6 LA VANGUARDIA GIRONA VIERNES, 1 AGOSTO 2008 GABRIEL PERNAU Palafrugell C alella, Llafranc, Ta- mariu i totes les ca- les properes forma- ven part del paisat- gesentimentalimés proper de Josep Pla. Els pares de l'escriptor tenien una de les po- quíssimes cases que hi havia a la platja del Canadell, a principis del segle XX, i a còpia d'anar-hi i passar els estius, el jove palafru- gellenc va començar a descobrir els secrets del mar i a desenvolu- par una agudíssima percepció del paisatge i de la natura. Pla va viure, i sovint patir, la transformació que es va operar en aquest petit cosmos, fins lla- vors remot, amb l'arribada dels primers turistes abans de la gue- rra, i, a partir dels anys cinquan- ta, de la massificació. En el llibre Elmeupaís,escriu:“LlavorsCale- lla era un poble exclusivament depescadors,perquèencaraeltu- risme es reduïa a les quatre cases quealgunesvellesfamíliesdePa- lafrugell tenien al Canadell. Lla- vorsles voltes erenles voltes iles tres tavernes –del Noi Menut, d'En Batlle i de la Noia Rita– eren importants. S'hi podia beure i menjar molt bé a preus moltarreglats.ProbablementCa- lella, llavors, era molt més bonic que ara. Més endavant, el con- junt ha estat molt sofisticat per arquitectes dels quals val més no parlar. El que queda encara de Calella és obra dels vells, gracio- sos mestres de cases. La pobla- ció, per altra banda, s'ha modifi- cat totalment. El nombre de pes- cadors és reduïdíssim; si en que- daencaraalgundeuésserperquè no gosen posar una perruqueria per a senyores o perquè no tenen prou veu per a cantar (havane- res) amb Pepet Gilet, en Tinet i en Blau. Això no és obstacle per- què Calella -que és un agregat de Palafrugell- sigui un dels poblets mésbonicsdelnostrelitoral-pot- ser el més bonic vist del mar es- tant”. A mesura que es va fer gran, el Tamariu,elLlafrancoelCalellade la seva infantesa es van convertir en un paradís mitificat pels re- cords. No li agradaven moltes de les coses que s'hi havien fet. Deia que el port esportiu de Llafranc era una obra “inconcebible per a una persona de bon gust”. Tot i això, dins seu seguia viu un desig mai amagat de poder- s'hi retirar algun dia. Fugir del món per poder viure en contacte amb la natura, en companyia de pescadors i gent senzilla, lluny deles preocupacions mundanes i de les grans ciutats. És el que ell anomena la vida lliure (Aigua de mar, 1940): “No era pas una pre- tensió massa immodesta. Era la il·lusió de viure sense rellotges, ni horaris, ni campanes, ni con- vencions, ni tòpics, ni sirenes de fàbrica, ni obligacio- ns, sempre penibles. (…). Tots els que hi somniàvem un dia o altre d'anar-hi a viu- re,hiarribàvempen- sant confusament en la seguretat del re- cord de la vida in- trauterina”. Aquesta mateixa tranquil·litat és el que anava buscant un altre palafruge- llenc instal·lat a Bar- celona.JoanBoixte- niaalacapitalcatala- naunnegociquefun- cionavabé,iaprinci- pis dels anys cinquanta va ullar un terreny privilegiat al sud de Port Bo, amb una vista fantàstica sobrelesdesenesdecasesquella- vors constituïen el nucli de Cale- lla. A l'hora d'iniciar les obres de lasevacasad'estiueig,Boixvate- nirunaintuïció.AlaCostaBrava, en aquell moment només hi ha- via, a banda de fondes, dos ho- tels, La Gavina, a S'Agaró, i l'Aiguablava. Així que,el que ha- via de ser una segona residència es va acabar convertint en un hotel. “Alsanysquarantaicinquanta, Calella era un privilegi, un verta- der paradís”, rememora Tere Boix, filla de Joan Boix i actual propietària de l'hotel Sant Roc. “Hi havia dues fondes i dues més a Llafranc. A Calella hi venien a passar l'estiu unes deu famílies i unesdeu més a la platjadel Cana- dell.Tothomesconeixia.Hihavia unavintenadenensalsqualssem- pre algú o altre vigilava”. L'any 1955 va obrir l'hotel Sant Roc, i el turisme de Calella va començar a canviar. “De seguida va tenir moltèxit,iaixòqueeraunaaven- tura arribar fins aquí: sis hores, trigaven els cotxes des de Barce- lona! Però aquestes dificultats formaven part del j'ai découvert, que diuen els francesos. S'entenia que arribar al paradís suposava algunes complicacions. Perquè arribaven aquí i estaven sols!”. Això sí, si demanaves a la cen- traleta telefònica una trucada a l'estranger, podies trigar dos dies apoderparlar.Ialessisdelatar- da, després d'una llarga jornada de sol i banys, els turistes volien dutxar-se,ialgunsdiesfaltavaai- gua per a tothom. En especial, si el senyor que porta- va l'aigua des de Pa- lafrugell amb carro arribava tard. Entre la clientela del Sant Roc hi ha- via, al principi, mol- ts francesos, i des- prés “famílies de la burgesia de Barcelo- na més conegudes, i delesqualsnodona- ré noms, que s'instal·laven tot l'estiu a l'hotel amb una o dues criades”, rememora Tere Boixambunsomriu- re ample però sense nostàlgia. Elscalellencsesvanadaptarrà- pidalscanvisquelainvasióturís- tica suposava. Les tavernes es van convertir en bars, qui tenia unestancvaposarbotigaielspes- cadors van començar a fer petits tours turístics amb barca. “Reconec que he estat una pri- Elparadísperdut deJosepPla Calella de Palafrugell i les seves inconfundibles voltes QUAN LA COSTA BRAVA ERA UN PARADÍS -I- Iniciem una sèrie de reportatges sobre cinc pobles de la Costa Brava, amb motiu del seu centenari GABRIEL PERNAU PALAFRUGELL