Cercar resiliència: # 100oceanblues abril 2020
ArtCreativitatDissenyadorSurf
Sóc un gran fan de Michael Beirut i la seva filosofia al voltant dels projectes de 100 dies.
A partir del dijous 21 d’octubre de 2010, feu una operació de disseny que pugueu repetir cada dia. Feu-lo cada dia entre avui i fins al divendres, 28 de gener de 2011 i fins al divendres, el darrer dia del projecte, moment en què haureu realitzat l’operació cent vegades. La mateixa tarda, cada alumne tindrà fins a 15 minuts per presentar el seu projecte de cent parts a la classe.
Les úniques restriccions a l’operació que escolliu és que s’ha de repetir d’una forma cada dia, i que s’ha de documentar tota iteració per presentar-la. El mitjà està obert, així com la forma final de la presentació del centenari dia. - Michael Beirut
N’he completat 6 a un ritme d’aproximadament 2 a l’any i en vaig escriure sobre el primer, fa uns anys aquí.
La pràctica dels 100 dies requereix una gran disciplina i un enfocament. No és fàcil els dies en què t’has aixecat durant tot el dia i fa tard i estàs cansat. Després de l’arrossegament inicial de seure-hi aquells dies, noto que és el millor que he fet tot el dia i normalment el que necessitava.
Expressar-me creativament em torna a ser. Totes les baralles cauen, totes les màscares que crec que no porto, tota la preocupació, totes les petites coses que crec que importen ... no importa quan ho facin.
Com a creativa en una empresa de programari àgil i ràpid, és fàcil perdre'm per ser un gestor de disseny que no afecta aquest aspecte de qui sóc. El meu treball és creatiu, però necessito motius, analitzo per aconseguir-ho bé, em conformo amb problemes i obro el camí cap a l'èxit amb el meu equip.
No es pot obrir el camí per honestedat amb la creativitat oberta. No es pot configurar la manera de sentir-se enganxat creativament. No podeu analitzar totes les dades per trobar-hi una solució. L’art requereix una manera de pensar diferent a través del sentiment, la sensació i l’emoció. No hi ha motius per a la majoria de les coses que faig. El propòsit és crear. Com més planifiqui i pensi, més forçada se sent. Deixar anar i moure la pintura al voltant d’un llenç perquè se sent bé i m’agrada que els colors siguin la millor manera d’anar cap endavant.
El món es mou ràpidament i canvia ràpidament a mesura que la tecnologia altera les nostres societats, cultures i paisatges. Es necessita art com mai abans per tornar a connectar les persones a si mateixes i les unes a les altres de manera autèntica. Inspirar a la gent per trobar quietud, tornar a la natura i trobar el seu propi coratge és una cosa que em mou. Només ho puc fer si hi vaig a mi mateix, de manera que també és una invitació a visitar aquest lloc.
L’última sèrie que vaig completar el 2017 es diu # 100oceanblues. Aquesta sèrie tracta sobre resiliència. En tots els trossos hi ha un petit arbre que creix, o bé una petita llar amb algú que hi viu, malgrat la ràpida alegre de l’oceà, malgrat la naturalesa incontrolable de la seva energia. Hi ha alguna cosa del tot bonic sobre les coses que sobreviuen de totes maneres, malgrat totes les probabilitats.
Celebrant l’oceà amb # 100oceanblues una sèrie tot blava i viva
Estigueu atents al meu proper projecte de 100 dies explorant moments d’oceà, instantànies d’aquella sensació de llibertat que obteniu a les ones.
Com pregunto a Déu: hi som?El que ens pot ensenyar un peluix bisonte de ós de 6 peus sobre la identitat de gènere365 dies de fotos: la primera setmanaJo (no) sé dibuixar!Com el control sistèmic fa malbé el creixement creatiu