Diguem “NO” a la violència masclista
L’eslògan “No és No” ha esdevingut al llarg dels darrers anys un clam massiu i popular per a la conscienciació, identificació, visibilització, pedagogia i eradicació de la violència envers les dones; una xacra endèmica que hem patit i patim i que requereix que, de forma absolutament prioritària, d’un cop per totes, abordem de forma integral i al llarg de tot el cicle vital de cadascuna de les persones –des de la infantesa fins a la plena adultesa- per tal d’avançar cap a una societat plenament igualitària i respectuosa que superi el patriarcat, on qualsevol forma i/o expressió de violència no hi tingui cabuda, i on cap dona hagi de tenir por.
Algunes i algunes podrien pensar que això, al cap i a la fi, només és una visió onírica de la societat; una meta que difícilment serà assolible. De fet, enguany s’han fet públics estudis com l’elaborat recentment per l’Hospital Clínic que alerten que aquest 2018 s’han atès un 33% més d’agressions sexuals que l’any passat. Xifres com aquesta evidencien el problema actual, real i sistemàtic que pateixen indiscriminadament les nostres filles, germanes, mares, àvies, amigues, companyes... I que sinó afrontem de forma decidida i definitiva, correm el seriós risc que se sistemitzi en la nostra societat. Una realitat, a més, que durant molts anys ha estat invisible, arrelada profundament en l’imaginari col·lectiu, però que voluntària o involuntàriament, entre tots i totes no hem fet tot el que estava a les nostres mans per donar-la a conèixer i combatre-la.
És evident, doncs, que ens queda per endavant un llarguíssim camí per recórrer. I diades com la del 25 de novembre ens ho recorden any rere any. El treball de visibilització i eradicació de la violència masclista, però, és una tasca diària que va molt més enllà de la commemoració d’una jornada –necessària, malgrat tot- com aquesta. És una feina que hem de fer cadascuna de nosaltres i que ha d’anar acompanyada imprescindiblement de la prestació des de les administracions d’eines i recursos efectius dirigits a l’atenció i recolzament de les víctimes; d’una ingent tasca pedagògica al llarg de totes les etapes de la vida; i d’una justícia efectista i garantista que empari i protegeixi de veritat a les víctimes.
Amb tot, em resisteixo a pensar que aquesta meta que hem d’assolir com a societat sigui un fita impossible. Crec, fermament, que com a societat tenim la capacitat i la voluntat necessàries per donar la volta al mitjó. Els avenços assolits en la matèria, malgrat que insuficients, són claus i esperançadors. Cada dia els carrers i places dels nostres pobles i ciutats s’omplen de més i més gent implicada en aquesta causa transversal. Cada dia són més les persones que prenen consciència d’aquesta realitat. Cada dia són més les dones que troben la valentia i el recolzament suficients per denunciar la violència que pateixen. Cada dia, en definitiva, som més dones i homes que ens revelem davant d’aquesta xacra i que cridem als quatre vents: “No és No!”.