InfoGiH - Facultat de Geografia i Història UB > Jordi Casassas: “L’Ateneu ha de tornar a ser un espai de producció d’idees i creació d’opinió”
Aquest mes entrevistem al Dr. Jordi Casassas i Ymbert, professor d’Història Contemporània a la nostra Facultat, amb motiu del seu recent nomenament com a president de l’Ateneu Barcelonès. Casassas ens parla de la tasca que duu a terme a l’entitat catalana, així com de qüestions relacionades amb la seva activitat investigadora, que s’ha centrat en l’estudi des les identitats nacionals, amb especial atenció a la identitat catalana, un tema d’actualitat degut a la cojuntura política actual.
– Recentment has sigut nomenat president de l’Ateneu Barcelonès, una entitat amb una llarga trajectòria a la societat catalana. Com i quan sorgeix?
– L’Ateneu Barcelonès va sorgir el 1872 com el resultat de la fusió de l’Ateneo Catalán (1860) i del Centro Mercantil Barcelonés (1869 però amb precedents d’uns vint anys abans). La motivació, doncs, l’hem de trobar en la sociabilitat dels sectors benestants de la ciutat amb la reunió dels seus sectors intel•lectuals i de les professions liberals. Quan el 1872 es concretà la fusió, aquesta va tenir una clara orientació conservadora i d’oposició als sectors democràtics i republicans que predominaven en el període del Sexenni Democràtic. Però ben aviat anà incorporant sensibilitats i posicionaments liberals, positivistes, republicans i catalanistes. Aviat es convertí en un dels conductes de penetració dels corrents culturals i d’opinió europeus a Catalunya i, sovint, a la Península; en un centre de creació d’opinió. La seva Biblioteca era una de les principals de la ciutat.
– Quin creus que ha de ser el seu paper a l’actualitat? Quines coses creus que té a dir?
– Avui l’Ateneu és una entitat de cultura i sociabilitat plural, democràtica i tolerant, que manté una Biblioteca excel•lent, una programació d’activitats excel•lent, hostatja una Escola d’Escriptura considerada la segona del món, que disposa d’un meravellós jardí romàntic en el bell mig de la ciutat i un servei de cafeteria i restaurant. L’entitat te una mica més de 4000 socis i les seves conferències i presentacions de llibres estan obertes a tot el qui hi vulgui assistir. Com espai de debat obert i tolerant es reconeix l’Ateneu com una entitat d’utilitat pública i aquest ha de continuar essent el seu paper en el proper futur. Però crec que ha de fer un pas més i tornar a ser un espai de producció d’idees i de creació d’opinió.
– T’has posicionat a favor del dret a decidir. Diuen que els drets no es demanen, sinó que es conquereixen. Què opines al respecte?
– És clar que els drets es conquereixen però quan el dret concerneix a tot un país subjecte (sovint per dret de conquesta militar i per la violència, recordem l’origen del franquisme) a un estat, les coses es compliquen i la conquesta ha de tenir una part de negociació. Els estats-nació són molt forts i mantenen tot el poder dins la Unió Europea, no ho podem deixar de banda. Ara bé, no creieu que hi ha suficient voluntat de conquesta en la mobilització ciutadana que fa uns anys es manté sense defallir i que va en augment?
– En aquest sentit, què opines de la postura del govern central respecte al projecte nacional català?
– La cultura política que sustenta a l’estat espanyol s’ha fonamentat i ho segueix fent sobre la convicció bel•ligerant que tot el que atempta contra la unitat i la uniformitat de matriu castellana constitueix una deformació a combatre. Això va passar per sobre la concepció de l’Espanya de les Autonomies durant la Transició i segueix passant per sobre de qualsevol alternativa política basada en la diversitat i plurinacionalitat de l’estat espanyol (ja a principis del segle XX es va parlar de la “crisi de l’Espanya contemporània” i seguim sense resoldre-la). En aquest sentit la convicció uniformista subjacent constitueix una forma d’integrisme que arriba a portar a plantejaments ben poc democràtics.
