L'Imperi Romà d'Orient,[1] conegut igualment com a Imperi Bizantí en la seva fase medieval,[2] fou la part oriental de l'Imperi Romà, amb capital a Constantinoble (actualment Istanbul i antigament Bizanci), que després de la caiguda de l'Imperi Romà d'Occident el 476 assumí la jurisdicció sobre la totalitat de l'Imperi i es mantingué durant un mil·lenni fins a la seva conquesta pels otomans el 1453.[3] Fou la major potència econòmica, cultural i militar d'Europa durant gran part de la seva existència. La denominació «Imperi Bizantí» és un terme anacrònic inventat amb posterioritat a la seva desaparició. Els seus habitants s'hi referien simplement com a Imperi Romà (grec: Βασιλεία Ῥωμαίων, Vassilia Roméon; llatí: Imperium Romanum)[4] o Romània (Ῥωμανία, Romania) i es consideraven romans.
Entre el segle iv i el segle vi, diversos esdeveniments clau marcaren un període de transició durant el qual l'Orient grec i l'Occident llatí de l'Imperi seguiren camins diferents. En primer lloc, Constantí I (r. 324–337) emprengué reformes, traslladà la capital a Constantinoble i legalitzà el cristianisme. Seguidament, Teodosi I (r. 379–395) convertí el cristianisme en religió oficial i perseguí les altres religions. Finalment, Heracli (r. 610–641) refongué l'estructura militar i administrativa de l'Imperi i establí el grec com a llengua oficial en detriment del llatí.[5][6][7]
Malgrat que era la continuació de l'Imperi Romà de l'antiguitat i en conservava les tradicions, els historiadors moderns veuen l'Imperi Romà d'Orient com una fase a part en tant que tenia la capital a Constantinoble, un nucli cultural grec en lloc de llatí i el cristianisme ortodox oriental com a base religiosa.[8][9][10][11][12][13][14][15]
Les fronteres de l'Imperi fluctuaren al llarg dels segles. L'Imperi assolí la seva màxima extensió durant el regnat de Justinià I (r. 527–565), quan reconquerí gran part de la costa mediterrània occidental, incloent-hi el nord d'Àfrica, Itàlia i la ciutat de Roma, que restà sota el seu control durant uns altres dos segles. La guerra romano-sassànida del 602-628 exhaurí els recursos de l'Imperi, que cedí definitivament les seves províncies més pròsperes, Egipte i Síria, al califat àrab durant l'expansió de l'islam al segle vii. Sota la dinastia macedònia (segles x i xi), l'Imperi tornà a expandir-se i florir durant el renaixement macedoni. Aquests dos segles d'estabilitat s'acabaren amb la caiguda de gran part d'Anatòlia en mans dels turcs seljúcides després de la batalla de Manazkert (1071), que obrí la porta a l'assentament de la península pels turcs.
2.4 Renaixement macedoni
3 El món romà d'Orient
3.3.1 Emperador
Mentre que els seus habitants l'anomenaven simplement Imperi Romà i ells es consideraven «romans», els habitants dels territoris occidentals parlaven de Romania, l'Imperi dels grecs[16] o Imperi de Constantinoble. El nom d'Imperi Bizantí és un terme modern que hagués desorientat els seus contemporanis. El nom original de l'imperi en grec era Romania (Ρωμανία) o Basileía Romaíon (Βασιλεία Ρωμαίων), traducció directa del nom en llatí de l'Imperi Romà, Imperium Romanorum. L'expressió Imperi Bizantí prové de Bizanci, l'antic nom de Constantinoble, i és una creació de l'historiador alemany Hieronymus Wolf, que el 1557, un segle després de la caiguda de Constantinoble, el va utilitzar en la seva obra Corpus Historiae Byzantinae. Amb aquesta denominació, va designar l'imperi existent durant aquest període de la història en contraposició a les cultures grega i romana de l'antiguitat clàssica. El terme no es va començar a consolidar fins al segle xvii, quan va ser popularitzat per autors francesos, com Montesquieu.[17]
L'èxit del terme pot tenir una certa relació amb el rebuig històric d'Occident de considerar l'Imperi Romà d'Orient com a hereu legítim de l'antiga Roma, rebuig alimentat des que en el segle ix Carlemany i els seus successors van esgrimir el document apòcrif conegut com a Donació de Constantí per proclamar-se emperadors romans, amb la connivència del papat. Des d'aquesta època, el títol Imperator Romanorum (‘emperador dels romans’) va quedar reservat als sobirans del Sacre Imperi Romanogermànic, mentre que l'emperador de Constantinoble era anomenat a Occident Imperator Graecorum (‘emperador dels grecs’), i els seus dominis, Imperium Graecorum, Graecia, Terra Graecorum o fins i tot Imperium Constantinopolitanus.
