les paraules i els dies (2002-2005): de febrer 2009
Continuem, doncsLlegint Pla aquests dies he parat més atenció que altres vegades anteriors en una constant peculiar del seu estil --entre moltes altres d'inconfusibles. Permeteu-me'n uns exemples, trets de llocs diversos de la seva obra i en els quals parla de coses diferents: "(...) Després d'haver-ne parlat amb tanta gent, de totes les nacionalitats, no he sabut mai, d'una manera clara, els orígens de la guerra del 14. Després d'haver llegit cent llibres sobre la qüestió, la meva foscor ha estat encara més inextricable. Les accions dels homes i de les dones són amagades, ocultes, misterioses. Per a què serveixen els diners, en definitiva, sinó per a amagar les coses personals? La gent parla molt, sense saber mai el que diu (...)". "Les notícies només es llegeixen quan són dolentes. Les bones es passen per alt. Aquest és el gran truc descobert pel periodisme modern: la violència i la desgràcia. (...) En el món sempre ha estat igual, però abans les notícies eren ignorades per falta de mitjans de transmissió [n'haurien de prendre nota els apocalíptics del present] (...). Això fa que, en general, no tenir cap notícia sigui infinitament agradable. El problema de saber si els homes i les dones són éssers històrics és molt discutible (...)". "Els meus escrits m'han permès d'enfrontar-me amb les coses que m'agraden: descriure un paisatge, l'enigma del mar, espiar la insensatesa de la vida dels homes i de les dones, trobar un adjectiu al vol d'un ocell, a les corbes d'una noia jove, què dir davant la petulància d'un flor (...)". "Els metges són importants, importantíssims. Donen conferències, llegeixen molt. (...) Al pas que duen les coses, d'aquí a molt pocs anys seran els amos del món (...). Quan, dintre aquest període de preparació, les coses estaran absolutament i definitivament socialitzades, la gent tindrà, parlant en general, dues preocupacions essencials: primer, treballar tan poc com pugui, segon: ocupar-se de la seva salut, cosa que ja es comença de veure. Quan s'entri francament en aquesta preocupació, el nombre de malalties, de matisos de malaltia i de malalties imaginàries serà indescriptible. (...) La confusió serà immensa, i aquest fet col·locarà els metges en el centre mateix de la vida i de les obsessions dels homes i de les dones. (...)". "La idea que l'amor és un ímpetu, l'impetigen, i, per tant, que aquest sentiment és la flor i nata de la joventut, limitat a la joventut, existent purament en la joventut, és una concepció que no té cap fonament, literalment falsa. De vegades, en els primers decennis, la pesantor de la vida i la realitat eròtica és feixuga i complicada... «La chair est triste, hélas!» —escriví el poeta—, i així hom desitja l'arribada dels anys a venir per treure's l'obsessió de sobre i quedar alleugerit i menys pesant. Però aquest desig és una pura il·lusió de l'esperit i és en els decennis darrers que, en aquestes anfractuositats, els homes i les dones poden cometre les més perilloses i delirants irrisorietats." "A les masies hi sol haver gossos i gats. Segons les tesis científiques que he llegit, els gossos són paràsits dels homes i de les dones, i els gats són paràsits de les rates, les quals, al seu torn, són paràsits (les rates) de la vida humana —homes i dones."Bé, no ho fem més llarg, que no cal. No he volgut ressaltar expressament el que ja heu vist que tenen en comú aquests fragments, perquè em semblava que així tindria una mica més de gràcia: l'expressió "(d)els homes i (de) les dones". Confronteu-la, sisplau, amb els "ciutadans i ciutadanes", "socis i sòcies" "nen/a", "benvolgut/uda", "tots i totes", etc., amb què ens topem dia rere dia a la premsa, als discursos dels nostres inefables polítics, a les cartes de les AMPA i dels presidents d'associacions de veïns, etc.; i és que la gent es va "enllustrant" a una velocitat cibernètica --déu-nos-en-guard de no posar-se al dia, en segons què. Pla fa servir molt reiteradament aquesta fórmula d'una manera del tot natural, però plena de significat. Convindreu amb mi que on hi diu això hi podria posar tranquil·lament "persones" --que és el que postula l'ortodòxia imperant avui dia. Però per ell és totalment rellevant matisar --diferenciar-- en aquests casos. Referint-se "als homes i a les dones", com si els volgués destriar un per un, posa l'accent en l'element essencial de la humanitat: l'individu. I l'individu humà és mascle o femella. I aquesta diferenciació sí que és interessant, per mi, perquè serveix per dir alguna cosa sobre les persones i defuig allò tan