d’entrar a valorar el plenari municipal corresponent a aquest mes, volem donar tot el nostre
suport als companys d’Esquerra i de Convergència i condemnar els atacs que han
patit les seves seus, cap acte violent o de coacció és defensable, i volem
recordar als autors, que les seves gràcies, ens costen diners a tots els
cerdanyolencs.
Aquest darrer plenari, es va visualitzar que a Cerdanyola tenim un reguitzell de temes oberts
sense resoldre o que se s’han resolt amb un pegat, i tenim la sensació que
malauradament, tot seguirà igual o si més no posant algun pedaç per mirar que
no salti tot plegat.
Des da ja fa
mesos, el transport escolar a l’Escola Bellaterra i a l’IES Pere Calders és un
tema que cueja però no s’acaba de trobar una fórmula que permeti donar una
solució definitiva i que sigui satisfactòria tant per les famílies com per a
les administracions implicades. La continuïtat o no del transport escolar, no
només en aquest cas concret, no és quelcom sobrevingut, si no que fa temps que
era previsible aquesta situació. Ja al plenari del mes de juny del 2013 va
arribar a ple el transport escolar al Centre d’Educació Especial Jeroni de
Moragues, i per tant, era més que previsible que tant a l’Escola Bellaterra com
a l’Institut Pere Calders tard o d’hora els toqués el rebre. Tenint en compte
que les competències en el transport escolar corresponen a una altra
administració i que per tant poc o res a fer hi té l’ajuntament, sense
assumir-ne el cost totalment, i que la solució definitiva ha de venir des del
Parlament, no entenem que tenint representació parlamentària tots i cadascun
dels grups municipals, s’hagi esperat a aquest, quan el problema ja és de
difícil solució per demanar la singularitat de l’Escola Bellaterra, i per tant
en fem responsables no només a l’equip de govern si no al conjunt del
consistori. Que hi hagi partits que diuen que si el govern hagués fet la seva
feina, no caldria impulsar mocions reclamant una solució... home, si tothom
hagués fet la seva feina quan tocava i com tocava el transport escolar per a l’escoleta
ja estaria més que resolt. El que els demanem a tots plegats, és que collin als
seus companys del Parlament per tal que es declari singular a l’Escola
Bellaterra i per tant es resolgui definitivament aquesta problemàtica. Ara bé, la
moció que va arribar ahir a ple per elaborar un conveni a tres bandes entre
AMPA, Ajuntament i Generalitat, com hem dit abans des de Solidaritat creiem que
no és més que un pedaç per tal que sembli que es fa alguna cosa però que a
l’hora de la veritat no serà més que paper mullat amb el mateix valor que aprovar
una moció instant a que Cerdanyola tingui platja. Instar a la Generalitat a
pagar una part de la despesa, quan saps quina serà la resposta... ens dóna la
sensació que servirà com a excusa per passar la responsabilitat al del costat i
fugir d’estudi. L’argument que aquesta situació és per causa de les retallades
va ser recorrent per part de més d’un grup municipal, i part de raó tenen, però
també cal reconèixer que la situació econòmica de la generalitat també ve donada
per uns anys en que l’aixeta no parava de rajar, i els recursos de la
Generalitat depenen en bona part de la bona fe del Govern espanyol, per tant,
el que cal és que la Generalitat tingui el màxim de recursos disponibles per
destinar a educació, sanitat i atenció a les persones, i la millor manera de
fer-ho tal com des de Solidaritat hem repetit de forma reiterada és exercir la
sobirania fiscal i que no hi hagi excuses en aquest sentit, i que per cert,
aquest ajuntament té un mandat de ple d’exercir la sobirania fiscal i tenim
seriosos dubtes que aquest mandat s’hagi complert, per tant, cal ser
conseqüents. Si la despesa per donar solució al transport escolar és de 86400
euros, cal buscar solucions, no excuses, si la proposta de terços entre
cometes, és acceptada per l’ajuntament i l’AMPA, instem a l’equip de govern que
garanteixi el servei a les famílies destinant 56700 euros a aquest servei, i
assumeixin la part que ja estan disposades, fins que es declari la singularitat
de l’escola. Calen solucions, no excuses. Un altre
