ESCOBAR / 70 anys de Zipi i Zape
Que una sèrie d’historieta compleixi 70 anys amb els seus personatges a la ment de moltíssims lectors… no és casualitat.
Zipi i Zape, de Josep Escobar, arriben a aquesta celebració l’any 2018, des que van aparèixer per primera vegada al núm. 57 de Pulgarcito (publicat, segons el web Tebeosfera, el 30 de juliol de 1948) amb el títol de Zipi y Zape, hermanos.
La longevitat d’Escobar va permetre concedir aquesta mateixa perennitat a Zipi i Zape, que van ser realitzats per aquest gran autor de la nostra historieta entre 1948 i 1994, any en què va morir el seu creador. La sèrie, per descomptat, va passar per diverses etapes. Recordem que, d’entrada, aparegué en plena postguerra, una etapa crítica per al nostre país en l’àmbit econòmic, polític, social i humà. I tot i que Pulgarcito fos, en teoria, una revista «per a nens», en realitat aquells nens no eren com els d’avui i, per extensió, era evident que aquelles historietes també anaven dirigides a un lector adult. Potser per això l’etapa més «combativa» de Zipi y Zape és la primera, situada entre 1948 i 1955. Curiosament, aleshores Zipi i Zape no eren irrespectuosos ni gamberros (de fet, mai ho han estat; sí que eren uns murris que feien malifetes, però sense perdre el respecte per ningú), ans al contrari. Eren dues ànimes càndides, dos nens de bon cor que acceptaven l’autoritat paterna, però als quals el seu esperit lliure i inquiet feia males passades. Volien fer servir la seva astúcia i intel·ligència per ajudar els seus progenitors i els seus iguals sense transgredir l’ordre establert, però el seu entusiasme era tan irrefrenable que al seu pas generaven un veritable vendaval, ocasionant considerables enrenous que solien acabar amb petits o grans desastres quotidians.
Escobar va provocar la tensió a la sèrie en fer que aquest esperit independent i desimbolt habités en una llar de rígida estructura moral, una casa governada per Don Pantuflo Zapatilla (inicialment anomenat Raguncio Feldespato) i per Doña Jaimita Llobregat, uns pares estrictes que, al cap i a la fi, seguien unes pautes establertes per uns codis educacionals una mica desfasats ja l’any 1948. Don Pantuflo Zapatilla, un home sever que aplicava una pedagogia vetusta transmissora de valors antiquats, era catedràtic en Filatèlia i Colombofília (és a dir: cria i ensinistrament de coloms) i, sobretot al principi, aplicava als seus plançons uns càstigs desmesurats (cremar-los, tirotejar-los, esclafar-los amb una piconadora…) i, avui dia, considerats políticament incorrectes. Per la seva banda, Doña Jaimita Llobregat és una clàssica mestressa de casa, ocupada en les feines de la llar i en intentar intervenir a favor dels seus fills, tot i que sense abandonar l’aleshores deguda submissió als designis del seu il·lustre marit. No oblidem tampoc el context de la sèrie: és a dir, es tracta d’una saga humorística de clara inspiració burlesca.
Tot va canviar al voltant de 1955, quan les pautes legals establertes pel govern autàrquic per a les publicacions infantils i juvenils es van començar a publicar al Butlletí Oficial de l’Estat, assenyalant allò que no era convenient que aparegués en un tebeo. Es temperà, doncs, el desacatament a l’autoritat paterna i els càstigs es van començar a «endolcir», fins a acabar amb Zipi i Zape al quarto dels ratolins (que, amb el temps, també desaparegué). L’actitud de Don Pantuflo Zapatilla envers els seus plançons va ser, doncs, suavitzada, i es va convertir en un paràs que intentava inculcar als seus fills idees altruistes; els mateixos germans Zapatilla van perdre una mica d’intensitat en les seves accions, evitant les situacions més crítiques envers els estaments autoritaris, concentrant-se en batusses més lleugeres, menys compromeses amb aquell reflex grotesc de la realitat social que van ser els tebeos de Bruguera entre 1947 i 1955.
Zipi y Zape es va anar publicant en historietes d’una o dues pàgines fins a finals dels anys seixanta en revistes com Pulgarcito, la segona etapa de Tío Vivo o Suplemento de Historietas de El DDT, fins que Bruguera, després de descobrir gràcies a una enquesta entre els seus lectors que es tractava de la segona sèrie més popular dels tebeos de l’editorial, va animar Escobar a realitzar aventures de llarga extensió.
