Aquell dia d'Agost
28/03/2008, 11:05 #1
Wnas!!Bueno,el caso esq tenemos k escribir un relato en valenciano pra un concurso q hacen en mi pueblo "els jocs florals", jeje y que como premio t dan 150 ,80 euros...pero para gastar en una papeleria de aquí, bueno yo he ganado los 150 un año y al siguiente los 80, pero es que este año solo se me ocurre basura!y el relato que he escrito...macabro y sin sustancia... no se...normalmente me siento y las palabras me vienen solas... perdi mi don xDD (si es que alguna vez lo tuve), ya lo se...la práctica hace maestros...pero nose...leedlo y opinad si es tan penosamente malo...es que me da una pereza pensar en escribir otra historia...
Plorava i cridava. Mai havia plorat tant. Mentres s'eixugava les llàgrimes pensava que no entenia com encara no s'havia quedat seca,buida...i fins i tot...la seua ment no arrivaba a compendre com encara no s'havia ofegat en un mar de llàgrimes.
Tot passava tant ràpid... en aquelles setmanes s'havia adonat de que el temps sempre imposa la seua llei...el temps no espera, el temps no enten de sentiments ... el temps es cruel, fastidiós, egoista...
I tot passava tant ràpid... Havien passat només 3 setmanes des d'aquella vesprada d'Agost... aquella vesprada en que,per a Paula, es va marxar la vida... per no tornar mai més.
Mai oblidarà la taula, encara parada i amb els macarrons a mitat menjar, mai oblidarà la cadira en la que estava sentada, la roba que ella i cadascu'n dels seus familiars duia en aquell moment, les paraules concretes que cadascu'n van dir...perque mai oblidarà ni un minùscul detall del dia en que va morir. El rellotge de la cuina marcava les dos i mitja ... i el temps començava a pesar...
Sempre...sempre em fa el mateix!No se que vaig a fer amb la teua germana!-Cridava Rosa, la mare,dirigint-se a Paula mentre, tots els demés dinaven tranquils.-Li dic que a les dos es dina en aquesta casa i ella res!Com el que veu ploure!-Continuà Rosa, ara, dirigint-se a Josep, el pare-Es que ha eixit cabuda, com tú!
-Si dona!Encara tindre jo la culpa de que a la meua filla li agrade fer-te rabiar!-Va dir Josep i a continuació Paula, Rosa, el avi Vicent i ell van esclatar a riure.
Vinga mare, no t'enfades- Va dir Paula- Que ja saps que des de que la Mireia va en el Raul, està tan enamorada que ni tan sols el temps pasa per a ella!Si ja no té temps ni per a mi!I soc la seua bessona!La seua sombra com em deieu avanç...-Va concluir, amb una brisna de enllorança als ulls.
Ay l'amor, l'amor!-Va començar l'avi-L'amor que no enten d'edats...que ataca qualsevol...ay l'amor, l'amor!...Quan jo era jove...
-Pare, ja està bé!-Va cridar Rosa, ja que no li agradava que el Vicent començara a divagar...
-Deixa'l empau!-Va dir la Paula rient, ja que a ella li encantaven les histories del seu avi.-Conta avi, conta!...
-Quan jo era jove....-Va començar, però no va poder concluir...ja que el telèfon va començar a cridar des de el menjador...i a partir d'ahí... tot va ser com una bomba... una bomba que va esclatar...i no va deixar ningú indiferent...
Josep va ser el que va agafar la cridada i pera ell el món es va aturar...la seua mirada es va trencar... va tirar el auricular i el va deixar penjar fins al terra ...després es va voltear... i va tornar cap a la cuina, esplai, sense pensar, sense sentir...
Qui era??-Va dir la Rosa mentres agafava un got , i, al veure el rostre del seu home, inexpresiu, pàlid i ple de llàgrimes el va deixar caure en terra...els cristals es van expandir per tota la cuina i van arribar fins a les cames de Josep, que es va tallar...però aquest no va dir res...no va produir ni el més leu so, no es va queixar... com havia de fer-ho?Si no sentia...rés.
Encara no havie pronunciat ni una paraula...però en aquella cuina el ambient era irrespirable...tots es temien el mateix...però ningún s'atrevia a articular ni el més mínim so. Així van estar aproximadament un minut,que a Paula li va semblar el més llarg de la seua vida...La mare, parada , pàlida i impacient...el pare...el pare semblava mort...i de les seues cames començava a brotar sang... però això no era el que més mal li feia en aquell moment...la verdadera sang brotava del alma...del cor...la verdadera sang provocada per la bomba que acabava de esclatar...I de sobte, va esclatar, un altra volta:La Mireia a mort,ha tingut un accident amb la moto- Va afirmar el Josep, confirmant el ambient que des de aquell moment...reinaria...en aquella cuina...en aquella casa... i va esclatar en plors, crits i patades per tot arreu.La mare es va desplomar en terra, sense cap expressió a la cara, i va començar a tiritar sense control...L'avi...l'avi començà a plorar...i mirà la seua neta...que es trobava queta a l'altra banda de la taula...