Més tard, la paraula «bizantí» va adquirir un sentit pejoratiu, com a sinònim de ‘decadent’, a causa de l'obra d'historiadors com Edward Gibbon, William Lecky o el mateix Arnold J. Toynbee que, comparant la civilització romana d'Orient amb l'antiguitat clàssica, van veure la història de l'Imperi Romà d'Orient com un període de decadència prolongat. Va influir segurament també en aquesta apreciació el punt de vista dels croats provinents dels regnes de l'Europa occidental que van visitar l'Imperi a partir de finals del segle xi.
Mapa de l'Imperi Romà d'Orient el 550. En verd s'indiquen les conquestes de Justinià I
El segle vii comença amb la crisi provocada per l'espectacular ofensiva del monarca sassànida Cosroes II, que amb les seves conquestes a Egipte, Síria i Àsia Menor va arribar a amenaçar l'existència mateixa de l'imperi. Aquesta situació va ser aprofitada per altres enemics dels romans d'Orient, com els àvars i els eslaus, que van posar setge a Constantinoble el 626. L'emperador Heracli va ser capaç, després d'una guerra llarga i esgotadora, de rebutjar l'atac d'àvars i eslaus i de derrotar totalment els perses l'any 628.
Entre els anys 726 i 843, l'Imperi Romà d'Orient va ser esquinçat per les lluites internes entre els iconoclastes, partidaris de la prohibició de les imatges religioses, i els iconòduls, contraris a la prohibició. La primera època iconoclasta es va prolongar des del 726, any en què Lleó III (717-741) va suprimir el culte a les imatges, fins al 783, quan aquest culte va ser restablert pel II concili de Nicea. La segona va tenir lloc entre 813 i 843, any en què va ser restablerta definitivament l'ortodòxia.
Malgrat una certa decadència militar, política i econòmica, cal destacar el fet que l'imperi va seguir existint. Per això, actualment els historiadors consideren que, malgrat l'aparent decadència d'aquests segles, la supervivència de l'estat romà d'Orient fou deguda a la fortalesa de tota l'estructura social i política i a les importants reformes dels emperadors de l'època. En aquest sentit, cal tenir presents alguns fets significatius:
Renaixement macedoniModifica
A la frontera oriental, els turcs seljúcides, que fins al moment havien centrat el seu interès a derrotar l'Egipte fatimita, van començar a fer incursions a l'Àsia Menor. El 1071, va acabar l'hegemonia romana d'Orient a l'Àsia Menor a conseqüència de la inesperada derrota en la Batalla de Manazkert de l'emperador Romà IV Diògenes davant l'exèrcit d'Alp Arslan, soldà dels seljúcides.[19] Els intents posteriors dels emperadors Comnè per reconquerir els territoris perduts es revelaran sempre infructuosos. Més encara, un segle després, Manuel I Comnè sofriria una altra humiliant derrota davant els seljúcides en la Batalla de Miriocèfal (1176).
Frederic Barba-roja, emperador del Sacre Imperi Romanogermànic, va intentar conquerir sense èxit l'imperi durant la tercera croada, però va ser la quarta la que va tenir un efecte més devastador sobre l'Imperi Romà d'Orient.