tema que ens preocupa i molt és el referit al Centre Infantil Guiera. Els
arguments donats per l’equip de govern no ens convencen i avui mateix hem fet
arribar als pares del centre una bateria de preguntes que dilluns entrarem a
registre, ja que no entenem la voluntat d’aquest equip de govern de generar un
conflicte on no n’hi ha. Des de Solidaritat hem tingut trobades amb els pares i
els gestors i visitat el centre, i un cop vista la documentació hi ha coses que
francament no és que ens sorprenguin, és que van tres passes més enllà. Com pot
ser que l’interlocutor per intentar trobar una solució (per dir-ho d’alguna
manera) sigui el regidor d’esports i no la regidora d’educació?, i una vegada
més, pilota endavant i a córrer, com pot ser que l’argument de l’equip de
govern sigui lamentar la manca d’acció del gestor de l’equipament? Estem
parlant d’un equipament municipal, de titularitat municipal i de responsabilitat
municipal, no d’un ens que apareix per art de màgia. Ens congratulem que
aquells que no fa masses dies exigien el tancament, es posin de part dels
ciutadans (esperem que sigui amb la ferma voluntat de resoldre el problema i
donar suport a les famílies i no només per la foto), a la vegada que lamentem
la postura de l’equip de govern. No entenem que per redreçar la situació la
solució sigui tancar i estudiar-ne la reobertura amb l’empara jurídica que
pertoqui, quan això ho poden fer mantenint el centre obert i més tenint en
compte que el contracte d’ús de l’espai acaba d’aquí a dos anys, és simplement
qüestió de voluntat política, i pel que sabem s’ha presentat a l’ajuntament la
sol·licitud per redreçar la situació irregular en la que es troben segons
l’ajuntament, passar la pilota a la Federació Catalana d’Handbol i no assumir
la responsabilitat que toca des de Solidaritat entenem que és una mostra d’inoperància
política. Excusar-se en que el plec de clàusules diu que no recull la
possibilitat d’ubicar-hi un centre infantil, home... tenint en compte l’estat
de diverses concessions que no han tingut ni tenen el control de l’ajuntament,
és si més no curiós i més si tenim en compte que és un servei consolidat de
servei al barri, i que per altra banda, va comptar amb una inversió de 90 mil
euros que va suposar una millora d’un equipament municipal i que ens neguem a
pensar que l’ajuntament no en sabia ni en sap res, ja que ens preocuparia que
fos així, no només pel que representaria per a l’actual consistori, sinó pels
que hem tingut des de l’any 2006 en que va iniciar la seva activitat el Centre
Infantil Guiera. Una vegada més, s’engega un conflicte on no n’hi havia ja que
la cessió d’espai acaba l’any 2016, i per tant el conflicte permet una solució
còmoda i acceptable per totes les parts. Malauradament, una vegada més els
interessos i voluntats polítiques van cap a una banda i els interessos i
necessitats de la societat per un altre.
banda, ahir es va donar compte al ple de l’execució pressupostària del primer
trimestre de l’any, seria un bon exercici de transparència per part de l’equip
de govern mostrar-lo a la ciutadania, ja que d’aquesta manera podríem veure com
evoluciona l’acció de govern.
Solidaritat hem defensat des del minut 1 la
participació ciutadana en tots els àmbits d’activitat i de decisió política, i
potser el més rellevant és el que fa referència als recursos del municipi i de
quina manera es gestionen. A l’hora
de plantejar-se el repte d’iniciar els Pressupostos Participatius cal plantejar-se
alguns condicionants que cal tenir en compte a l’hora de posar en marxa un procés
d’aquest tipus i que postulen una sèrie de requisits que han d’estar presents
en l’escenari ideal de la posada en marxa d’un procés como aquest. En primer lloc, és necessària una ferma
voluntat política, tant de l’ Equip de Govern Municipal com de l’oposició, ja
que la seva implicació i respecte al Procés,
ja que els Pressupostos Participatius són un instrument d’aprofundiment
democràtic que fa la democràcia més participativa, i l’inici d’una iniciativa
d’aquest tipus hauria de comptar amb l’acord de tots els partits polítics.
