25/11/2017 Adam Majó
En política hi ha una cosa pitjor que la sang, la sang inútil. El passat 27 d’octubre teníem la legitimitat per desplegar la república, però no prou força. S’hauria d’haver- fet de forma més contundent i solemne (i arriar la bandera de palau!!), s’hauria pogut, ni que fos simbòlicament, tornar a validar els decrets suspesos pel TC, però amb el feixisme al carrer i les forces d’ocupació a punt per sortir del port i les casernes, segurament no estàvem en condicions de prendre el control efectiu del territori. Sobretot si tenim en compte que, amb l’antecedent de l’1 d’octubre, la repressió i la violència estaven assegurades. La nostra principal arma era i és la gent, però, sense pràcticament aliats internacionals i amb els mossos de perfil, l’actual majoria és legítima, per descomptat, però no suficient en termes de correlació de forces.
En aquestes circumstàncies, el debat sobre la unilateralitat torna a ser més de relat que de proposta real. El Regne d’Espanya (l’estat, els partits majoritaris i el poder econòmic) han deixat més que clar que no acceptaran cap diàleg bilateral que tingui per objectiu fer efectiu el dret a l’autodeterminació del poble català. L’alternativa a la unilateralitat és -ho sabem perfectament- renunciar a la independència i al dret a decidir. Una altra cosa és que el gest i la proposta de mà estesa, de parlar, l’has de mantenir sempre, fins al final, no només per deixar en evidència a l’adversari, sinó també perquè, evidentment, seria molt més fàcil i descansat fer un referèndum acordat i legal a ulls de tothom que haver de jugar-nos la salut i la llibertat per aconseguir-ho. Però és que, a més, la unilateralitat és el camí més recta per arribar a la bilateralitat, a l’acord. L’estat, els estats en general, només pacten amb qui consideren l’enemic (i ens hi consideren, no en dubteu) quan l’alternativa a no pactar és, pels seus interessos, encara pitjor, i a aquest punt només hi arribarem si tard o d’hora tirem pel dret.
Però si per avançar només tenim la via de la unilateralitat i si per què aquesta tingui possibilitats d’èxit hem de ser una majoria encara més gran que l’actual, el debat que realment ens hauria d’ocupar és precisament aquest, el de com seguim fent el què hem estat fent els darrers 8 anys: no parar de créixer. El marge per fer-ho es redueix, sí. Hi ha una bossa important de vot i cosmovisió unionista que difícilment canviarà d’actitud i la franja d’indecisos es fa més i més petita. Però podem sumar encara més gent al republicanisme català si mantenim impecable l’horitzó, si impedim que es distorsioni o desdibuixi l’objectiu. Perquè les revolucions que triomfen no són les que s’alimenten dels greuges del passat o del dolor del present sinó les que aconsegueixen aglutinar esperances entorn un projecte identificable i relativament concret. Un independentisme encara més plural, encara més transversal, encara més mobilitzat i encara més propositiu és el què ens ha de portar a ser uns quants més, els suficients per convertir-nos en majoria inqüestionable. Aleshores, no ho dubteu, estarem en condicions de tirar pel dret, fins al final.