El món romà d'OrientModifica
Són molt poques les dades que permeten calcular la població de l'Imperi Romà d'Orient, tot i que se sap que la major concentració de població va estar sempre en la part asiàtica de l'imperi, especialment en el litoral de l'Egeu d'Àsia Menor[cal citació].
L'economia romana d'Orient va ser la més avançada d'Europa durant molts segles. Les reformes de Constantí V al voltant de l'any 765 marcaren el començament d'un ressorgiment que va ser continuat fins al 1204. Des del segle X fins al final del xii, l'Imperi Romà d'Orient mostrava al món una imatge de grandesa i els viatgers quedaven impressionats per la riquesa que s'acumulava a la capital. Tot això va canviar amb l'arribada de la quarta croada, que va ser una veritable catàstrofe.[21] Els Paleòleg intentaren reactivar l'economia, però l'últim estat romà d'Orient no aconseguí recuperar el control del poder econòmic. Gradualment, també perdrien la seva influència en les diverses activitats del comerç i els mecanismes de control dels preus, així com el control sobre la sortida dels metalls preciosos i, segons alguns erudits, fins i tot sobre la capacitat d'encunyar monedes.[22]
El comerç va gaudir d'una gran importància, recolzat en el prestigi que tenia la seva moneda, el sòlid, en el comerç mundial de l'època. Per la seva situació geogràfica, l'Imperi Romà d'Orient va ser un intermediari necessari entre Orient i el Mediterrani, com a mínim fins al segle vii, quan l'Islam es va apoderar de les províncies meridionals de l'imperi. Va ser especialment important la posició de la capital que controlava el pas d'Europa a Àsia; dominaven l'estret del Bòsfor, i amb això tenien el control dels intercanvis entre el Mediterrani, des d'on s'accedia a l'Europa occidental, i el mar Negre, que enllaçava amb el nord d'Àfrica i Rússia.
Per mar, des de la costa d'Egipte, pel mar Roig i l'oceà Índic, aprofitant els monsons, fins a Sri Lanka. Aquesta ruta marítima possibilitava no sols el comerç amb l'Índia, sinó també amb el Regne d'Aksun, en l'actual Eritrea. Una relació de les seves vicissituds es troba en l'obra del viatger Cosmas Indicopleustes. El comerç romà d'Orient que utilitzava aquesta ruta va desaparèixer quan en el segle vii es van perdre les províncies meridionals de l'imperi.
El comerç romà d'Orient va entrar en decadència durant els segles xi i xii, a causa de les ruïnoses concessions que es van fer a les potències econòmiques emergents com Venècia i, en menor mesura, Gènova i Pisa[cal citació].
Article principal: Càrrecs de l'Imperi Romà d'Orient
La figura de l'emperador estava especialment relacionada amb l'Església, que es va convertir en un factor estabilitzador, i especialment amb el patriarca de Constantinoble. La monarquia romana d'Orient tenia un cert caràcter «diví»[24] i en certes prerrogatives del seu càrrec remeten al rex sacerdos ('rei sacerdot') de la monarquia israelita; cal recordar que un dels títols dels emperadors era el d'Isapostolos, és a dir, 'igual als apòstols'. L'emperador i el patriarca tenien una relació de mútua interdependència: tot i que l'emperador designava el patriarca, era aquest qui confirmava el seu accés al poder mitjançant la cerimònia de coronació. Al llarg de la història de l'imperi, entre l'emperador i el patriarca va haver-hi moments difícils, ja que en certs moments els interessos de l'estat diferien dels de l'Església. Això va succeir especialment en la darrera etapa de l'imperi, quan els emperadors, per obtenir l'ajuda d'Occident per fer front als turcs, intentaven restaurar la unitat religiosa entre la seva Església i la de Roma; en aquests moments, evidentment, es trobaren amb la fèrria oposició dels patriarques.
