Com que s'acosta la nit de les bruixes, el 31 d'octubre, m'ha vingut bé escriure aquest conte. Crec que us pot agradar. Els personatges no són inèdits, perquè ja protagonitzen una altra història meva. Tanmateix, aquella és una mica llarga i no em sembla idònia per a un bloc. Us penjo aquesta, amb motiu de la tardor i de la diada bruixenca. Que la gaudiu.
Res mai no és igual
La boira de la tardor queia damunt del bosc, freda i espessa. Arribava l’hora baixa i les ombres, de mica en mica, s’ensenyorien amb prepotència de tota la contrada. Llamps esfilagarsats esgarrapaven el cel i anunciaven trons llunyans que sacsejaven la vall. S’acostava la tempesta. El moment era idoni per recollir les herbes per als meus beuratges i conjurs: la mandràgora, la ruda, el marduix, l’hipèric. Em feien falta si volia emmalaltir animals, escampar grips noves o provocar inundacions. Si als inoportuns mortals se’ls acudia venir a molestar-me a la meva cabana, havia d’allunyar-los d’alguna manera. Últimament no havia tingut sort i aquestes visites agosarades es produïen massa sovint. Resultava estrany, però els humans del segle XXI no demostraven tenir massa por. Tot havia canviat tant en els darrers cinc-cents anys!
Aquell capvespre vaig sortir amb el cistell, acompanyada de les meves dues gates, l’Obscura i la Tèrbola. La Bòrnia, l’òliba que havia perdut un ull i que passava les hores a les branques de l’om del costat de casa, també va voler venir. Com que és vella i no hi veu, la vaig agafar i me la vaig col·locar damunt l’espatlla. Totes quatre, en amable companyonia, vam fer camí cap el més profund de la boscúria.
Les mates de ruda creixien amb força darrere de les falgueres i ens vam deturar en un indret mig ocult a omplir el cistell. De sobte, vam sentir una mena de remor desconeguda. Semblava el xiuxiueig somort d’unes veus humanes. Vam parar l’oïda. Qui podia ser, a aquelles hores i amb aquella negror que amenaçava tempesta? Les gates es van posar a rondinar, però les vaig fer callar amb un gest imperiós. Més valia esperar i no fer soroll.
El murmuri es va anar acostant. I jo ni tan sols no havia portat l’escombra per fer un vol de reconeixement. La Bòrnia va bufar, enfadada. Ni a recollir herbes podíem sortir últimament. De cop, unes veus clarament definides van materialitzar-se a l’altre cantó de la falguera. Vam restar quietes i en silenci. Potser marxarien aviat, potser s’havien perdut.
De cop i volta, alguna cosa sorprenent va succeir. Una pluja de cendres grisenques van caure damunt nostre. Les gates van quedar ben enfarinades i uns quants grans de cendra van anar a parar a l’únic ull de la Bòrnia. També els meus cabells i les meva cara van rebre de valent. A córrer cuita, vam fugir esperitades cap a la cabana. Allò era inexplicable. Quin fàstic! Vaig haver de canviar-me el barret i les faldilles, raspallar les gates i netejar amb camamilla l’ull rodó de la Bòrnia. Però el pitjor va ser que mai no vam arribar a aclarir què havia passat.
Vestits de negre, els familiars del finat es van allunyar lentament. Estaven compungits, però els quedava un consol: havien escampat les seves cendres pel bosc frondós on l’home, cada tardor, anava a caçar bolets.
