i Teià | enciclopèdia.cat
La vila de Teià
6.087 h
Pel que fa a l’orografia del terme cal mencionar el turó de Salve Regina o Sant Baldiri (430,6 m d’altitud), que fa de partió amb el municipi de Premià de Dalt, el turó de Lledó (496 m), trifini amb Premià, Vallromanes i Teià, i l’anomenada serra de Teià, que fa de límit entre Alella i Teià. Al sector NE del municipi, l’orografia muntanyosa és marcada pels vessants del cim de Sant Mateu (499 m), dins del terme de Premià. En un dels sortints d’aquesta costa, l’any 2004 es construí el mirador de la Cornisa, o de Teià. La vall de la riera de Teià, que desguassa directament a la mar, al límit entre el Masnou i Premià de Mar, centra el municipi.
Vista del municipi de Teià des del mirador
Les primeres notícies sobre la població (teianencs, o taianencs) daten dels fogatjaments medievals: el del 1358 dóna 69 focs (unes 345 persones), i el de vers el 1380, 59 focs (39 de cavallers i d’Església, i 20 de Berenguer de Roudors). El 1515 hi consten 43 focs (41 de laics, 1 de capellà i 1 de militar). El creixement demogràfic del segle XVIII, molt notable (de 689 h el 1718 a 1.611 h el 1787), comprèn el desenvolupament dels barris marítims del Masnou i Ocata, i per això aquesta xifra no tornà a ser sobrepassada fins a època recent. El creixement des de mitjan segle XIX (1.286 h el 1860) fins al 1900 (1.208 h) va ser negatiu i lent fins el 1940 (1.426 h) i també fins el 1950 (1.461 h), però des d’aleshores, per l’augment de la funció de lloc de segona residència i subsidiari també del gran desenvolupament del Masnou, ha tingut un ritme més alt: 1.751 h el 1960, 2.025 h el 1970, 2.230 h el 1981, 3.773 h el 1991, 5.450 h el 2001 i 5.835 h el 2005.
La vila de Teià (3.161 el 2006) és a 128 m d’altitud, a la vora de la riera del seu nom, al centre de la vall i al peu del sector muntanyós, en una posició característica dels pobles de dalt de la comarca. Inicialment era formada per masies o nuclis bastant esparsos i, amb les noves construccions, alguns d’aquests nuclis esparsos o barris s’uniren, però resta en part la primitiva estructura. És centrada per l’església parroquial de Sant Martí de Teià. L’edifici, que substitueix el primitiu que havia estat ja restaurat als segles XIV-XV, fou iniciat el 1574, amb el mestre de cases Antoni Mateu com a director d’obres. És d’una sola nau i té l’estructura del gòtic tardà. La façana, que segons el contracte conservat havia de tenir un portal com el de l’església de les monges de Santa Elisabet de Barcelona, es feu seguint la del monestir dels Àngels d’aquesta ciutat. Té una porta de tipus renaixentista, amb columnes de capitells corintis i un auster frontó coronat per un relleu, potser de l’església anterior, amb sant Martí a cavall; un finestral neogòtic, afegit en època moderna, adorna aquesta façana. El campanar és de torre quadrada, massís, amb les campanes sobre una estructura de ferro. El temple ha estat restaurat, com el retaule que presideix l’altar major, amb unes interessants pintures del començament del segle XVII, obra de Lluís Gaudín (segons Madurell, pintor no identificable amb el cartoixà Lluís Pasqual Gaudín).