanyats de les típiques picabaralles de negra honra pels quals els actors tracten de prémer la determinació dels altres. El Rei no rep Carme Forcadell; no agraeix els serveis prestats a Mas; tampoc rep Carles Puigdemont. Tot això, se suposa, per mostrar el real desgrat per la deriva de la situació catalana. Tots els partits dinàstics i cortesans s'ajusten al patró del seu senyor natural i no feliciten l'electe 130è president de la Generalitat. ERC, en justa resposta, no anirà a consultes mentre el Rei no esmeni la seva falta de cortesia. I segurament el mateix hauria de fer CDC, perquè la plantada del Borbó és a les institucions de Catalunya a través dels seus representants, no pas a un partit.
Resum del missatge a hores d'ara: l'independentisme català continua amb la iniciativa i segueix el seu pla. Davant d'ell, l'Estat mostra el seu desconcert i manca de projecte i de resposta a allò aliè. Ni les formes sap guardar. Puigdemont exposa el full de ruta del nou govern, de transició de l'autonomia a la independència mitjançant un referèndum sobre la Constitució de la República catalana en 18 mesos, més o menys. A Catalunya hi ha un govern que té clar cap a on va. A Espanya no hi ha govern i ja veurem si el que hi hagi, si n'hi ha sense noves eleccions, sabrà cap a on anar. Els temps han canviat molt.
Els primers a adonar-se'n han estat les esquerres espanyoles a l'oposició. Iglesias i Sánchez, finalment, una mica a ròssec, van esmenar l'error i van trucar Puigdemont per comunicar els seus respectius projectes. Les altres forces polítiques espanyoles, Casa Reial inclosa, hauran de buscar una sortida cada vegada més problemàtica al fangar de grolleria en què s'han ficat tots sols.
El referèndum legal que proposa Podemos i la reforma constitucional en sentit federal del PSOE arriben molt tard. Però almenys arriben, i ofereixen una base per començar a parlar. Tingueu present que són les primeres ofertes concretes, encara que molt imprecises, que es fan des de l'Estat en més de quatre anys. I vénen de l'oposició. Ni el govern del PP com a responsable polític màxim, ni el Rei en la seva funció de mediació. No han estat capaços d'obrir via de diàleg algun i molt menys de fer alguna proposta de sentit. Tots dos parlen molt de diàleg, però no el practiquen i, si poden, el torpedinen. S'han limitat a corregir la seva pròpia massa, quan, després de parlar amb Felip VI, Rajoy va plegar veles i va renunciar expressament a l'aplicació de l'article 155 de la Constitució, amb el qual havia amenaçat un parell de dies abans, sens dubte per ordre del seu portaveu oficial.
Per la part catalana, ho va deixar molt clar Puigdemont en la seva entrevista amb Terribas, hi ha voluntat d'entesa, negociació i concòrdia. Com és natural. Ningú està interessat a crear problemes i plantejar escenaris de confrontació innecessària o supòsits que generin inseguretat i incertesa i molt menys a arribar més enllà. Però això no vol dir que el govern de Junts pel Sí condicioni el seu full de ruta a les inescrutables reaccions de l'Estat, i encara menys que suspengui els seus plans per amenaces o xantatges.
La finalitat d'aquest govern independentista és plantejar en un any i mig un referèndum unilateral sobre el projecte de Constitució de la República catalana. Dues conclusions entrellaçades se segueixen d'aquí:
1ª) al final, la solució és un referèndum. El proposi el pur sentit comú, el propugni Podemos, ho imposi la Unió Europea o obeeixi a un propòsit del govern català, el resultat és sempre el mateix: un referèndum. El que els partits dinàstics espanyols porten anys rebutjant i la Corona no vol ni considerar. Un referèndum i un referèndum unilateral i vinculant que, com tothom sap, és l'única forma civilitzada i respectuosa amb els drets de la ciutadania, d'esbrinar quins suports tenen les dues úniques opcions que aquí s'enfronten (independència o no) i d'adoptar les decisions corresponents amb coneixement de causa.
2ª) com el planteja el govern de Puigdemont, aquest referèndum és impossible de casar amb la legalitat espanyola, llevat que es facin canvis de calat en aquesta per als quals es necessita la corresponent voluntat política. I tal és el punt de ruptura, que la realitat imposa un canvi que l'ordenament jurídic impedeix. Per avançar cal reformar-lo. Reforma o ruptura és la disjuntiva tradicional de tot canvi polític des que el món és món. La que es va presentar en la mateixa transició espanyola que, passat el temps, ens ha portat fins aquí.
Així que el referèndum és la solució en què les dues parts podrien posar-se d'acord. Perquè, diguin el que diguin els partits dinàstics, i per molt que s'emprenyin els barons socialistes i les seves velles, vellíssimes glòries, el referèndum és l'única sortida racional a l'embús de l'Estat de 1978. De manera que, en realitat, avui ja ningú (excepte els entestats dinàstics) discuteix que aquest referèndum es realitzarà. El que es discuteix és com es farà.
Un referèndum unilateral, vinculant, pactat amb l'Estat en el qual aquest encara tingui alguna cosa a dir, és la seva última oportunitat. Com més aviat ho vegi, millor per a tothom. Especialment per a ell.