Basileu (Βασιλεύς, 'sobirà'): originàriament es referia a qualsevol rei a les zones de parla grega de l'Imperi Romà. També es va referir als emperadors de Pèrsia. Heracli el va adoptar per substituir el títol llatí august el 629, i es va convertir en la paraula grega per a «emperador». Heracli també utilitzà els títols autokrator (αυτοκράτωρ, 'autocràta') i Kyriad (κύριος, 'senyor'). Els romans d'Orient reservaven el terme basileus exclusivament per a l'emperador de Constantinoble, i es referien als reis d'Europa occidental com a regàs, hel·lenització de la paraula llatina rex ('rei'). La forma femenina basilissa es refereix a l'emperadriu. Les emperadrius es van tractar com a Eusebestatē Avgousta, Kyria ('senyora') o Despoina, la forma femenina de dèspota.
Autocràtor ('autogovernant' o 'que es governa a si mateix'): equivalent a Imperator, va ser utilitzat pels emperadors.
Basileopàtor (Βασιλεοπάτωρ): creat per descriure el «pare» d'un emperador, encara que el basileopatōr no era necessàriament el pare real de l'emperador. El primer basileopatōr fou Estilià Zaützes, noble de Lleó VI el Filòsof. Romà I Lecapè també utilitzà el terme quan va ser regent de Constantí VII. El basileopatōr ocupava el rang més alt entre l'administració i, sovint, implicava àmplies tasques administratives.
Dèspota (Δεσπότης, 'senyor'): títol emprat pels emperadors des de Justinià, fou un títol honorífic dels fills dels emperadors regnants. En el segle xii, Manuel I Comnè el convertí en el títol més alt després del d'emperador. La forma femenina, despoina, es refereix a una dona dèspota o l'esposa d'un dèspota, però també es va utilitzar per a designar l'emperadriu.
Sebastocràtor (Σεβαστοκράτωρ, 'venerable governant'): creat per Aleix I, com una combinació d'autocràtor i sebast. Era essencialment un títol honorífic, que significava només una estreta relació amb l'emperador, però es va classificar immediatament després de despotēs. La forma femenina n'és sebastokratorissa.
Cèsar (Καίσαρ, 'cèsar'), originàriament, com en l'Imperi Romà tardà, es va utilitzar un subordinat per al coemperador o l'hereu aparent, ocupant el rang més alt. El cèsar gaudia d'amplis privilegis, gran prestigi i poder. Quan Aleix I creà el títol de sebastokratōr, kaiser es va convertir en el tercer títol en importància, i quart, després de Manuel I va crear dèspotes. La forma femenina n'és kaisarissa. Va ser poques vegades concedit als estrangers. Justinià II anomenava Tervel, khan dels búlgars, kaiser l'any 705, llavors el títol es va convertir en eslau en el terme tsar. Andrònic II Paleòleg nomenà kaiser Roger de Flor, líder de la Companyia catalana d'Orient el 1304.
Nobilíssim (Νοβελίσσιμος, 'els més nobles'), adaptació del llatí Nobilissimus: originàriament un títol donat als parents propers de l'emperador, subordinats únicament al kaiser. El títol patí diverses variacions: Prōtonobelissimos fou creat en el seu lloc, només per ser substituït per una forma més ampliada: Prōtonobelissimohypertatos. A final de la dinastia Paleòleg, el primer havia desaparegut, mentre que el segon era un funcionari provincial.
Curopalata (Κουροπαλάτης, del llatí cura palatii, 'a càrrec del palau': emprat ja en temps de Justinià, era el funcionari encarregat de la gestió del palau imperial. Va ser adjudicat a importants membres de la família imperial, i a partir del segle XI en general s'adjudicà als governants vassalls d'Armènia i del Regne d'Ibèria (Caucas).
En un primer moment existien dos tipus de tropes: els limitanei, les guarnicions de la frontera, i els comitatenses. A partir del segle vii, l'imperi va ser organitzat en temes, circumscripcions tant administratives com militars dirigides per un estrateg, amb què es va millorar la capacitat defensiva de l'imperi davant els seus nombrosos enemics exteriors.