còmode i rendible, segons com, de parlar en nom de "col·lectius" abstractes --impossibles per heterogenis. Pla va parlar molt de les característiques dels individus humans --començant per ell mateix, encara que aparentment no ho semblés gaire--, i els --ens-- va diseccionar molt més certerament del que també sembla a primer cop d'ull. Sovint va ser implacable, però amb el corol·lari final d'una pietat irònicament ineluctable (humans, tanmateix). I ho va ser amb els homes i amb les dones (uso els articles i les preposicions a gratcient, com feia ell: un ús plenament conscient de cara a la individualització --individuació, gairebé--; digueu-me perepunyetes però no és el mateix dir: "ho va ser amb homes i dones" que "ho va ser amb els homes i amb les dones") perquè s'interessava per l'home o la dona que tenia al davant en cada moment. S'hi intreressava, i després, evidentment, decidia si valia la pena portar la curiositat més enllà o no. Ben lluny això, doncs, del cretinisme actual de les duplicacions sistemàtiques (o dels genèrics col·lectius: rebo correus circulars on se m'adrecen com a "Benvolgudes persones") per evitar l'ús del masculí com a genèric. Però resulta que és això el que és moda. El feminisme s'entesta en les formes --segons quines--, i sembla que les conquestes hagin de passar sempre per la censura o la imposició. Censurar el llenguatge --o imposar-ne unes formes determinades-- i imposar quotes, per exemple. Amb franquesa, em fa venir basques això que es diu que ja que els homes mediocres o fins i tot els ineptes ocupen càrrecs que no es mereixen, doncs fem que les dones mediocres o ineptes també hi arribin. "Dones mediocres i ineptes al poder!" (No us penseu; he vist eslògans feministes més delirants, encara.) Publicat per
Continuem amb Pla"Jo sóc un gran admirador de les dones del meu país. Crec que, generalment parlant, valen més que els homes –cadascú en el seu terreny. Si les dones d'aquest país disposessin d'una societat masculina no tan donada a fer l'estaquirot i el fatxenda, serien un producte de civilització finíssim. Són com vol la societat de què formen part. És una pena." Caldria revisar l'etiqueta de misogin penjada a Pla --com tants altres penjaments que se li han fet. Ja sé que d'aquest sol fragment no se'n pot inferir cap tesi concloent --Déu me'n guard, de fer tesis--; fins i tot més d'un llepafils hi trobarà algun què per fer-ne escarafalls: "cadascú en el seu terreny", "producte de civilització finíssim"... Alerta, però. To be continued
'nar-hi 'nant o les afèresis compensatòriesNo voldria ser críptica d'entrada ni molt menys semblar pedant, però em permetreu una petita entremaliadura i, per tant, que el sentit del títol no es vegi una mica clar fins al final. Ahir es va presentar a Palau la Gramàtica del català contemporani, de Joan Solà (perquè tot i que és fruit de la feina --immensa-- de més de cinquanta autors i de quatre directors, l'inspirador de tota aquesta immensitat és el mestre Joan Solà, i per sempre més aquesta gramàtica serà "la de Solà", com el DEcat és "el Coromines", encara que Solà no hi hagi treballat sol), editada per Empúries. De Solà, no només es pot parlar bé, sinó també --i encara més-- excel·lentment. I això inclou tant la seva faceta de gran savi de la llengua (deixeu-m'ho dir així, sisplau) com la seva humanitat, amarada d'intel·ligència, d'ironia, de lucidesa i, sobretot, de senzillesa de tracte. Dit això, evidentment que no parlaré de la Gcc, que encara no l'he vista, tot i que cal recomanar-ne l'adquisició immediata i la consulta assossegada.Solà va estar brillant en la presentació de l'obra, no cal dir-ho. Didàctic, planer i divertit (les coses més serioses, si no són alhora divertides, malament), no s'està mai de proporcionar exemples diàfans. Entre moltes altres coses va parlar de la feinada titànica de planificació i elaboració d'una obra sortida de tantes mans, i de l'esforç de fer-ne una eina assequible per a qualsevol persona mitjanament culta, no especialitzada en llengua. Per això, va dir, s'hi ha cuidat molt la terminologia i s'ha intentat unificar i generalitzar l'ús de termes com més transparents millor, tot i que en algun cas s'ha mantingut una certa varietat que permeti remetre allà on calgui qualsevol lector que hi busqui el concepte a partir del terme més científic. I aquí va posar l'exemple de l'afèresi, i va dir que a tot arreu on hi apareixia el concepte van procurar fer servir 'supressió' en comptes d''afèresi'. Bé, en l'acte en qüestió (recordem que era a Palau) hi havia el president --evidentment, presidint. Va