Entre los Simios: Don't Fear the Tweets, Fear the Tweeters
Edwards afirma que els règims autocràtics i repressius (i jo afegiria fins i tot que els formalment considerats democràtics) temen el poder dels qui no tenen el poder, de la ciutadania; un poder generat per les noves formes de comunicació. Edwards diu que els tuits per ells mateixos no tenen cap valor, ni tan sols cap força. És així: però la possibilitat de forjar connexions entre persones és el que provoca el pànic als governs repressius (i, insisteixo, als no tan repressius, que veuen com se'ls desborda la informació que abans més o menys controlaven). Estem instal·lats en un gran tsunami, una gran via d'aigua, i els governs, tots, queden fora de joc. Ho hem vist a la Primavera Àrab amb els intents desesperats de tallar l'accés a Internet (ben galdós el paper de Vodafone a Egipte); i ho veiem aquí, amb les amenaces de futura reforma del Codi Penal per “vigilar” qui convoca protestes suposadament violentes a la xarxa.
A aquestes alçades de la història pocs dubten que les xarxes socials estan sacsejant l'activisme polític. Que sense xarxes socials les revoltes àrabs potser no s'haurien produït o no haurien anat tan ràpides, o que sense les xarxes, moviments com el del 15M, o el més nou i actual del #novullpagar dels peatges catalans (que ja neix d'inici com un hashtag) haurien obtingut molt menys impacte i ressò.
Acabo amb una nova cita de Slim Amamou: “El que va succeir a Tunísia i a Egipte i el que està passant a Espanya (15M) forma part d'una sola i mateixa revolució que afecta el món sencer. És una revolució global sobre la governança, perquè la manera actual de governar està fallant. Als països àrabs és evident què cal fer: fer fora el cap d'Estat. A Espanya és diferent: ja viviu en una democràcia, però no funciona”. Doncs ja sabem què toca. Fer-la funcionar. Amb l'ús de les xarxes socials. I al carrer.
Etiquetas: Comunicación, Libros, Política