2013 0522. Model canadenc - Gironès per la independència
2013 0522. Model canadenc
La influència canadenca s’adverteix en l’enfocament pragmàtic que Londres dóna al debat sobre Escòcia
El mes d’abril passat l’exministre canadenc Stéphane Dion va visitar Madrid i Barcelona convidat per la Fundació Canadà per pronunciar sengles conferències sobre “secessió i democràcia” i l’experiència del seu país. Dion, que es defineix com a nacionalista quebequès, és el pare de la llei de la Claredat, aprovada el 2000, que va contribuir decisivament, al costat d’altres factors, a disminuir el pes de les tendències secessionistes a la província francòfona del Quebec.
El model canadenc d’exigència de claredat als independentistes s’ha convertit en objecte d’estudi d’acadèmics i polítics perquè representa una fórmula exitosa a l’hora de contenir el secessionisme en un país. La seva influència pot veure’s actualment en l’actuació del Govern britànic davant l’independentisme escocès. La primera i principal exigència de Londres al Govern d’Alex Salmond va ser que la pregunta fos clara i nítida perquè els ciutadans no tinguessin dubte de què és el que votaven i no es prestés a l’ambigüitat i la confusió com passava amb les preguntes que es van fer als referèndums del 1980 i 1995 al Quebec.
La influència canadenca s’adverteix també en l’enfocament pragmàtic que Londres està donant al debat polític per oposar-se a la independència. L’executiu de Cameron s’ha centrat a plantejar qüestions pràctiques i properes a la vida dels ciutadans escocesos per convence’ls que és més convenient per a ells continuar dins del Regne Unit. Segurament, de l’experiència britànica es trauran lliçons útils per afrontar el debat obert pel sobiranisme a Catalunya.
A Espanya la influència del model canadenc està més estesa entre estudiosos i acadèmics que entre polítics, encara que alguns, com Pere Navarro, van tenir ocasió de mantenir una entrevista personal amb Dion durant l’estada a Barcelona. L’exministre, per cert, es va mostrar respectuós a l’hora de pronunciar-se sobre la situació interna espanyola, però no va evitar mostrar-se favorable al manteniment de la unitat d’Espanya.
“Jo estimo i admiro Espanya, incloent-hi, naturalment, Catalunya i la magnífica Barcelona –va assenyalar durant la conferència a Barcelona–. Però com a parlamentari estranger, no em correspon prendre posició en els debats polítics interns espanyols. La unitat d’Espanya concerneix als espanyols, com la unitat canadenca és cosa dels canadencs. Per això, respecte a la unitat d’Espanya, em limitaré a dir que el Canadà té en gran estima la relació d’amistat amb una Espanya unida i que totes les altres coses se situen en l’àmbit de la política interior espanyola”.
Diplomàtic però clar. Potser Dion tenia a la ment el record del president d’Estats Units, Bill Clinton, qui, el 1999, va donar suport al federalisme canadenc –en oposició al secessionisme– en participar en una conferència organitzada pel propi Dion.