La marina romana d'Orient va ser la força naval de l'Imperi Romà d'Orient. Així com l'imperi mateix, en els seus orígens es va desenvolupar a partir de la marina romana, però en comparació amb la seva predecessora va tenir un paper més important en la defensa de l'imperi. La marina romana operava com a policia marítima per desactivar amenaces, però la marina de l'Imperi Romà d'Orient era vital per a l'existència de l'imperi, a qui molts historiadors han qualificat d'imperi marítim.
La primera amenaça a l'hegemonia de la marina romana va venir dels vàndals al segle v, però va ser liquidada per les guerres de Justinià I al segle següent. El restabliment d'una marina romana d'Orient permanent i la introducció de les galeres en el mateix període marca la independència i el desenvolupament de les característiques primàries de la marina romana d'Orient. Aquest procés va augmentar durant l'adveniment de l'Islam. Després de les pèrdues del llevant mediterrani i de l'Àfrica, el Mediterrani es va convertir en un camp de batalla entre l'Imperi Romà d'Orient i l'imperi dels àrabs. En aquest punt, va ser molt important la marina romana d'Orient, no sols per a la defensa de les possessions imperials al mar, sinó per a repel·lir atacs contra Constantinoble. Amb l'ús del "foc grec", l'arma secreta romana d'Orient més letal, Constantinoble es va salvar de diversos setges i en moltes batalles la victòria va ser per a les tropes de l'Imperi Romà d'Orient.
L'Imperi Romà d'Orient va ser, des dels seus inicis, cristià, ja que Constantí I va ser el primer emperador a adoptar el cristianisme (i en aquella època gran part de l'imperi ja era cristià), religió que va anar incrementant la seva influència al llarg del segle iv i va culminar quan l'emperador Teodosi I a finals del mateix segle la va proclamar religió oficial de l'imperi.
En els orígens de l'Imperi Romà d'Orient va existir una situació de diglòssia entre el llatí i el grec. La primera era la llengua de l'administració estatal, mentre que el grec era la llengua parlada i el principal vehicle d'expressió literària; dins l'Església i en l'educació s'utilitzava el grec. A això, s'ha d'afegir que en altres regions de l'imperi es feien servir altres llengües, com l'arameu i la seva variant el sirià, a Síria i Palestina, i la llengua copta a Egipte.
La invasió de l'islam i la pèrdua de les províncies orientals van causar una major hel·lenització de l'imperi. El grec parlat era el resultat de l'evolució del grec antic, que va donar lloc al grec medieval o bizantí. Existien grans diferències entre el llenguatge literari, deliberadament arcaic, i el llenguatge parlat, la koiné popular, que no s'acostumava a utilitzar en literatura.
El cristianisme s'incorpora al gènere tradicional pagà amb les obres del monjo Teodor Estudita, que escriu sobre la qüestió iconoclasta, així com obres ascètiques i d'exegesi, i de la monja poeta Kassia. Sant Joan Damascè va compondre tractats teològics i polèmics en un estil obscur. D'altra banda, alguns emperadors es van dedicar a les lletres, com Lleó VI el Filòsof, que va ser poeta, així com el seu fill Constantí VII.
En l'últim període, des de finals del segle xi, existeix una gran quantitat de literatura polèmica religiosa, però també escriuen Foci i Miquel Psel·los sobre altres temes i es propicia un renaixement de les lletres greges. Aquest renaixement passarà a Europa amb la dispersió dels erudits romans d'Orient per la península Itàlica després de la caiguda de Constantinoble pels otomans. A Itàlia, renaixerà l'estudi del grec i l'humanisme i d'allà passarà a la resta del món. Joan Tzetzes escriu poemes didàctics i erudits, s'escriuen novel·les a Grècia i proliferen els bestiaris, els lapidaris i cròniques com la cèlebre Crònica de Morea, que va manar traduir a l'aragonès el gran mestre de l'orde de Sant Joan de Jerusalem, Juan Fernández de Heredia.