Publicat per Anna Maria Villalonga a dijous, d’octubre 29, 2009 16 comentaris:
Etiquetes de comentaris: Anna Maria Villalonga, bruixes, relat breu, text original
Publicat per Anna Maria Villalonga a dimarts, d’octubre 27, 2009 Cap comentari:
Publicat per Anna Maria Villalonga a diumenge, d’octubre 25, 2009 1 comentari:
Publicat per Anna Maria Villalonga a divendres, d’octubre 23, 2009 2 comentaris:
Publicat per Anna Maria Villalonga a dijous, d’octubre 22, 2009 1 comentari:
Llocs comuns, d'Anna Maria Villalonga
La tempesta imminent es percep en l’aire. Els trons ressonen cada cop més a prop. S`ha aixecat un fort vent que sacseja amb fúria les branques dels arbres. La seva remor, damunt la teulada, és salvatge i sonora. Han callat els ocells. Les finestres obertes filtren una llum groguenca, esmorteïda. L’aroma de la pluja penetra pertot com una llambregada que colpeja els sentits. Comencen a caure gotes gruixudes que solquen la terra. Els trons es reafirmen, potents. Les fragàncies s’enterboleixen i es barregen. Sense avisar, la pluja esdevé una cortina intensa que enfosqueix el paisatge. Inesperadament, el vespre clar es converteix en nit, una nit prematura que obliga l’home a tancar les finestres i a encendre el llum.
La casa està aïllada del petit nucli urbà, envoltada de boscos i de muntanyes. L’home hi viu tot sol. Passa el dia assegut davant de l’ordinador, escrivint la gran novel·la de la seva vida. És per això que és allà, perdut en el no-res. Buscava tranquil·litat i va trobar aquell indret: un casalot antic que necessitava reformes, però suficientment equipat per passar-hi una temporada. Sóc el típic autor en ple procés creatiu que es retira a una mansió solitària per poder escriure, va pensar en instal·lar-s’hi.
L’activitat creadora el té absolutament abstret. S’hi dedica febrilment, en cos i ànima. De vegades, s’oblida de menjar, d’anar al lavabo, de dormir. No es dutxa, no es canvia de roba. Passa hores i hores teclejant sense treva, els ulls vermells i els dits entumits. No puc parar, medita en un moment de lucidesa. M’estic convertint en l’artista dominat per la inspiració que només viu per a la seva obra i no recorda les coses bàsiques.
Beu en excés. Whisky, vodka, ginebra. S’ha muntat un rebost ben proveït d’ampolles. És fumador, però darrerament havia intentat deixar-ho. Ara no pot. Damunt la taula, a tocar del portàtil, hi ha sempre un cendrer ple de burilles gastades. Abans de traslladar-se, tenia un afer amb una dona divorciada. Era bonica i apassionada, però massa possessiva. No li va dir que marxava. Els primers dies, ella el trucava al mòbil amb insistència. Ell no l’agafava mai. Finalment, ella se’n cansà. O potser es va descarregar la bateria. No n’està segur, però ara ja fa dies que no el molesta. Amb l’ull mig cluc per evitar el fum, el cigarret penjant dels llavis i un got a la mà, l’home cavil·la amb un somriure irònic. És l’escriptor autodestructiu a qui no importa res tret de la seva obra.
Amb l’arribada de la tempesta, els vells murs es queixen com un ésser viu. Per les escletxes s’escola l’udol de l’oratge. El so planyívol del vent penetra amb un murmuri continu pel forat de la xemeneia. Quan l’obscuritat creix i la pluja augmenta, l’home s’acosta als vidres i contempla l’exterior. Els llamps dibuixen formes fantasmagòriques contra el cel de plom, il·luminant momentàniament el llindar del bosc. L’home, de sobte, no pot evitar una esgarrifança. En qualsevol novel·la policíaca, un assassí sorgiria del bosc i mataria l’escriptor de la casa aïllada.
El va trobar al cap d’una setmana la dona de fer feines. Jeia enmig d’un bassal de sang, al terra de la sala. Els forenses calculen que el van assassinar la nit de la tempesta. La policia no va trigar gaire a identificar el culpable. Fou el boig que havien atrapat aquella mateixa nit, quan intentava agafar un autobús sota la pluja. Havia aprofitat una badada dels infermers i havia fugit de la institució mental de l’altra banda del poble.
Casavells (Baix Empordà, Juliol 2009)
Publicat per Anna Maria Villalonga a dimecres, d’octubre 21, 2009 18 comentaris:
Publicat per Anna Maria Villalonga a dimarts, d’octubre 20, 2009 4 comentaris:
de Vicenç Mengual Casellas
Avui us proposo només un petit avançament del llibre que tinc preparat per començar a llegir en breu.