Morta,morta,morta...-Les paraules es repetien en el cap de Paula ...però ella no arribava a entendre-les...de sobte ho va compendre tot.Es va alçar i va creuar la casa corrents, va obrir la porta i es va marxar, baixà les escales...millor dit, caigué per les escales i després va continuar corrents, va travessar el barri, va arribar a la carretera i va continuar corrents...volia correr fins a quedar-se sense forçes...volía correr fins a no sentir res...o correr fins a sentir alguna cosa...ja que en aquell moment es trovaba buida...De sobte va tropeçar amb una pedra i va caure a terra, es va colpejar el cap , però li va donar igual...i es va tocar la cara i ahí estaven...les llàgrimes van començar a brotar... sense control...i des d'aquell moment no van poder parar...
Morta, morta,morta...-Les paraules que resonaven en el seu cap i les llàgrimes que no paraven de brotar...en el soterrament, quan els seus amics anaven a visitar-la, quan estave amb la familia i inclús, quan el cansanci la vencia i la deixava dormir...les llàgrimes brotaven dels seus ulls...en somnis...
I ell estava viu...el Raul, aquell xic pel qual la seua germana havie perdut l'ùltim any de la seua vida...el xic amb el qual va tindre l'accident de moto... el xic del qual estava enamorada...va ser el mateix que la va matar...i ara ell estava viu i ella no...
Ell estava a l'hospital, i encara respirava per màquines, però el pronòstic era favorable, i pot ser en un més tornaria a creuar el carrer tranquilament...
Però ella no...ella estava morta,morta...I les llàgrimes no paraven de brotar...Morta,morta...-La Paula no podia més...es va alçar del llit i vagant com un fantasma com només feia des d'aquell terrible dia dAgost es va dirigir al hospital...Les infermeres no van tindre cap inconvenient en deixar-la passar ja que la coneixien molt bé perquè des del dia de l'accident visitava sempre al Raul...ja que...el seu assassí...era també...el xic del qual havia estat enamorada desde sempre...i per a sempre...
I Allí estava ell, el seu assassí... el Raul. No s'hu va pensar dues vegades...va agafar els cables i els va desconectar... ell va morir al instant.
Després es va dirigir a la finestra...la va obrir a miges i va respirar el vent...per ùltima vegada...
Però aquell dia només va morir una persona... ja que Paula feia molt que no es trovaba en aquest món... perque va morir el dia... en que va morir Mireia...perque va morir amb ella...i a la vegada...amb el seu amor...perque van morir els tres amb aquella bomba...perquè era el destí...sempre juntes...van dir un dia...sempre junts...i ara els tres estaven morts, morts,morts... però junts.
28/03/2008, 11:06 #2
X cierto disculpad las faltas de ortografia, ya que aún no m lo ha corregido la profe y en valenciano hago mogollón!
28/03/2008, 12:35 #3
Me ha gustado mucho me gusta como redactas.
Aunque el final no me convence demasiado, lo digo por lo de que el chico también muere, es como muy.. drástico, no se como decirlo.
Ya dirás a ver si ganas .
28/03/2008, 13:05 #4
Abusas tanto de los puntos suspensivos que se hace pesado leerlo. Quien lo lee en voz alta parece el negro éste de Malcolm que iba en silla de ruedas.
Corrige eso y te quedará un texto bastante aceptable.
28/03/2008, 15:02 #5
Me gusta, pero como te han dicho abusas de los puntos suspensivos demasiado, :S...
28/03/2008 15:02 #publi
28/03/2008, 15:23 #6
Woo gracias x opinar...ahora voy a salir q hoy empieza la "pascua taurina" aqui juas juas y hay fiesta , pero en cuanto pueda lo arreglo, elimino los puntos, faltas etc...y editare jeje...besotes!
28/03/2008, 23:42 #7
¿No hay traducción al castellano?
29/03/2008, 2:29 #8
Aquí no entendemos el polaco.
29/03/2008, 4:19 #9
Yo lo traduciria pero es un poco largo y me va a dar un chungo.
30/03/2008, 18:58 #10
Lo sientooo pro stoy con una resaca del 15 y el concurso de relatos es en valenciano asiq m da bastante perro pasarlo a castellano sorryyy ¬¬
31/03/2008, 14:31 #11
Ok, perdonada ¬¬
05/04/2008, 17:13 #12
Si no es polaco, es valenciano xD a ver si leemos más y mejor...
PD: En la escuela donde iba cuando era pequeño también haciamos 'Jocs Florals' pero como yo sudaba bastante, o me inventaba algo en cinco minutos o me inventaba cualquier excusa. Claro que allí a los ganadores solo les daban un trofeo y un ramo de rosas si era chica; a parte te lo hacían leer delante de todo el primer y segundo curso (más de quinientas personas)...
« Pa Kien Kiera | ¿mÁs pÁgInAs dE éStAs? »