Aquest consens general atorga una estabilitat molt important al procés, per tal
de no fer dependre la continuïtat d’aquest projecte a futurs canvis de govern.
Aquesta voluntat s’ha de mantenir durant tot el procés, però de manera
fonamental s’ha de concretar en el compliment dels compromisos pressupostals
contrets amb la població.
voluntat política hauria de quedar reflectida
en algun acord públic, però no n’hi ha prou amb reflectir-la en documents, si els responsables d’impulsar
els Pressupostos Participatius no són
conscients de les conseqüències d’engegar un procés d’aquest tipus i de les
resistències, que es poden trobar per representants polítics que veuen en aquesta
iniciativa una pèrdua de poder real, o una eina de partit més que de ciutat . En
diversos municipis on es desenvolupen els Pressupostos Participatius no es
tracta tant d`’estratègia de partits o de govern, sinó d’estratègies de persones
concretes que que pretenen engegar iniciatives que perfilen noves formes de
relació política. Més enllà
de considerar la representació política como el simple fet d’actuar com a
representant del poble, pot construïr-se un procés actiu basat en la interacció
entre representants i representats. Les expe­riències participatives que
incorporen components de decisió a la base social comporten ineludiblement cessions
de poder des del nivell polític, i durant el procés no només la ciutadania ha
de vèncer resistències i confiar en el nivell institucional, sinó que també es
posa a proba la confiança dels responsables polítics en la capacitat de la base
social per a incorporar-se a mecanismes de decisió, aparcant-se en ocasions
línies d’actuació política que els agradaria desenvolupar. Com a segon requisit o condició prèvia a la posada
en marxa del Pressupost Participatiu, cal parlar d’honestedat i transparència
en la gestió municipal. La ciutadania està escarmentada de projectes grandiloqüents
que s’acompanyen de molta propaganda però que presenten un abast i continguts
en molts casos limitats. En ocasions la satisfacció del camí compartit és més
important que allà on es vol arribar, i si els resultats finals no són els
esperats inicialment però els participants perceben mútuament honradesa, col·laboració i lleialtat ja s’haurà
assolit quelcom en el trajecte, l’obertura a una nova cultura participativa,
que no es poc. En canvi, si no es percep bona voluntat dels representants
polítics per part de la ciutadania, s’oculta informació, i no s’assumeixen o es
modifiquen arbitràriament les decisions preses, es posa en perill el
desenvolupament d’aquesta experiència i les que en un futur es poguessin
plantejar. Com a tercer element que ha d’estar present
en les condicions inicials del Pressupost Participatiu, és convenient decidir
des del primer moment quines partides del pressupost municipal es sotmeten a
debat de la ciutadania. La majoria d’experiències
de Pressupostos Participatius, fan refe­rència al capítol de despeses, deixant
fora el d’ingressos (impostos, taxes, etc). I més concretament, en els inicis es
centren en un percentatge del capítol d’inversions, per ser el més senzill a l’hora
de posar en marxa un procés d’aquest tipus. Pel primer any dels Pressupostos
Participatius els municipis que han obert al debat aquesta part del pressupost
municipal han decidit destinar un percentatge o quantitat determinada, que amb
el pas dels anys i fruit de la consolidació de les seves experiències han anat
augmentant la quantitat destinada a decidir per la ciutadania.
repte cap al futur es troba en la voluntat política d’anar augmen­tant aquest percentatge
del pressupost de despeses fins a arribar a una quantitat satisfactòria per a
totes les parts. A més, com a senyal de maduresa política seria molt interessant
que, poc a poc, s’anés obrint el Pressupost Participatiu als ingressos muni­cipal,
així, la ciutadania podria debatre i deliberar al voltant de la política
impositi­va i de tasses del municipi.
