Solituds | Un Salt al món (tancat)
← I believe in you (Je crois en toi)
Odio els terminis. →
Publicat el 25 febrer 2006 per deric
Assegut a la meva taula, observo. Gent que entra i surt continuament. Gent en grups, cadascu a la seva taula. xerren. Mengen. Llegeixen. Esperen. Jo escric. Estic sol i miro.
Talls de converses arriben a les meves oides. No és que estigui escoltant, és que la gent xerra fort. No m’interessen les converses, prefereixo mirar i imaginar-me les vides de les persones que m’envolten. Vides que, de segur, esran més interessants a la meva ment que a la realitat.
Fora fa fred. El dia és gris, està a punt de ploure. Ja cauen gotes. Són petites, aïllades, però és possible que no parin.
Entra més gent fugint de la pluja. Les converses augmenten de volum i en quantitat. Ja no s’està tranquil com quan he entrat a esmorçar. No pensava que un dia festiu la cafeteria estès tan plena. És diferent els dies laborables. Hi ha els treballadors dels bancs, de les oficines dels voltants. Enten, mengen qualsevol cosa, un cafè i de tornada a la feina. Avui hi ha families i nens. S’estan més estona. Fan més xivarri.
El cafè és bo, és italià, curt, fort, potent.
Una noia passa pel meu costat i em saluda. És una companya de feina. La saludo. No cal encetar cap conversa més enllà, demà ens veurem.
Però m’emprenyo. No m’agrada trobar-me coneguts quan estic sol. Sembla que la solitud sigui un problema, una desgràcia, mai s’interpreta com una cosa voluntària, buscada… llavors perquè m’emprenyo?
Pago. La taula que deixo lliure s’ocupa al moment. Marxo. Ja en tinc prou de solitud per avui. Vaig a cercar companyia.
7 comentaris a l'entrada: Solituds
25 febrer 2006 a les 23:12
Espero que a hores d’ara, ja estiguis en bona companyia, Frederic.
26 febrer 2006 a les 1:40
A cops calen aquests petits moments on estàs tu i només tu, tot i estar observant la demés gent. Són moments, vulguis o no, recomfortants en certa mesura. Lo “fotut” és quan actua el prejudici típic i tòpic del “que pensaran els altres” si em veuen sol…
26 febrer 2006 a les 7:40
La solitud buscada fa falta, la solitud obligada fa por. L’equilibri entre la solitud necessària i buscada i la necessitat de companyia sovint és difícil i genera algunes tensions. Les persones sempre ens movem entre la necessitat de solitud i de vida social, entre voler ser anònims i desitjar trobar coneguts a tot arreu, coses de la vida, ep.
26 febrer 2006 a les 17:39
si que crida molt la gent si , hi ha bars on es impossible mantenir una conversa tranquila…
26 febrer 2006 a les 20:56
Sempre que sigui voluntària, la soledat és molt bona. Fins i tot imprescindible.
26 febrer 2006 a les 21:51
A vegades va bé està sol una estona, per reflexionar i observar les petites coses que si estiguessim en companyia no t’hi fixaries… Però millor anar a buscar la companyia, eh!! 😉 Petons!
26 febrer 2006 a les 22:41
Jo necessito dosis de soledat, per mi es imprescindible.
Espero que hagis trobat la companyia que cercaves. Ah, molt bonic el text.