arribar escopetejat com es veu que sempre arriba a tot arreu i una mica atabalat. Quan va presentar se'l veia molt atuït, cansat, i només va dir quatre paraules: va presentar primer l'editor Folch, que tenia a la dreta, mirant cap a la seva esquerra, on no s'havia fixat que hi tenia Joan Rigol, ai! Però un descuit el té tothom. Mentre l'editor parlava vaig patir de valent, i suposo que tota la gentada que hi havia, també. I no pel que deia Folch, sinó per l'expressió de Jordi Pujol, perquè se'l veia literalment rebentat. Avui diuen els diaris que acabava d'arribar de Móra d'Ebre, on un cop més alguns el van escridassar. Ara s'entén més. Després va presentar Joan Solà, i va continuar aclucant els ulls per moments i emetent algun honorable esbufec escadusser. Quin patir! Però a mesura que Solà animava la concurrència, el president també s'anava eixorivint, fins al punt que vam veure com xiuxiuejava alguna cosa a cau d'orella de Rigol. Sigui dit de passada, Rigol no va badar boca --ja tenen aquestes coses els protocols palatins-- però almenys va servir d'orella amatent de Pujol, que el pobre Lluís Jou, en un extrem de la taula, va fer tota l'estona de convidat de pedra autèntic. Doncs estem que el president ja no aclucava els ulls, sinó que fins i tot prenia alguna nota amb el bic. Jo, tafanera de mena, penso: m'agradaria veure què escriu. Fàcil!: ell mateix es va delatar al final --perquè hi va haver discurs presidencial final, què us pensàveu? Segur que hi tenia una sola paraula anotada, al bloc: AFÈRESI! L'home es va engrescar de debò, amb l'afèresi. Tan estimulant li va resultar que li va dir a Solà que era un home que disfrutava molt ("segons els dies", va respondre, murri, el gramàtic), i que era apassionant i ¡excitant! (bé, es va afanyar a matisar en anglès: exciting, per dissimular). Com us podeu imaginar, el president va aprofitar l'avinentesa per parlar d'ell, del país, etcètera, etcètera. Pensant-hi una mica, goso aventurar el perquè de la fixació per l'afèresi: el president, escurçant pel davant --l'afèresi és això-- deu compensar inconscientment la reducció per apòcope --escurçament pel darrere. Ja se sap que cap a les darreries les coses minven fatalment. "Estem amenaçats!" (paraula d'Honorable; us lloem, Senyor!).
L'Apocalipsi segons Teresa PàmiesEm meravellen els creients de pedra picada. Bé, segons quins més aviat m'inquieten; ja sabem com en poden arribar a ser, alguns, de perillosos. Però la majoria en el fons són bona gent, ànimes benaurades i càndides --feliços ells. El que passa és que alguns dels més il·lustradets de cada credo són molt pesats, pobrets, quan es posen a predicar i pontificar. I no vull dir pas aquells missioners que et truquen a la porta un diumenge al migdia per oferir-te la salvació en forma d'opuscle miraculós, i els dius: "no, miri, és que tinc el sofregit al foc, sap?". O aquests noiets, polidíssims mormons encorbatats, que trisquen pels carrers de les nostres ciutats, faci fred, faci calor. Aquests, normalment són bastant inofensius, perquè tenen poca trona --o tribuna. Perquè els de trona, avui dia, no acostant-t'hi, llestos; però els de tribuna te'ls pots trobar mentre esmorzes, que es prenen unes franqueses que deunidó. Així, pots rebre ben d'improvís la filípica d'un missioner irreductible d'una religió qualsevol, posem que la marxista, que t'engalta un sermó d'allò més terrorífic, i més si està en aquella etapa vital de les incontinències diverses. Amagueu les criatures, que el nou papu ja és aquí: Internet, segons santa Teresa de Praga, profeta d'aquests nostres temps terribles i infernals, entestats com estem a no voler seguir la Veritat veritable. Publicat per
31 de maig de 2002
My beautiful laundryCom que no vull que Kureishi i Frears em posin cap plet (no se sap mai, on et poden arribar a llegir, amb aquests invents!, encara que sigui en català) no faré cas de la meva amiga Maria --tan llegida i cinèfila, ella-- que voldria que canviés el títol d'aquesta pàgina per aquest d'avui, perquè diu que amb tanta neteja i espolsada seria més adient. O sigui, que només avui, que és vigília de dissabte.I sí, confesso que m'agrada fer esbandides, de tant en tant. Això comporta certs riscos: que els amics t'aconsellin prudència, que els coneguts et diguin que et passes i que alguns saludats passin a la categoria superior, és a dir, a la dels enemics. Cadascú s'esbrava com pot, i jo tinc la iracúndia fàcil, a vegades, davant les estúlticies --oi que queda més bé que "estupideses"?