element a tenir en compte, i que suposa una condició imprescindible pel desenvolupament
del Pressupost Participatiu, és aconseguir que la ciutadania s’im­pliqui des de
l’inici en el procés. És important que la definició de les re­gles del joc es facin
conjuntament amb la població mitjançant l’elaboració d’un Autorreglament
elaborat des de la ciutadania con la col·laboració de l’equip tècnic. Cal
intentar que les associacions, col·lectius o persones a títol individual
estiguin presents i s’hi impliquin des de l’inici. En aquest sentit, la tasca de
sensibilització cap a les persones que poguessin estar interessades en el desenvolupament
d’aquests temes és fonamental per part de l’Ajuntament i de l’Equipo
Coordinador del Pressupost Participatiu.
d’un teixit associatiu pot ajudar al procés, sempre que el percebin com a beneficiós i no com una forma de competir pels
recursos municipals existents. La participació del teixit associatiu és
important, i segur que persones d’sasociacions mostraran interès en col·laborar,
però no és menys cert que el repte d’una iniciativa d’aquest tipus consisteix
en implicar a la ciuta­dania en general que en no pertànyer a cap col·lectiu
social, no té gaire capacitat d’incidir (de manera real) en els asumptes de la
vida pública que l’afecta. El desenvolupament
dels Pressupostos Participatius su­posa, a mig termini, un canvi cultural i
organitzacional important, ja que suposa en qüestió les pràctiques tradicionals
de l’administració pública especialment en la relació entre el personal tècnic i
la ciutadania. Es tracta del canvi des d’una administració pública tancada, de
procediments i rutines estandaritzades, a una més activa, de proximitat i dispossada
a col·laborar amb la població.
Un element que
ha d’estar present durant tot el procés és la necessitat d’adoptar una visió de
mig i llarg termini, juntament amb dosis de molta paciència. L’elaboració
del Pressupost Participatiu ha d’estar vinculada amb una estratègia de mig i llarg
termini, articulant la planificació de curt termini (anual) que s’efectua entre
aquest exercici de planificació participativa, amb la planificació estratègica
local i la implementació d’una visió de desenvolupament desitjable i possible
pel municipi.”
A l’inici d’un
Procés de Pressupostos Participatius acostumen a aparèixer algunes debilitats que
cal tenir en compte per a afrontar-les des d’una perspectiva estratègica:
econòmic, cal ser conscients que els Pressupostos Participatius en l’àmbit
municipal estan presidits en termes generals per situacions que podrien
enquadrar-se en els límits estructurals dels governs locals. Quan les inversions escollides en el procés
es sumen a les ja compromeses per l’ajuntament i a les que responguin a prio­ritats
polítiques de l’equip de govern, s’obre inevitablement un escenari de tensió
entre els diferents actors que no sempre té una solució fácil.
institucional, una altra de les possibles debilitats del Pressupost Participatiu
en el futur radica en les garanties dels acords assolits en el procés. Per exemple,
en el caso de molts municipis no tenen un caràcter vinculan­t (aquesta circumstància
es comú a la majoria d’experiències locals de Pressupostos Participatius). Compten
amb el compromís de l’Ajuntament de respectar-les i fer-les realitat, però perills
inherents de l’equilibri polític municipal (canvis de regidors, canvis del
color polític de l’equip de govern, etc.) estan sens dubte presents i poden
significar el final de l’experiència. L’assentament
en el temps del procés i la pressió social de la població participant a mesura
que s’ho apropiï constitueixen el millor garant. En molts casos el Pressupost
Partici­patiu no està institucionalitzat ni legalitzat. Depèn de la voluntat
política del govern local, de la mobilització i de la voluntat de la població.
El Reglament Intern elaborat per ambdues parts defineix les principals regles
del joc. Una de les raons per a no institucionalitzar el Pressupost Participatiu
és la de preservar la dinàmica del procés i evitar tant la burocratització com
la cooptació política. Les discussions anuals per a modificar el Reglament In­tern
i ajustar-lo a la realitat local permeten autorregular el procés i conservar la
seva dinàmica creativa. Per altra banda, existeix un risc més elevat al lligar
estretament la permanència del Pressupost Participatiu als resultats electorals
d’un partit polític.
