(2 març 2014) Oscar a la millor pel·lícula, per l'obra 12 anys d'esclavitud
2008 Hunger Sí Sí Icon Productions
2011 Shame Sí Sí Momentum Pictures
2013 12 anys d'esclavitud Sí Sí Summit Entertainment
McQueen va començar al món del cinema amb Hunger, pel·lícula amb la qual volia «mostrar com veure, sentir, olorar i tocar al bloc-H en 1981. El que volia transmetre és una cosa que no es pot trobar en els llibres o arxius: l'ordinari i l'extraordinari de la vida a la presó. No obstant això, la pel·lícula és també una abstracció del que és morir per una causa».[38] El film va rebre molt bones crítiques i puntuacions: un 9 a Rotten Tomatoes,[39] un 8,2 a IMDb[40] i un 7,3 a FilmAffinity;[41] i va guanyar la Càmera d'Or de Cannes, el premi a Millor Opera Prima pel Cercle de Crítics de Nova York i el premi a Millor Pel·lícula del Festival de Chicago, entre d'altres. Estrenada a finals d'octubre, va tenir una acollida tan bona que a Cahiers du Cinéma Jacques Sicard va crear un petit poema sobre ella i va ser citada en multitud d'estudis sobre la vaga de fam a Irlanda.[42] A més, va permetre que McQueen comptés amb un pressupost superior per la seva propera pel·lícula, Shame, passant així dels 2.177.250 $ als 6.500.000 $.[43]
Amb 12 anys d'esclavitud, un drama històric basat en l'autobiografia de Solomon Northup que narra les memòries d'un esclau de 1853, va aconseguir la fama internacional. El film no només va rebre molt bones crítiques i puntuacions (9,6 a Rotten Tomatoes[48] i 8,1 a IMDb),[49] sinó que va guanyar l'Oscar a Millor Pel·lícula, a Millor Guió i a Millor Actriu Secundària i el Globus d'Or a Millor Pel·lícula Dramàtica, entre altres premis i nominacions. Corliss, de la revista TIME, va traçar paral·lels amb els films de l'Alemanya nazi afirmant que «McQueen mostra que el racisme, a part de la seva bàrbara falta d'humanitat, és terriblement ineficient. Es pot argumentar que l'Alemanya nazi va perdre la guerra tant perquè es va desviar tant a la matança de jueus com perquè no va explotar la brillantor dels científics jueus en la construcció d'armes intel·ligents. Els amos dels esclaus dilueixen l'energia d'aquests amb flagells com esport sàdic i, a l'igual que Epps, es desperten a la nit per un plaer cruel per ballar amb la seva esposa».[50]
1993 Bear Sí Sí Sí
1995 Five Easy Pieces Sí Sí Sí
1996 Stage Sí Sí Sí
1996 Just Above My Head Sí Sí Sí
1997 Exodus Sí Sí Sí Sí
1997 Catch Sí Sí Sí
1997 Deadpan Sí Sí Sí
1998 Drumroll Sí Sí Sí
1999 Prey Sí Sí Sí
2000 Cold Breath Sí Sí Sí
2001 Illuminer Sí Sí Sí
2001 Girls, Tricky Sí Sí Sí
2001 7th Nov. Sí Sí Sí
2002 Western Deep Sí Sí Sí
2002 Carib's Leap Sí Sí Sí
2004 Charlotte Sí Sí Sí
2005 Pursuit Sí Sí Sí
2007 Unexploded Sí Sí Sí
2007 Running Thunder Sí Sí Sí
2007 Gravesend Sí Sí Sí
2008 Rayners Lane Sí Sí Sí
2009 Static Sí Sí Sí
2009 Giardini Sí Sí Sí
2014 Ashes Sí Sí Sí
2016 Mr. Burberry Sí Sí Sí
↑ «Page 8 | Supplement 5964, 31 December 2010 | London Gazette | The Gazette» (en anglès). The London Gazette. [Consulta: 4 juny 2016].
↑ «Interview: Steve McQueen Talks ’12 Years A Slave,’ ‘Django Unchained’, Pitt & Fassbender & More» (en anglès). IndieWire. [Consulta: 4 juny 2016].
BNF: cb144900604
Obtingut de «https://ca.wikipedia.org/w/index.php?title=Steve_McQueen_(director)&oldid=22167773»
La pàgina va ser modificada per darrera vegada el 23 oct 2019 a les 20:31.