#politicsand | Ulleres progressives
#politicsand
26/10/2011 by Yvan	4 comentaris
De les dues vies extremes possibles per endinsar-se en el món de les xarxes socials, l’exhibicionista i la tafanera, jo sóc dels que transito clarament per la segona. Voyeur dels meus amics reals –via Facebook–, voyeur dels protagonistes i els cronistes de l’actualitat andorrana –via Twitter–. De fet, és amb aquest únic objectiu –professional en el meu cas– que vaig unir-me a la comunitat piuladora el mes passat. Dos mesos després, toca fer balanç: petita decepció. Nomen té Twitter però no piula. Martí no en té. Bartumeu en té, però l’empra gairebé en exclusiva per enllaçar contribucions seves als mitjans clàssics. Cinca és, certament, un piulador actiu però m’ajuda molt més a seguir els partits del Barça i el Mundial de rugbi que a calibrar l’estat actual de la política andorrana. Crítica? No ho sé. De fet, no tinc una opinió massa formada sobre què espero o no de @jordicinca o @jaumebartumeu, i així com em sap greu no poder treure més suc polític del seu seguiment m’indignaria que comuniquessin certes coses per les xarxes socials abans que pels canals previstos per arribar a tota la ciutadania. D’aquests dos mesos d’experiència, hi ha dos models, però, que m’han satisfet per sobre dels altres. Un d’ells és el de l’Antònia Escoda, la meva particular revista de premsa per seguir què es cou a les esquerres del Nord i del Sud. L’altre és el de la Rosa Gili, que en plena crisi d’imatge de la classe parlamentària demostra prou sentit de la responsabilitat per oferir una crònica en directe de la feina que fa Andorra als organismes internacionals en què ella participa.
Publicat originalment a la columna d’opinió La Seca, la Meca i… de la contraportada del Diari d’Andorra el 26 d’octubre del 2011
4 thoughts on “#politicsand”
26/10/2011 a les 9:58
Bona anàlisi, que comparteixo plenament. El 2.0 encara és una eina que la classe política no ha decidit (sabut) de quina manera utilitzar. No és fàcil trobar el punt mig entre informació+ persona+idea deixant de banda banalitats+ spam+assessors
27/10/2011 a les 12:29
Yvan, quins són els canals previstos per arribar a la ciutadania? Em pregunto per què no són bones les xarxes socials, o per què se’ls pot considerar canals no previstos…
De fet l’aparició i l’arrelament d’Internet, i la revolució que suposen les xarxes socials canvien completament el món del periodisme i la forma de comunicar dels actors socials, entre ells els polítics! No ho veus així? Ha aparegut una cosa impensable fa un parell de dècades: el “feedback immediat”, costa distingir entre el comunicador (sigui polític o sigui periodista) i el lector…i tots dos s’intercanvien els papers…Per mi és un avenç democràtic brutal…
28/10/2011 a les 12:31
Hola Robert, a la columna parlo (i el matís, diria, és important) de canals previstos per arribar a TOTA la ciutadania, a l’hora de comunicar CERTES coses. Estic absolutament d’acord amb tot el que defenses i argumentes, i sí, ho veig com tu i sí, em sembla un avenç democràtic, potser no brutal però sí important tot i que també amb algunes ombres (la fractura digital existeix, i s’ha de tenir en compte; lan utilitat social dels `periodistes que pregunten i que no només empassen missatges també; etc.).
Miro de respondre, però, la teva pregunta. A mí, que la política de partits, les campanyes, l’opinió política, etc. (allò que els anglosaxons diuen “Politics”) es comuniqui via Twitter, Facebook, etc. no només em sembla fantàstic sinó necessari. Tinc més problemes, en canvi, amb l’anunci de polítiques públiques o decisions públiques fonamentals (la “Policy” en aquest cas) via Twitter. És a dir, que els followers del ministre de Finances s’assabentin abans que els representants de la població dels punts principals del futur IRPF no em sembla democràticament ètic. Que els amics del cap de Govern a Facebook s’assabentin abans, i en exclusiva, que hi haurà eleccions anticipades, tampoc. Que els lectors del bloc del ministre d’Ordenament s’assabentin abans que ningú que es projecta tirar finalment endavant un nou túnel, tampoc.
El que defenso, en síntesi, és que la democràcia, ens agradi o no, té uns tempos que s’han de respectar perquè sigui democràtica. Que jo sigui present a Twitter, a Facebook, llegeixi tots els diaris nacionals, segueixi bona part de les tertúlies sobre política andorrana i miri d’informar-me de tot allò no publicable per d’altres canals, que jo miri de mostrar, en síntesi, més interès per la política andorrana i tingui els mitjans per adquirir dispositius electrònics o informàtics que em permetin fer tot aquest seguiment no em dóna més drets que a d’altres a un tracte exclusiu d’un càrrec institucional…
Per tant, el que a mí m’interessa és que Jordi Cinca (agafem aquest cas com a paradigmàtic d’allò que vull dir)piuli més de com van les llistes de DA a la capital, de com va la posada en marxa del DA nacional, de què en pensa de la fractura massanenca, de com veu les primàries socialistes franceses, i, també, que m’expliqui, un cop presentat el pressupost, les dificultats que han tingut, com ho veu, etc. Del ministre de Finances, en la seva funció institucional, en canvi, espero menys cosa, i espero un tracte igual per a tots els ciutadans (aquells que som a Twitter i aquells que no).
Moltes gràcies pel teu comentari. El tema, certament, és apassionant…
13/11/2011 a les 11:34
És a dir que creus que el BOPA, o els canals instirucionals, són més llegits i escoltats que les xarxes socials per la gran majoria de ciutadans.
És cert que la “Policy” requereix més solemnitat que la”Politics”. I que potser cal donar-li un to diferent, més institucional, per dir-ho d’alguna manaera. Però si del que es tracta és d’arribar als ciutadans cal cercar aquells mitjans que tinguin més penetració, no ho creus? No ho tinc clar…
Apa…salut!