És d'un autor català, Vicenç Mengual Casellas, i em sembla adient anunciar-lo aquí després de tantes referències a suecs, noruecs i altres senyors negres de llunyanes terres.
Evidentment, en faré la ressenya així que me l'empassi (sense desvetllar res, és clar), però de moment he volgut donar-lo a conèixer per anar obrint boca.
La veritat, us haig de dir, té una boníssima pinta.
Publicat per Anna Maria Villalonga a dilluns, d’octubre 19, 2009 3 comentaris:
De la mateixa manera que dies enrere vam parlar d'Allan Poe, Cortázar o Highsmith, avui li ha tocat el torn a Rubén Darío.
Tots sabeu que "A l'ombra del crim" té la voluntat d'acostar als negreferits no només les notícies i novetats que vagin sorgint, sinó també el record dels autors clàssics que han conreat en un moment o altre el gènere negre, fantàstic o de terror.
Rubén Darío (Nicaragua, 1867-1916) és conegut bàsicament per la seva poesia, a hores d'ara en certa manera menystinguda i titllada d'excessivament banal. Com si la marcada preocupació modernista per la musicalitat i el ritme li restessin profunditat de contingut. No cal dir que no comparteixo aquesta classe de judicis. No hi ha res pitjor que caure en el greu pecat de l'anacronisme. En l'error d'avaluar les obres del passat amb la mirada del present.
Sigui com sigui, hi ha una part de la figura de Rubén Darío força desconeguda entre el gran públic i que avui em ve de gust reivindicar. Es tracta de la seva faceta de contista, de narrador en prosa. Darío va escriure molts relats breus, quasi tots de caràcter fantàstic i de terror, sens dubte continuadors del camí iniciat per Allan Poe. Són històries imaginatives i terrorífiques, amb fantasmes, vampirs i altres personatges propis del gènere. I l'escriptor ens els presenta, a més, amb el seu estil particular i plàstic, molt suggeridor.
Em sembla interessant per als seguidors del gènere la immersió en els precursors dels autors actuals. Per això aquesta nit us recomano Thanatopia, que podeu llegir pitjant l'enllaç que copio tot seguit. No és un conte llarg, no patiu. Es llegeix en un sospir. I mireu de fer-ho, com vau fer amb Allan Poe, pensant en el moment de la seva escriptura. Jo crec que us encantarà.
Tornaré, negrots.
http://www.yoyita.com/Thanatopia.htm
Publicat per Anna Maria Villalonga a divendres, d’octubre 16, 2009 2 comentaris:
Etiquetes de comentaris: article, mort, relat breu, Rubén Darío
Publicat per Anna Maria Villalonga a dimarts, d’octubre 13, 2009 7 comentaris:
Al fil de la meva ressenya d'ahir sobre la novel·la de Jo Nesbo, Nèmesi, la qual, com sabeu, ens ha deixat mossegant-nos les ungles per la qüestió que ha quedat pendent, avui he rebut una informació que ahir desconeixia.
Sembla que ja tenim versions de la continuació en anglès i en francès, de manera que hem de suposar que les traduccions catalana i castellana ja es troben en marxa. Per tant, es tracta de tenir una mica de paciència per a poder accedir a la resolució del tema que els "nesbonians" coneixem tan bé i que jo no vull desvetllar als possibles futurs seguidors d'aquesta secta.
Sigui com sigui, us avanço el títol: L'estrella del diable. No digueu que no és suggeridor.
Com veieu, negrots, intento complir sempre que puc la promesa de mantenir-vos informats de les novetats que es produeixen.
Vosaltres llegiu Nesbo i jo, si sé més coses, us les comunico ràpidament.
