Les hipoteques de més alt risc eren les subprime i representaven l’amenaça més alta d’impagament per a les entitats de crèdit. La manera de reduir aquest risc era la titularització. Els bancs empaquetaven les hipoteques, d’alta qualitat, mitjana i subprime, i les venien com un producte de inversió. Wall Street, la City de Londres, i altres places financeres es feien càrrec de maquillar-ho.
Sense saber-ho, milions de persones van invertir en una bombolla d’hipoteques, que mai es podrien pagar. Com també explica molt bé el llibre i la pel·lícula “La Gran Apuesta”, quan la morositat de les hipoteques es va fer patent – conegut com a credit crunch – va derivar en una implosió del sector financer, convertint-se en la crisi financera del 2008.
L’enfonsament de Bear Stearns
El sector financer està sostingut en la confiança, com explica Cohan en el seu llibre. Quan la confiança desapareix, neix el perill que el sistema s’enfonsi.
Una crisi de confiança és el que va experimentar Bear Stearns a principis de l’any 2008. La guspira la va provocar l’entitat suïssa UBS, quan va anunciar la depreciació de 13.700 milions d’inversions en hipoteques dels Estats Units. Diferents prestataris es van fixar amb l’entitat de Manhattan, sobretot en el seu catàleg d’inversions en el sector immobiliari, i van reclamar els seus diners davant la possibilitat d’una fallida.
Merrill Lynch, Citi Group, Morgan Stanley… van incrementar els seus margin call.
Probablement Bear Stearns no era la banca de inversions que acumulava més actius tòxics – Lehman Brothers demostraria una fallida similar -, però la seva evolució durant els últims mesos feia témer el pitjor. Com diu la cita, “la dona del César no només ha de ser casta, sinó que també ha de semblar-ho”.
Durant la primavera de 2007, l’empresa dirigida per Jimmy Cayne va córrer al rescat de dos dels seus hedge funds – el High Grade Fund i el Enhanced Leverage Fund -, quan aquest es trobava en un torneig de Bridge, a Nashville. Bear Stearns es va convertir en el primer prestatari d’un fons, mentre que va provocar la liquidació de l’altre.
No només així va incrementar l’exposició en la bombolla immobiliària, sinó que Bear Stearns també era subscriptora de titularitzacions i tenia un ampli catàleg de inversions en productes financers hipotecaris. I, el que és pitjor, la cúpula directiva no va preparar el terreny per a qualsevol imprevist. Al contrari que altres entitats, no va ampliar el seu capital.
A través de declaracions dels insiders de la companyia, Cohan dibuixa a “House of Cards” una pintura amb detall dels últims dies de l’entitat. Baralles entre els principals directius – Jimmy Cayne contra Warren Spector, el director de la divisió de renta fixa i el seu possible successor -, la visió que va oferir la premsa i, com la Reserva Federal i el Departament del Tresor va decidir actuar, per posar alguns exemples.
Una història que, amb menor o major escala, es va repetir consecutivament. I encara en vivim les conseqüències.