El 1970, a la capçalera Mortadelo, Zipi i Zape van començar a viure diverses històries de 44 pàgines (un total de setze, a les quals s’ha d’afegir la que va aparèixer a Súper Zipi y Zape, Futbolerías), que van permetre al seu creador desenvolupar més còmodament la personalitat de les seves criatures, filant els seus gags a través d’un argument de fons que donava peu a situacions en què els germans Zapatilla es movien còmodament fent la seva. L’èxit d’aquestes històries, recopilades en format de llibres des del 1971, va confirmar la gran repercussió de Zipi y Zape entre els lectors de Bruguera, donant pas a una nova revista que portaria el nom de la sèrie el 1972. A la capçalera Zipi y Zape, Escobar va escriure i dibuixar historietes curtes de quatre pàgines de les seves criatures, ampliant l’elenc de personatges secundaris de la sèrie: a Miguelita, la germana Doña Jaimita i mare de Sapientín, el cosí superdotat de Zipi i Zape; als avis Zapatilla, pares de Don Pantuflo; al doctor Pildorín, metge de la família; a Don Ángel, el policia del veïnat Don Minervo, l’esforçat mestre de Zipi i Zape, i a alguns dels seus companys d’escola, com Peloto Chivátez o Lechuzo, se n’hi afegirien d’altres, com ara els també bessons Triqui i Traque o el gamberro Pachón. A Zipi y Zape, Editorial Bruguera hi afegí altres revistes amb el segell d’aquests personatges, com Súper Zipi y Zape (1973) o Zipi y Zape Especial (1978).
Les historietes de Zipi y Zape a les seves revistes hi apareixien com més «infantils»; la censura havia establert definitivament allò que no es podia publicar en les revistes infantils i juvenils des de 1967, i la sèrie es concentrà més en detalls relacionats amb l’escola o amb problemes de casa de menys magnitud. Zipi y Zape es continuà publicant a les revistes de Bruguera fins al seu tancament, l’any 1986, per tornar a aparèixer el 1987, ja a Ediciones B, en capçaleres com Zipi y Zape (1987), Súper Zipi y Zape (1987) o Zipi y Zape Extra (1991). A més de la seva presència a Bruguera, cal destacar una curiosa aventura llarga, Las aventuras políticas de Zipi y Zape, escrita per Manuel Vázquez Montalbán i dibuixada per Escobar, que va mostrar una nova lectura de la sèrie durant la seva publicació a la revista Tiempo de Hoy l’any 1988. Escobar, ja amb més de 80 anys, continuà escrivint i dibuixant la sèrie, com hem dit, fins que va morir l’any 1994; de nou, la saga mantingué en aquesta última etapa aquell to més infantil, més innocent, però el seu creador no deixà d’evidenciar la seva gran professionalitat com a historietista.
Zipi i Zape es convertiren també en reclam per a la venda de productes relacionats amb la infància, com jocs de construcció (Arkimos) o productes alimentaris, com les tires de les seves aventures que van aparèixer en marques de pastissets (Cropan) o les historietes realitzades per a una empresa d’elaboració de flams (Potax). El 1981 els germans Zapatilla van ser traslladats a la gran pantalla a la pel·lícula Las aventuras de Zipi y Zape, dirigida per Enrique Guevara, amb els germans Francisco Javier i Luis María Valtuille com a bessons protagonistes. Després de la mort d’Escobar, van aparèixer videojocs, CD interactius, una sèrie de televisió produïda per BRB International (2003-2005) i noves aventures de Zipi i Zape realitzades per Juan Carlos Ramis i Joaquín Cera (vuit àlbums entre 2000 i 2001). A part de les seves més o menys continuades reedicions, Zipi i Zape van tornar al cinema en dues noves pel·lícules: Zipi y Zape y el Club de la Canica (Oskar Blanco, 2013, amb Raúl Rivas com a Zipi i Daniel Cerezo com a Zape) i Zipi y Zape y la isla del capitán (Oskar Blanco, 2016, amb Teo Planeli en el paper de Zipi i Toni Gómez en el de Zape).
Zipi i Zape encara són vius, perquè ho són a la ment i al cor de molts dels seus lectors. Desitgem que la nova etapa liderada per EscobarLicense, agència ideada pel seu net per a la gestió dels drets d’autor i les marques industrials propietat de la família Escobar, doni a Zipi i Zape una nova oportunitat en un sector tan competitiu com el de les llicències infantils.
Aquesta mostra és un homenatge a aquesta gran sèrie d’Escobar, i també a aquest geni de la historieta que és el seu creador.
JOSEP ESCOBAR, UN CREADOR MULTIDISCIPLINARI
No seria just dedicar una exposició a Zipi i Zape sense parlar del seu creador, Josep Escobar. Per tant, farem una breu semblança professional d’aquest gran autor i posteriorment dividirem la seva obra en aquelles activitats que va desenvolupar, més enllà de la seva feina com a historietista i de la seva sèrie Zipi y Zape.
