Quan la música transforma | WoolfWildeWeb
Quan la música transforma
25 enero, 2016 29 marzo, 2017 / woolfwildeweb
Vaig descobrir James Rhodes a través de l’entrevista que Jordi Basté li va fer en el seu programa de ràdio. Em va impactar la seva història: abusos sexuals quan era petit, intents de suïcidi, estades als hospitals psiquiàtrics, autolesions… Rhodes, que és pianista gairebé per davant de tot, havia decidit escriure una autobiografia prematura però, sens dubte, justificada potser per ajudar els altres o, potser, per ajudar-se a si mateix. De seguida el vaig buscar a Google per assegurar-me del nom del llibre i me’l vaig anotar a la llista de ‘lectures a l’horitzó’. Tanmateix, les ànsies per llegir-lo van en anar en augment i vaig comprar-me’l com a autoregal de Nadal.
Vaig començar a llegir Instrumental a l’aeroport i es va donar la casualitat que hi havia un noi que també el llegia a prop meu mentre esperavem per embarcar. La senyora que seia al meu costat, ja a l’avió i a punt per enlairar, no va poder estar-se de preguntar-me quin llibre era tot demanant disculpes per la indiscreció. Es va llegir la contraportada, va fer una expressió intensa i va demanar què tal? No ho sé, l’acabo de començar.
Si fos ara li diria que no se’l perdi, que vagi a comprar-lo inmediatament i que (ja em perdonareu el tòpic) és un llibre tan bonic per fora com per dins. I dic per fora perquè l’edició de Blackie Books amb la il·lustració de David de las Heras queda meravellosament bé al prestatge sobretot si està al costat del Lolito de Ben Brooks de la mate ixa editorial. Crida l’atenció per sobre dels altres i és molt probable que noteu mirades indiscretes si el llegiu mentre aneu en transport public.
No és difícil caure en el parany d’anar a parar a aquest llibre per pura curiositat, per conèixer merament els detalls i anècdotes que fan que un home de 38 anys hagi estat a prop de la destrucció tantes vegades. És el llibre ideal per aquells a qui els agradi compadir-se dels altres o que necessiten saber que sempre hi ha gent que ho passa pitjor que ells mateixos. Ara bé, quan es decideixin a llegir-lo no oblidin que en aquest llibre s’hi trobaran exactament el que sembla: és dur, cruu, directe i conté tot l’horror que amaga el dolor profund, el que et marca. No. No és un llibre d’autoajuda, tot i que conté algunes píndoles i consells derivats del seu aprenentatge que, per posar-li un únic però, és el que li sobra al llibre, el to moral que prenen algunes afirmacions.
A mesura que el llegeixin, o potser només de començar-lo, entendran que aquest llibre és una excusa per parlar de música clàssica i això és una de les coses que té més mèrit. Rhodes no és només un apassionat de la música i un fantàstic concertista de piano sinó que és un home que ha sobreviscut gràcies a les peces de Bach, de Beethoven i de Mozart entre d’altres. Tant és així que el llibre està dividit en temes musicals i no en capítols i és també per això que resulta impossible no caure en la temptació d’escoltar tot allò que recomana i sentir que t’estaves perdent quelcom molt important. En les casi 300 pàgines del llibre es va reiterant una reivindicació dirigida a la indústria musical, als mánagers i als músics que formen part del món elitista que fins avui ha estat la clàssica perquè deixin enrere els prejudicis i captin la vertadera essència de les notes que estan fetes per arribar a la gent. Ell és el millor exemple d’allò que predica i aquest llibre és la manera més efectiva d’aconseguir-ho. Després de dir això potser algú es fa enrere i pensa que això ja no li interessa tant com el dolor i les violacions però perdre’s aquest llibre és una estupidesa.
A banda de la música com a cura i salvació d’una vida que anava per molt mal camí, Rhodes s’atreveix a posar sobre el paper altres experiències vitals que li han permès reconstruir una existència esbucada per culpa de la maleïda culpa. I és que la mateixa senda que li posà els p aranys li posà a l’abast les persones que l’ajudarien a sortir del pou, com se sol dir: els amics, els professionals, els llibres d’autoajuda i l’amor de la seva vida (amb permís de la Chaconne in D minor de J.S.Bach).
Menció a part mereix la importància que té en tot això el fet d’haver estat pare: les pors i la responsabilitat que li va comportar tenir un fill i, a l’hora, la felicitat que li provoca saber que el seu fill podrà fer allò que més li agradi sense haver-se de preocupar pels diners o pels judicis aliens. Això és el que li vol ensenyar a en “Jack” i sembla que també a nosaltres, els lectors. Que el més important és crear, escriure sobre el paper en blanc, fer un traç en un llenç, fer sonar les tecles d’un piano que resta en silenci. Perquè això és, en definitiva, el que ens fa humans i el que, a la llarga, val la pena.
Aquest llibre es llegeix com un sospir, ja sigui a casa amb la BSO de fons o als trajectes de bus, tant si t’agrada la ficció com si ets dels que volen que tot estigui basat en fets reals. Conté tota la desesperació i tota l’esperança d’una vida complexa com la de James Rhodes i com la de tots nosaltres. I, per si això fos poc, pot ser que tingui efectes secundaris, i sense saber ben bé perquè, un dia qualsevol et trobis escoltant música clàssica a l’Spotify.
“Los compositores y la enfermedad mental suelen ir de la mano, como los católicos y el sentimiento de culpa o Estados Unidos y la obesidad”
← Cuando la música transforma
Recomanacions 29/01 →
2 comentarios en “Quan la música transforma”
Pingback: Adéu al silenci, adéu al tabú | WoolfWildeWeb
Pingback: Wish List de llibres per Nadal | WoolfWildeWeb