-- diàries. Per exemple, en poc dies m'han titllat de mal educada per gosar cridar a l'ordre els gamarussos habituals que foten la tabarra en actes públics on se suposa que cal estar atent i en silenci. Diumenge en un concert de músics aprenents (canalla, al capdavall, ja se sap), on al darrere tenia la família sencera del pianista (em pregunto què haurien fet si el fillet del seu cor no hagués tocat), amb tiet devorador de patates de xurreria inclòs --a les set de la tarda!--, mentre la corda, a l'escenari, s'esforçava amb Haendel. Ahir, en un recital d'Enric Casasses, que, pobre home, li van fer perdre el fil just quan deia allò de "No tinguis vergonya davant ningú", que dues nenes angelicals s'ho van prendre al peu de la lletra perquè la mare que les va parir no la deu haver coneguda mai, la vergonya, i per això no la identifica ni quan la hi planten davant dels morros. La noia, mare moderna, abillada de negre amb aquell toc de glamur de mercat ambulant, es veia que era de les que deixen pasturar les criatures al seu aire, no les traumatitzéssim pas; per tant, ella escarxofada a primera fila com si les nenes no fossin seves. Almenys això va servir perquè Casasses ens expliqués allò del boicot de l'arengada en un debat socràtic. Cal ser positius, diu el filòsof Van Gaal.En fi, que volia parlar de la poesia de Casasses però s'ha imposat la prosa malèvola. Ja se sap que a vegades volem dir una cosa i ens en surt una altra o bé ens en fan dir una altra. Diu que diu que diu que diudigui digui digui diguiés que no sé com s'escriucom collons vol que s'escrigui.Enric Casasses
Ai, els dies! No és per allò tan ranci de "qui dia passa, any empeny", d'un conformisme atroç --però inevitable. O potser sí, que l'inconscient sempre ens traeix, que deia aquell. Però vaja, ni que sigui per facilitar la feina --o allunyar-lo per sempre-- d'algun possible despistat que per una ensopegada virtual vingui a caure de lloros per aquí, apunto que el nom de fonts d'aquesta pobra criatura nounata té múltiples padrins: Hesíode barrejat amb una poca afició a segons quins treballs, Ferrater, una abominació d'allò que una imatge val més que les mil i una paraules... i una bona dosi d'incontinència verbal, entre moltes altres coses. O sigui, avís per a navegants incauts. I qui avisa...En fi, això només és un prova per veure si l'invent funciona. La vida sexual de la poetaLa setmana passada, una part del gremi dels poetes nostrats va muntar a Barcelona aquell festival que fan cada any, una mena de convivències en què es veu que s'ho passen d'allò més bé, la canalla. Al final fan com un foc de camp al Palau de la Música, em sembla, i allà, una poeta --i narradora-- exuruguaiana, madura, aixoplugada a la ciutat de los prodigios i que ara deu ser apàtrida internacionalista, com a mínim, la senyora Peri Rossi, Cristina, va desgranar uns versos exultants que venien a dir, més o menys (perdoneu que en faci una paràfrasi del tot lliure: la vaig enganxar al vol per la tele i no sempre vaig amb un bloc a la mà i un boli a l'orella), que l'11 de setembre del 2001, mentre els xicots de Bin Laden feien pum a les torres bessones de NY, ella estava fent l'amor ("yo estaba hazzziendo tranquilamente el amor", --dit amb un deix suggerent--).Com que ho recitava amb un èmfasi especial, amb aquella manera entre suau i rotunda que tenen alguns sud-americans d'arengar les multituds predisposades que els pessigollegin els instints més bàsics, el respectable la va ovacionar amb un pessigolleig a la recíproca. ¡Olé, sí senyora! ¡Això és poesia! Moderna, compromesa, plena de càrrega social, amb "ideies" --no com la dels neocarnerians, ¡ai uix! Només una reflexió: si algú gosés fer un poema --i llegir-lo en públic-- dient, amb el mateix to i la mateixa intenció amb què ho va fer l'esmentada senyora, que està cardant tan feliç mentre els xicots del Sharon fan de les seves als caus dels xicots de l'Arafat, o que ho fa mentre els d'ETA escabetxinen algú ¿què passaria?, ¿quin merder mediatico-politico-social no es muntaria? Ah, esclar: ¿que no és el mateix? Entesos... Espero que els orgasmes de la senyora siguin d'una magnitud equivalent a la de la tragèdia. Al capdavall, m'agrada que tothom s'ho passi bé, i ja sabem que sovint el morbo se'ns desvetlla de maneres ben curioses, que les pulsions sexuals són d'una complexitat extraordinària, de vegades. Encara que uns quants milers de cardats per sempre a NY ja estiguin en el ple i eternal orgasme còsmic. Que no tots els ciutadans dels EUA deuen anar a l'infern... Dic jo, vaja. (Mira, ara recordo que un llibre d'aquesta senyora publicat fa anys es deia Cosmoagonías, ves per on.)