I és que Josep Escobar i Saliente (Barcelona, 22 d’octubre de 1908 - 31 de març de 1994) fou un artista polifacètic, que va deixar una empremta molt personal en diversos terrenys de la cultura popular. Quan encara residia a Granollers, ciutat barcelonina on havia emigrat amb la seva família l’any 1915, Escobar va començar a publicar com a professional, amb només 14 anys, en revistes com Virolet, En Patufet i Sigronet els seus primers acudits i historietes. A la revista vallesana La Gralla va destacar als anys vint com a escriptor, il·lustrador i caricaturista, mentre realitzava diversos treballs publicitaris. Des de 1934, quan va tornar a la seva Barcelona natal, es convertí en col·laborador habitual de tebeos com Pocholo o, posteriorment, TBO. La seva capacitat per al dibuix li va permetre també treballar com a il·lustrador en capçaleres com Lecturas o Papitu, mentre que en la seva faceta d’humorista destacava en publicacions d’humor crític i satíric com Gutiérrez o L’Esquella de la Torratxa, feines que compaginava amb el seu ofici de carter en una estafeta de correus. Durant la Guerra Civil, Escobar es convertí en firma habitual del setmanari L’Esquella de la Torratxa, clarament afí a la República i crític amb els colpistes. Al final de la contesa, fou jutjat per un tribunal militar i fou empresonat durant prop de dos anys. En ser represaliat com a funcionari de correus, després de sortir de la presó, Escobar reprengué una altra de les seves inquietuds artístiques, el dibuix animat, treballant primer a Hispano Gràfic Films i posteriorment a Dibujos Animados Chamartín com a director de curts d’animació de diverses sèries (Civilón, Pituco o Zapirón); la seva última aportació a l’animació la va dur a terme el 1950 com a guionista i director d’animació del llargmetratge Érase una vez.
El 1944 tornà a dibuixar historietes per a publicacions com Leyendas Infantiles, Aventurero, TBO o Cucú, i a partir de 1946 es va convertir en una de les firmes habituals d’Editorial Bruguera i del seu renascut Pulgarcito. Allà creà desenes de personatges i destacà per sèries com Carpanta (1947) o Zipi y Zape (1948), a les quals se n’hi afegiren d’altres, com Doña Tula, suegra (El DDT, 1951) o Petra, criada para todo (Pulgarcito, 1954). El 1953 col·laborà amb una revista humorística per a adults, ¡Tururut! (34 números), editada i dirigida per l’humorista gràfic Cesc. Juntament amb altres creadors de Bruguera com Cifré, Conti, Eugenio Giner i Peñarroya, Escobar posà en marxa una nova editorial, concentrada bàsicament en la publicació del setmanari Tío Vivo, per al qual concebé sèries com Blasa, portera de su casa.
Un any després, Tío Vivo fou adquirit per Bruguera, editorial per a la qual Escobar continuà col·laborant fins al seu tancament l’any 1986, generant obres tan destacades com Don Óptimo (1964), Toby (1967) o Plim el Magno (1969). La popularitat de Zipi y Zape el dugué a concentrar-se de manera gairebé exclusiva en aquesta sèrie a partir de la dècada dels anys setanta, tasca en què continuà des de 1987 per a Ediciones B (després de la seva adquisició del fons editorial de Bruguera) fins a la seva mort, l’any 1994. El 1968, Escobar va fer gala del seu catalanisme en col·laborar activament en la nova versió de la revista Patufet (Baguñá Hermanos, 1968-1973).
Escobar fou també, des de 1957, autor de diverses obres teatrals escrites en català i representades en el circuit del teatre d’aficionats, a més de guionista de televisió (va escriure els guions de la sèrie Carpanta per a TVE el 1960), autor de diversos cursos de dibuix per correspondència (1953) i inventor (un joc de billar i un altre de bitlles, una petaca i dos projectors casolans de cinema).
En realitat, l’Escobar caricaturista va néixer molt aviat. De nen es va dedicar a dibuixar a les parets del carrer Sant Roc de Granollers (un dels més cèntrics d’aquesta població) escenes futbolístiques amb els asos del moment (Zamora, Samitier o Alcántara); el seu objectiu era que algun editor barceloní que passés per allà el contractés, però va tenir un descuit… mai va firmar les seves feines. Ja des de 1924, quan inicià la seva col·laboració amb la revista de Granollers La Gralla (Publicacions La Gralla, 1921-1937), un dels seus treballs va ser realitzar caricatures de personatges famosos de la ciutat. Fins i tot arribà a escriure en aquesta capçalera un text sobre la caricatura: «Mirall convex on es reflecteixen els nostres cossos i les nostres passions. D’aquest reflex sorgeix allò grotesc. La caricatura és grotesca i domina sobre un regne infinit, els vassalls del qual són totes les coses existents o inexistents. El ridícul és una de les seves forces més poderoses».
Tot i que va concentrar la seva feina com a caricaturista en la dècada dels anys vint del segle passat, Escobar mai la va abandonar, ja que, a part de publicar moltes autocaricatures, va idear el curs de dibuix per correspondència La caricatura personal (1953). Per altra banda, Escobar va incloure caricatures de la seva dona i dels seus nets en algunes historietes de Zipi y Zape.