Graffitis i pintades (III) | El viatge d'Eneas
Parlava aquest mateix dimarts amb la meua, feliçment retrobada, amiga Ana i coincidíem en les nostres apreciacions respecte dels viatges fora de l’Estat espanyol. O els dos hem tingut molta sort o, malgrat tot el que s’acostuma a dir, el respecte, la educació i l’atenció amb el foraster és major en qualsevol lloc del món que en Espanya. I de la mateixa manera quan ens visiten. Està clar que és una generalització, casos contraris en coneixem tots i a tots ens venen al cap els borratxos anglesos saltant dels balcons a Salou, Benidorm o Magaluf.
De visita per qualsevol país admirem i envegem la seua pulcritud, la seua honradesa i la seua puntualitat, per dir només tres qualitats. Però no fem res per assemblar-nos-en. El càmping de La Safor on han estiuejat sempre els meus pares no està mai tan net i tranquil que quan estan els iaios alemanys, holandesos i suecs d’octubre a maig. Per algú com jo, que mai he estat còmode a un càmping, els mesos de juliol i agost em fan l’efecte d’una invasió de bàrbars bruts i sorollosos en ple saqueig, violació i incendi. M’agradaria dir que són els madrilenys desnortats, però hi ha el mateix nombre de valencians allistats a l’horda de salvatges.
Qui som nosaltres, doncs, per demanar educació i civisme, si, a més a més, som nosaltres els que ens hem venut per dos duros? Als altars del déu Turisme hem sacrificat les nostres serres, les nostres platges i els nostres pobles amb l’esperança de què la pluja de diners regue les nostres butxaques sense haver de treballar. I amb les propietats, hem venut la nostra tranquil·litat, la nostra intimitat i la nostra vergonya sense que ens mulle ni una sola gota d’eixa pluja. En aquest país nostre tot té un preu i com el que paga, sempre té la raó, es veu en el dret d’agafar-se-la com i quan vol. Al capdavall, han guanyat diners quatre destarifats i el poble, com sempre, a pagar les conseqüències.
En Alcoi sempre ha hagut qui ha lluitat contra aquesta rapinya. Front l’interès especulatiu dels quatre mangantes de sempre i el desinterès dels grans partits estatals (o precisament vetllant pel seu propi interès!), el poble s’ha mobilitzat per organitzar la seua defensa. “La Carrasca”, “Salvem l’Aqüífer” o la Coordinadora d’Estudis Eòlics, entre d’altres de la societat civil, han lluitat contra mil i un desgavell maquinats des de la desvergonya dels poderosos; i estic orgullós de militar en un moviment polític com Compromís que sempre els ha donat un suport decidit.
Però sempre ha pogut més el suport a eixos grans partits estatals. I sempre han aconseguit fer i desfer al seu gust. Pocs s’atreveixen a donar el primer pas per canviar les coses: “què puc fer jo sol contra tot el sistema?” Tota carrera, fins el més dur Marató, comença amb un petit pas endavant. I tornar a ser un poble educat, amable i orgullós no és feina que es puga aconseguir en un any, ni en cinc, ni en deu, però ens hem de posar a caminar ja mateix si no volem que continue el saqueig, la violació, l’incendi, la vergonya…
Hui us presente dos vídeos més amb les pintades als carrers alcoians. El primer, amb missatges de caire social, tot reflectint la crisi, les retallades o els desnonaments. La segona, amb el panorama desolador de l’abandó dels nostres carrers i de l’incivisme; de la falta de vergonya, d’educació i de respecte amb el fil conductor d’unes portes que obrin pas a la barbàrie. No dubteu que a les nostres mans està tancar-les i salvar la flama de la civilització.
« Graffitis i pintades (II)
Graffitis i pintades (IV) »