En la història de l'art i l'arquitectura romans d'Orient se solen distingir tres períodes o "edats d'or":
L'estil romà d'Orient va quedar definit a partir del segle vi. Anteriorment dominava l'estil romà tardà, fins i tot en la mateixa Constantinoble, segons ho evidencien diverses estàtues erigides per tota la ciutat. No obstant això, altres monuments de l'època mostren ja l'inici pel gust romà d'Orient, com el disc de Teodosi (393), un baix relleu amb les figures de l'emperador i la seva cort. És un estil que es pot considerar com una derivació de l'estil romà amb influència asiàtica. Es caracteritza, en general, per una certa uniformitat, amanerament i rigidesa o falta de naturalitat en les figures que apareixen en esmalts, imitacions de pedres i enfilalls de perles, en trossos geomètrics i en el fullam estilitzat o mancat de naturalitat.
La música romana d'Orient, de caràcter normalment religiós, estava fortament relacionada amb el cant gregorià. És un tipus de monodia vocal, sense acompanyament instrumental, i està organitzada en un sistema musical, l'octoecos, que està format per 8 modes o escales. Es diferencia del gregorià perquè es canta en grec i s'acompanya vocalment amb un so greu de base: la isocratima.
l'Imperi Romà d'Orient va ser una organització multicultural, hereva de la tradició romana, que va desaparèixer el 1453, i era un regne grec de religió ortodoxa. L'escriptor britànic Robert Byron va descriure la seva essència com el resultat d'una triple fusió: un cos romà, una ment grega i una ànima oriental.
La caiguda de l'imperi va ser traumàtica, tant que durant molt de temps es va considerar el 1453 com la divisió entre l'edat mitjana i l'edat moderna. El conquistador otomà Mehmet II i els seus successors es consideraren a si mateixos hereters legítims dels emperadors romans d'Orient fins a la fi de l'Imperi Otomà, a principis del segle xx. Tanmateix, el paper de l'emperador romà d'Orient com a cap de l'ortodòxia oriental va ser reclamat pels grans ducs de Moscou començant per Ivan III. El seu net Ivan el Terrible es convertiria en el primer tsar de Rússia, títol (tsar) que prové del cèsar romà. Els seus successors van donar suport a la idea que Moscou era l'hereva legítima de Roma i Constantinoble, la tercera Roma, una idea mantinguda per l'Imperi Rus fins a la seva fi a començaments del segle xx.
Des del punt de vista comercial, Bizanci era el punt de partida de la ruta de la Seda, l'eix econòmic que unia Europa amb Orient, per on s'importaven matèries de luxe com la seda i les espècies. La interrupció d'aquesta ruta a causa de la desaparició de l'Imperi Romà d'Orient va provocar l'obertura de noves rutes comercials i és així com espanyols i portuguesos van arribar a Amèrica i a Àfrica, tot buscant rutes alternatives. Els portuguesos van acabar la conquesta abans i van disposar dels recursos necessaris amb antelació per crear un imperi atlàntic que permetria arribar a l'Índia tot circumnavegant Àfrica. Els espanyols posteriorment patrocinarien Colom i diversos conquistadors per crear un imperi que transformaria Espanya en la primera superpotència mundial.
↑ Cerezo Arruga, A. «La problemàtica almogàver a l'Imperi Romà d'Orient», 2014.
↑ Kajdan i Epstein, 1985, p. 1.
↑ Baynes i Moss, 1948, p. xx.
↑ Kajdan i Constable, 1982, p. 12.
Coord.: 41° 00′ 55″ N, 28° 59′ 05″ E﻿ / ﻿41.0153°N,28.9847°E﻿ / 41.0153; 28.9847
Obtingut de «https://ca.wikipedia.org/w/index.php?title=Imperi_Romà_d%27Orient&oldid=24412887»
Darrera modificació: 4 ago 2020 a les 18:56
La pàgina va ser modificada per darrera vegada el 4 ago 2020 a les 18:56.