Irlanda | econacionalitarisme
L’individu i el socialisme
“El principal benefici que suposaria la implantació del socialisme seria, sense cap dubte, alliberar-nos d’aquesta sòrdida necessitat de viure per als altres”
Oi que un dels principals tòpics quan es parla de socialisme és que la pitjor conseqüència de la seva implantació és l’anorreament de l’individu davant del suprem objectiu, la col·lectivitat?
Doncs si voleu una visió peculiar i fashion de perquè és imprescindible el socialisme també per alliberar la persona, heu de llegir l’obra assagística d’un escriptor i dandi irlandès anomenat Oscar Wilde, en concret L’ànima de l’home sota el socialisme.
El cas és que la principal motivació que Wilde li veu a apostar pel socialisme és evitar que, a la vista de la pobresa, la lletjor i la misèria que les envolta, les ànimes sensibles es vegin obligades a dedicar bona part de les seves vides a un “altruisme exagerat i perniciós”. El dublinès esmenta a lord Byron com una de les “personalitats que s’han vist obligades a la rebel·lia” davant les greus injustícies que veia dia a dia, actitud que va comportar la pèrdua de moltes de les seves energies en aquesta oposició a la realitat del seu temps.
Amb la consolidació d’una societat socialista, aquesta necessitat seria liquidada, ja que tots els membres de la comunitat “compartiran la prosperitat i el benestar de la societat, i si ve una gelada ningú haurà de patir les seves conseqüències més que un altre”. Així, cada persona podrà “ser ella mateixa”, desenvolupar-se en l’art, el coneixement, la feina, sense haver de fer actuacions de tipus assistencial o caritatiu, que li resten bona part del seu temps i del seu enginy. És així que Wilde pot afirmar rotundament que “la propietat privada obstaculitza l’individualisme a cada pas” i escriu que “per l’interès mateix dels rics, hem d’alliberar-nos del seu aclaparament [el produït per la propietat]”.
Un joc -o no tant- intel·lectual que cal conèixer si ens dediquem a reflexionar al voltant del canvi social. M’atreviria fins i tot a suggerir un paral·lelisme entre aquesta tesi wildeniana i la qüestió de fins a quin punt la protesta i els seus mètodes -manifestos i manifestacions, vagues d’un dia, recollida de firmes i piruetes vàries- , són utilitzats pel poder per deixar exhausts a la minoria social més activa, quan una democràcia real ens estalviaria ràpidament quasi tota aquesta feina. Tot plegat, milions d’hores i esforços que es podrien fer servir per a crear i construir en comptes de per a fer-se visible i mostrar múscul.
Més enllà d’aquest text de Wilde, revolucionari i classista alhora, és evident que encara és una assignatura pendent dissenyar correctament com han de conviure les necessitats i els drets col·lectius i els individuals en una societat socialista. Posem fil a l’agulla, ja que n’és un aspecte bàsic.
Agost 23, 2013 at 11:36 am
Arxivat a Irlanda, Socialisme