– És curiós però l’argumentari que se sol utilitzar per parlar de les nacions al·ludeix a imatges relacionades amb el parentiu i la família: separar-se, reconciliar-se, fer front comú a la crisi… per què creus que es fan servir, si evidentment, Catalunya i Espanya no estan ‘casades’?
– Cal separar el vocabulari que en la confrontació ideològica i política segueix ancorat en concepcions vuitcentistes (del socialisme fins al conservadorisme, també en el nacionalisme) de la confrontació de realitats que són ben de present. Fixem-nos que el president Rajoy ha arribat a parlar que als espanyols de Catalunya i la resta d’Espanya ens uneixen llaços de sang; textualment, i no m’atreveixo a pensar què passaria si això fos un argument del catalanisme, si habitualment ja se’ns titlla de feixistes! Amb les declaracions de Rajoy no va passar rés, ni un comentari. En referència a lo del casament tots coneixem situacions de matrimonis forçats i d’ambients culturals en que aquesta violència queda amagada culturalment. En el casament forçat entre Espanya i Catalunya sembla que s’ha trencat la llei del silenci.
– Com a historiador t’has dedicat a l’estudi de les identitats nacionals com a problema polític. Què té de cultural i què de polític la identitat?
– Hi ha poques coses més culturals i polítiques que les identitats nacionals des de finals del segle XIX fins l’actualitat. Des de finals del vuit-cents mateix mols progressistes han aixecat acta de defunció sobre el paper actiu del nacionalisme en la història. I el nacionalisme reapareix per tot arreu i a cada moment, i arreu (encara que sembla que els únics condemnables són els nacionalismes sense estat, els que molesten la marxa racional i imparable dels estats). Altres han volgut contraposar el nacionalisme sempre tancat i agressiu amb la bondat del cosmopolitisme; a casa nostra es curiós que aquest cosmopolitisme semblava que només es podia manifestar en castellà, mentre es glosava el caràcter modern de Catalunya (aquesta és una de les formes de donar-nos peixet des de l’estat i dels sectors “progres”), un caràcter que no es podia malbaratar amb “exclusivismes”. Sembla que l’hegemonia d’aquests arguments ha començat a esquerdar-se.
– Al 1997 vares escriure un llibre titulat “El futur del catalanisme”. Tenint en compte la situació actual, què havies previst i què t’ha sorprès?
– Jo sempre he tingut un sentiment culturalment independent i políticament confederal; fa uns anys l’estat espanyol i la seva història m’han fet independentista; hem arribat a un carreró sense sortida i aquest és un sentiment que es va fent majoritari tot i que molta gent tingui por de fer aquest pas perquè li sembla un salt en el buit. Tenim al cap les estructures tancades dels estats constituïts el segle XIX i penso que moviments com el català poden ajudar a fer entendre que l’organització política del segle XXI no pot seguir immutable més temps. Costarà molt perquè les resistències són molt fortes però caldrà tenir imaginació i persistència perquè l’evolució del món no s’ha fet en base a l’immobilisme. Tot això, i el fet que fos compartit per centenars de milers de catalans d’orígens ben diversos era una cosa que ningú preveia el 1997.
– Seguint amb les prediccions, què creus que succeirà el 9 de novembre?
– Les dates concretes tenen una màgia i una força de mobilització molt gran. Però, històricament, les coses complexes no es produeixen de cop: el 14 de juliol de 1789 va donar el tret de sortida d’un procés en el que es va seguir lluitant tot el segle XIX i gran part del XX. Més que parlar del dia 9 de novembre i de les dificultats de poder votar (en això hi posen tot l’èmfasi els dits unitaristes, apocalíptics, afegeixo jo), cal parlar de si la mobilització d’una gran part de la societat catalana es podrà seguir mantenint, per quan temps, i de si es tindrà força per seguir plantejant aquesta reivindicació sense arribar a les mans en la reflexió imprescindible sobre quina mena de país volem per al nostre futur
– Vols afegir quelcom més?
– Si; m’agradaria reivindicar el camp de les humanitats que s’estudien en les nostres Facultats i Departaments com el fonament crític del coneixement que ha de fer possible el nostre posicionament en aquestes qüestions, lluny de l’immobilisme de les prevencions heretades i dels dogmatismes que tant de mal han fet a la marxa del món en el segle XX.