​A temps de regalar-nos als altres - Tribuna Selvatana - Diari comarcal de La Selva - Actualitat, notícies, opinió...
​A temps de regalar-nos als altres
En el seu moment vaig trobar entretinguda la pel·lícula In Time, un thriller protagonitzat per Justin Timberlake i Amanda Seyfried. Es tracta d’una ficció futurista distòpica que presenta un món en el qual el temps s’ha convertit en la nova moneda. Els habitants de la societat que retrata In Time només viuen fins als vint-i-cinc anys, i a partir d’aquest aniversari fatídic, si volen allargar l’existència es veuen abocats a manllevar, comprar, heretar o fins i tot a robar temps. A la pel·lícula, el temps separa rics i pobres: els opulents posseeixen segles per viure, mentre que els desfavorits s’han d’escarrassar per trobar temps com sigui si volen continuar entre els vius.
A nosaltres no ens sembla que visquem en l’asfixiant civilització que recorre Justin Timberlake a la recerca frenètica del temps, però en el fons dels fons, tot el que tenim entre mans a la vida, tots els nostres projectes, il·lusions i esperances, es troben a la mercè del temps. Els humans podem retornar mentalment al passat i atrevir-nos a esbossar el futur; són justament aquests poders mentals els que ens fan creure il·lusòriament que som amos del nostre temps. Pensem que dominem el passat i que sabrem projectar-nos més enllà del moment que ens acull, però de fet tots els nostres viures són una fràgil col·lecció de presents sense cap seguretat de continuïtat.
Per sort, no vivim així, angoixats en la fràgil temporalitat. Vivim de fe. Respirem convençuts, fins a l’últim alè, que el nostre batec trobarà el ressò d’un altre batec en el cor del nostre temps. La fe en la pròpia perdurabilitat ens fa viure cap endavant, fins i tot amb il·lusió, amb els colors de l’esperança.
No hem de viure trasbalsats pensant que bateguem en un temps limitat. Però sí que hauríem de recuperar, des de l’optimisme, una part del desfici temporal dels protagonistes que habiten a In time. Hauríem d’aprendre que aprofitar el temps ens ha de portar a ser eficaços en l’amor. Tot és temps. I sense temps, tot és res en aquesta vida. De fet, quan marxem d’aquest món, només deixem les converses que hem mantingut amb els que hem intentat estimar. Només queda el temps que hem regalat als altres. I quan els cucs ens roseguen, només troben el gust de les paraules pronunciades, i dels silencis sostinguts.
El temps és el millor regal, perquè regalem als altres un bé preuadíssim que no sabem en quina mesura disposem. Quan regalem temps, ens regalem als altres. Regalem el que no tenim, el que no sabem ni de nosaltres mateixos. El temps és el paper d’embolicar de l’amor.
Però per regalar-nos en el temps, hem de ser molt generosos. Hem de ser capaços d’aturar tots els nostres rellotges mentals i entregar tota la nostra presencialitat a l’altre. No tothom sap regalar temps. Jo he tingut la sort de conèixer persones que m’han regalat el seu temps: entrava al seus despatxos, tancaven la porta amb parsimònia i em miraven directament als ulls. Aturaven la inèrcia de la vida, i el temps es feia més dens i gustós. Les seves orelles atentes eren una abraçada de benvinguda que semblava capturar l’eternitat. Quan jo els parlava, semblava que tenien tot el temps del món per comprendre’m. Semblava que havien nascut per escoltar el que jo els volia dir.
En el nostre món, ple d’estímuls, botons, whasapps i geolocalitzacions, vivim el temps apressats, a la deriva. Fugaços, recorrem l’autopista de les experiències, sense recordar que la parada final és la mort. Ens caldrà de tant en tant contemplar el paisatge que s’insinua a banda i banda de l’autopista, perquè el pitjor peatge és no haver sabut regalar-nos a temps... A temps per estimar.