En general, quan
parlem de mecanismes d’innovació democràtica local, l’autèntic impuls en la
promoció de la participació ciutadana no acostuma a sortir tant de l’existència
de lleis, ordenances o reglaments sinó de polítics i ciutadans compromesos dins
i fora de l’Admi­nistración. Si s’aconseguís que l’Autorreglament s’aprovés pel
ple municipal amb l’acord de tots els grups polítics es podria anar creant un
consens en la necessitat d’institucionalitzar aquesta experiència al marge del canvi
polític. Una fórmula idònia seria la integració del Pressupost Participatiu en
un Reglament Municipal de Participació Ciutadana, que recollís legalment les
normes acordades amb la ciutadania, el que pot contribuir d’una forma
determinant a la institucionalització d’aquest tipus de processos, que en el
cas d’esdevenir efectiva, atorga a l’Administració un caràcter motriu i
articulador, ja que deixa de ser neutra. Des de l’àmbit
de la planificació del procés, es planteja, la realització de diagnòstics o in­vestigacions
participatives prèvies a la posada en marxa del Pressupost Par­ticipatiu. Aquests
diagnòstics de participació ciutadana permeten generar una informació útil per tal
de conèixer més profundament l’estat de la participació ciutadana en el municipi, la
composició del teixit social, les principals línies de necessitats expressades
per la ciutadania, permitent la identificació d’elements clau que podrien composar
el nucli del Grup Motor que impulsi el Pressu­post Participatiu. Finalment,
des de l’àmbit estratègic de la planificació participativa muni­cipal, és
convenient lligar el Pressupost Participatiu amb altres instruments municipals
de planificació de l’acció pública que contemplen espais de participació ciutadana.
A moltes localitats s’estan desenvolupant plans estratègics, Agendes 21 Locals,
processos de participació lligats a la planifica­ció urbanística, etc. Es tracta
de processos que plantegen normalment en el seu disseny espais destinats a la
participació de la ciutadania en la definició de necessitats o línies d’actuació
pública. Encara que la diferència entre el Pressupost Participatiu i aquests
mecanismes de participació radica en que possiblement la principal figura d’innovació
democràtica local que genera resultats pràctics a més curt termini, sens dubte cal
traçar ponts de connexió entre tots els esforços institucionals per intentar
incorporar la participació ciutada­na a la gestió pública. Els participants en els
diferents processos expressen necessitats sentides com a pròpies i que consideren
importants, i en molts casos la naturalesa d’aquestes necessitats no apareix
parcel·lada d’acord a l’estructura dels processos plantejats des del nivell
institucional. La coordinació de tots els mecanismes de participació existents
en el municipi (inclòs el Pressupost Participatiu), suposa una recomanació que,
en la seva màxima expres­sió, podria adoptar la forma d’un Pla Director de
Participació Ciutadana al municipi.
Uns mesos després de la celebració del Congrés Nacional de Solidaritat, amb la constitució del Consell Nacional, màxim òrgan de govern del partit entre congressos, s'ha posat punt i final a la reestructuració interna posterior a la garrotada electoral. Divendres passat, es va celebrar a Cerdanyola el Congrés Comarcal Extraordinari per tal d'escollir els dos consellers nacionals que ens pertoquen per nombre d'adherits, a banda del Coordinador Comarcal. Després de pensar-hi, vaig decidir presentar candidatura ja que ara el que cal és que aquells que seguim creient en el projecte amb el que vam arrencar fa gairebé tres anys, tirem del carro per fer créixer el nostre teixit social, i aportar la visió i la manera de treballar sense tenir representació que porto a terme a Cerdanyola. També van presentar candidatura l'ex-Batlle de Gallifa Jordi Fornas, en Manel Saus de Sabadell i na Maria Rosa Comellas, de Sant Cugat. Els nostres companys en votació van decidir que els representants de la comarca al consell nacional fóssim en Jordi Fornas, que va ser escollit president del Consell Nacional, i jo. Agraeixo a tots el seu suport i confiança.