Publicat per Anna Maria Villalonga a dilluns, d’octubre 12, 2009 2 comentaris:
Etiquetes de comentaris: Harry Hole, Jo Nesbo, notícia, novel·la negra
Publicat per Anna Maria Villalonga a diumenge, d’octubre 11, 2009 4 comentaris:
Publicat per Anna Maria Villalonga a dissabte, d’octubre 10, 2009 8 comentaris:
He estat ajornant el moment de parlar de la trilogia de Mil·lenium per dos motius bàsics. El primer, per deferència als negrots endarrerits que encara no l'havien acabat. El segon, perquè no vull fer una ressenya a l'ús. Atès que el tema ja ha omplert tants fulls (de paper i virtuals),no tinc ganes de resultar repetitiva.
Per tant, he decidit reflectir esquemàticament el mateix que vaig tractar en privat amb dues amigues negrotes. La Maria, de la qual ja us n'he parlat, i l'Elisabet, una altra negraferida.
Establirem, al meu humil entendre, els pros i els contres de les novel·les, la qual cosa implica també intentar reflectir les raons del seu èxit sense precedents:
- La tècnica cinematogràfica de l'escriptura, amb escenes curtes i de ràpida lectura, escaients per a tot tipus de públic.
- La bona idea de desmitificar la societat sueca, tan valorada arreu, i de donar a entendre al món sencer que a Suècia també hi ha corrupció mèdica, política, policial, etc.
- L'encara millor idea de voler defensar el gènere femení reflectint tot un conjunt de problemes que les dones occidentals es troben en el seu dia a dia. Problemes grans i problemes petits, però tots reals i importants.
- En relació amb el punt anterior, la rellevància dels papers femenins dins la trilogia.
- La creació d'una heroïna com la Lisbeth Salander. Un personatge ric, contradictori, fort, sorprenent, ple de recursos. I, tanmateix, feble, tendre, just i proper. La Lisbeth fa allò que tots (homes i dones) voldríem ser capaços de fer algun cop a la vida. La seva moral és pròpia i sovint discutible, però sempre està guiada per la justícia, la justícia interna que el món l'ha obligat a fabricar. El gran quid de l'èxit de la nissaga està en les mans de la Lisbeth Salander.
Més que una sèrie de punts genèrics, crec que són uns contres que es desenvolupen a partir de concloure la lectura del conjunt:
- Final ambigu i decebedor en la trobada Lisbeth - Mikael.
- Excessiva llargària general, sobretot de la tercera entrega.
- Manca la trobada Teleborian-Lisbeth. Calia que l'heroïna i el seu maltractador psicològic de tota la vida s'enfrontessin cara a cara.
- Absurda la trama paral·lela en el tercer volum de l'assatjador de l'Erika Berger. A més, es resol de manera tòpica i sense cap relació amb la resta de l'obra.
- La Figuerola. Per què té nom català? No se'ns explica i s'hauria de fer, perquè, si no, és un detall absolutament mancat de sentit.
- La relació sentimental amb tints d'amor vertader entre en Mikael i la Figuerola. Agafada pels pèls i poc versemblant.
- Camilla Salander. La seva aparició era imprescindible. Hom l'espera amb delit al llarg de tota la tercera part i la desesperació creix quan les pàgines es van esgotant. Tema pendent vital.
La culpa de tot és d'en Larsson, que no s'havia d'haver mort. A qui se li acut?
Les meves amigues i jo no tenim altre comentari a fer que referir-nos a la quarta entrega. Possiblement s'haurien resolt aquests contres que esmento. Ara mai no ho sabrem. Ens hem divertit i això és el que val. Però la nissaga havia de ser, sens dubte, més llarga.
MISSATGE ALS DETRACTORS (que en conec uns quants)
Tots els grans afeccionats a la novel·la negra sabem que Mil·lenium mai no serà el millor que hem llegit. Però vull trencar una llança al seu favor. Si ha fet que centenars i centenars de persones del món sencer agafin no un llibre, sinó tres, a mi ja em sembla que ha pagat la pena.
Fins molt aviat, negrots.
Publicat per Anna Maria Villalonga a divendres, d’octubre 02, 2009 11 comentaris:
Etiquetes de comentaris: article, Lisbeth Salander, novel·la negra sueca, Stieg Larsson, trilogia