Alfons Serra-Baldó | Mirall de Glaç
Alfons Serra-Baldó
[AMOR LLUNYANA]
I. Quan els dies són llargs, al maig, m’abelleix sentir de lluny el dolç cant dels ocells; i quan deixo d’escoltar-lo, em recordo d’una amor llunyana: llavors vaig pensatiu, taciturn i capcot, i ni el cant dels ocells ni la flor de l’espí no em plauen més que l’hivern glaçat.
II. Crec verament en el Senyor: per això veuré l’amor llunyana; tanmateix, per un bé que me n’escaigui, me’n sobrevenen dos mals, puix que tan allunyada està de mi. Ai! fos jo pelegrí, allà, i el meu bastó i la meva esclavina fossin esguardats pels seus bells ulls!
III. Bé em semblarà un gran goig quan li demanaré, per l’amor de Déu, que estatgi el qui ve de lluny. I si li plau, m’estatjaré prop d’ella, encara que sóc de lluny; llavors trobarà plaent el col·loqui, quan l’amant llunyà li serà tan veí, que amb dolces paraules se solaçarà.
IV. Trist i alegre me’n separaré, si alguna vegada veig l’amor llunyana; però no sé quan la veuré, car les nostres terres són molt allunyades: hi ha massa camí i massa destorbs, i per això no puc decidir res… Tot sia, però, com plagui a Déu!
V. No gaudiré mai d’amor si no és d’aquesta amor llunyana, car no en conec enlloc, ni prop ni lluny, cap altra de més gentil ni de millor; la seva valor és tan veritable i completa, que allà, entre els sarraïns, voldria, per ella, ésser anomenat captiu.
VI. Déu que ha fet tot el que comença i fina, i que ha format aquesta amor llunyana, doni’m poder, ja que en tinc el desig, de veure aquesta amor llunyana, realment, en un estatge on la cambra i el jardí em semblin tothora un palau.
VII. Diu veritat qui m’anomena àvid i desitjós d’amor llunyana, car cap altra joia no em plau tant com el goig d’aquesta amor llunyana; però el que vull m’és negat, car el meu padrí m’ha fadat per estimar i no per a ésser estimat.
VIII. Però el que vull més negat. Maleït sigui el padrí que m’ha fadat per a no ésser amat!
Jaufre Rudel mor en braços de la comtessa de Trípoli, ms. de la Biblioteca Nacional de París
Lanquan li jorn son lonc en may,
remembram d’un’amor de lonh:
si que chans ni flors d’alberpis
no·m platz plus que l’yverns gelatz.
Be tenc lo senhor per veray:
mas per un ben que m’en eschay,
n’ai dos mals, quar tant m’es de lonh.
Be·m parra joys quan li querray,
per amor Dieu, l’alberc de lonh;
e, s’a lieys platz, alberguarai
pres de lieys, si be·m suy de lonh;
quan drutz lonhdas er tan vezis,
qu’ab bels digz jauzira solatz.
s’ieu ja la vey, l’amor de lonh;
e per aisso no·n suy devis…
Ja mais d’amor no·m jauziray
si no·m jau d’est’amor de lonh,
ves nulha part, ni pres ni lonh;
tant es sos pretz verais e fis,
fos hieu per lieys chaitius clamatz!
Dieus que fetz tot quant ve ni vai
qu’ieu veya sest’amor de lonh,
verayamen, en tals aizis,
mi resembles tos temps palatz!
Ver ditz qui m’apella lechay
qu’ieu ames e no fos amatz.
Mas so q[u]’ieu vuoill m’es atahis.
que·m fadet q[u]’ieu non fos amatz!
Enllaç a la biografia de Jaufre Rudel a la Viquipèdia:
https://ca.wikipedia.org/wiki/Jaufr%C3%A9_Rudel
Lohn, per a soprano i electrònica, de Kaija Saariaho: