Sóc un mal lector d'assaig, tant de l'històric com del polític o l'artístic i, salvant la filosofia, no n'he llegit pràcticament mai res. Quan va caure ja fa temps a les meves mans aquest llibre, el seu plantejament em va semblar prou interessant, el tema (un tema que sempre ha donat molt que parlar) m'atreia força i pensar que ho feia en Javier Cercas em motivava. Potser entendria algunes de les coses que he sentit, vist i llegit sobre l'instant que l'autor anatomitza.
Aquesta edició: Rosa dels Vents, Random House Mondadori, 2009
Volum: 461 pàgines
Gènere: Assaig polític / històric
Traducció al català: Esther Roig
En aquest llibre, Javier Cercas ens acosta a un dia clau en la història de la democràcia espanyola, el 23 de febrer de 1981 i, concretament, al moment en que el Coronel Tejero i un seguit de guàrdies civils entren al Congrés dels Diputats, donen el cop d'estat i el coronel crida allò de "Todo el mundo al suelo". Hi ha tres personatges que no es tiren a terra, aleshores: Adolfo Suárez, president del govern, Santiago Carrillo, cap del PCE (Partido Comunista de España) i el general Gutiérrez Mellado que, no només no es va llençar al terra sinó que va desafiar més enllà els colpistes enfrontant-s'hi directament i exigint que finalitzés el cop d'estat. La particularitat i la gràcia principal de Anatomia d'un instant és que Cercas agafa cada un d'aquests tres personatges i desengrana o intenta desengranar els motius del cop d'estat, tant els motius pels quals es va dur a terme com els motius pels quals va fracassar. Hi ha una peculiaritat més en l'assaig de Javier Cercas que és que, abans de començar cada capítol, hi ha una descripció de l'escena a través de les úniques imatges de les que es disposa, aquella càmera d'un periodista de TVE que no va ser desconnectada com totes les altres, doncs la desinformació és una de les claus de qualsevol atac a la democràcia i, permeteu-me que em fiqui de peus a la galleda, la desinformació està sent un punt clau també de la resposta de l'Estat Espanyol al anomenat "problema català", i pot semblar que no ve al cas, però en part sí, doncs una de les raons per les quals en Tejero y un altre grup de guàrdies civils van entrar pistoles en mà al Congrés, va ser que consideraven que Suárez estava donant massa poder a les autonomies i ja se sap, España es una y no cincuenta-y-una.
Així doncs, Javier Cercas analitza l'abans, el durant i el després de cada un dels tres personatges, les seves vinculacions amb els estaments polítics, militars i socials, les raons per les quals van ser aquests tres i no d'altres els únics que es van quedar asseguts al seu seient de l'hemicicle en comptes de tirar-se a terra. I a mesura que va avançant, comencen a entrar tots els estaments i personatges ocults que les càmeres no van captar aquell segon dia de primavera del primer any de la vuitena dècada del segle XX: l'exèrcit, la constitució, la corona reial, els diferents partits polítics, la decadència de la força que havia impulsat la transició, la caiguda de la UCD (Unión de Centro Democrático) i l'auge a continuació del PSOE, el general Armada i moltes, moltes altres figures que apareixien i desapareixen segons el cop d'estat semblava que anava a guanyar o anava a perdre. Una de les coses que permet aquest llibre és veure que els covards de debò són els darrers en aparèixer quan sembla que s'està guanyant i els primers en desaparèixer quan sembla que s'està perdent.
Però si l'anàlisi o més ben dit, la dissecció que fa Cercas d'aquest instant de la història comença molt bé i té una formulació original i interessant, cau també en el que ja es preveia que podia passar: analitzar el mateix des de tres punts de vista diferents el fa caure en repeticions, en moments de filar massa prim sobre un tema del que ja s'ha parlat abans, en una sensació de bucle sobre el plantejament de la dissecció i també, en un posicionament tan neutral i parcial que fa perdre gran part de la credibilitat del text. Amb això vull dir que no em cal que Cercas digui que està a favor o en contra de, no cal, però és que en el seu assaig totes les figures estan mirades des d'una distància i amb una prudència excessives, com si l'autor no volgués que s'enfadessin aquells o s'enfadessin els altres, és d'una imparcialitat asèptica i gris, que acaba resultant monòtona. Sí, és possible que la voluntat de Cercas sigui precisament aquesta i no cap altra: analitzar com un científic, anar extraient els òrgans d'aquell moment com l'estudiant que fa la dissecció d'una granota al laboratori d'un institut; i em sembla bé, ja he dit al començament i a la meitat que el plantejament és francament interessant, però aleshores potser caldria haver-ho escurçat o haver reservat algunes coses per parlar-ne només en la part d'un dels tres personatges.
Ara bé, tot i això, que fa que el llibre acabi resultant una mica pesat i que al últim terç tot estigui ja vist, l'autor ha aconseguit que jo m'acabés un llibre d'assaig polític llarg per primer cop. De moment també ha estat l'últim, però això, Javier, no és culpa teva.