Arduí d'Ivrea - Viquipèdia, l'enciclopèdia lliure
Arduí d'Ivrea
Arduí d'Ivrea (marquès Arduí I d'Ivrea) (¿Pombia?, 955 – Abadia de Fruttuaria, 14 de desembre de 1015) fou marquès d'Ivrea entre 990 i 999 i rei d'Itàlia entre 1002 i 1014. Fou membre de la família anscàrica o dels anscaris o anscàrides.
Arduí era fill de Dadó (Dadone), comte de Pombia, i d'una filla natural d'Arduí Glaber comte d'Auriate i després de Torí. Al seu torn Dadó era fill d'Amadeu I d'Ivrea comte de Pombia, fill d'Adalbert I d'Ivrea (marquès del 902 al 924). A la mort d'Amadeu I de Pombia (962) el va succeir el seu fill gran Adalbert (962-973) però mort aquest al cap de nou anys el va succeir el seu germà Dadó (973-998). Els comtes de Pombia foren elevats a marquesos poc després que el marquès d'Ivrea, Berenguer, va pujar al tron d'Itàlia com a Berenguer II el 15 de desembre del 950 després de la mort de Lotari II d'Itàlia el 22 de novembre anterior. El comte Amadeu i Berenguer eren cosins i amb l'elevació de rang es va assegurar la seva lleialtat. En un document del 964 i un altre de data incerta però de l'època de Berenguer II, s'anomena a Arduí indistintament marquès en un i comte en un altre ("una tera Harduini marchio; "terra Harduini comes") .[1] Arduí va succeir al seu pare com a comte de Pombia el 998.
Marquès d'Ivrea[modifica | modifica el codi]
Conrad d'Ivrea, el marquès d'Ivrea, no tenia descendència, i va nomenar el seu successor el seu cosí Arduí de Pombia. El 990 Arduí va deposar a Conrad com a marquès d'Ivrea en uns esdeveniments que no estan gens clars, encara que sembla que va succeir amb el beneplàcit de l'emperador Otó III, ja que a l'any següent Arduí va ser nomenat comte palatí per Otó. La marca comptava llavors amb les ciutats d'Ivrea, Vercelli, Novara, Vigevano, Pombia, Bulgària (actual Bulgarograsso) i la zona de Lomellina (al costat de Pavia).
Aviat Arduí va tenir fortes disputes i desacords amb els bisbes de Vercelli i d'Ivrea, que intentaven evitar que la marca d'Ivrea seguís els passos del Sacre Imperi perquè els bisbes fossin directament elegits per les autoritats seglars. El febrer de 997 les disputes van derivar en una guerra oberta contra el bisbe de Vercelli, Pietro, i Arduí va assetjar la ciutat. Aviat va entrar en ella amb els seus vassalls menors i va calar foc la catedral, causant la mort del bisbe. Per l'assassinat d'un bisbe el papa el va excomunicar immediatament. Aprofitant l'excomunió, Warmond, bisbe d'Ivrea, va promoure disturbis contra el marquès, i la ciutat va patir una onada de saquejos i assassinats. El 998 va heretar el comtat de Pombia del que va poder prendre possessió. El 999 Otó III va promoure la pujada al tron papal de Silvestre II, que va convocar Arduí a Roma. Una vegada allà el papa va tornar a excomunicar a Arduí davant del Concili i del propi emperador. Així que a la seva tornada a Ivrea, per evitar nous disturbis encara més greus, Arduí va cedir marquesat al seu fill Arduí II d'Ivrea i va expulsar de les seves seus els bisbes d'Ivrea i Vercelli. Encara que des d'aquell moment el titular de la marca (i potser del comtat de Pombia) era el seu fill, ell continuava mantenint les regnes del poder.
Mentre Arduí arribava a Ivrea, Otó III havia tingut temps d'arribar a Ravenna, i allí es va assabentar del canvi de titular a Ivrea i es va traslladar ràpidament a Pavía i va convocar al jove Arduí II a la seva presència. Quan Arduí II estava arribant a Pavía es va adonar que la reunió era una trampa, i amb l'ajuda del comte de Pavía i del comte palatí va poder escapar i tornar a Ivrea.
L'emperador va aprofitar la fugida i va aconseguir que el papa excomuniqués també a Arduí II. Seguidament va cedir al seu cosí Ulric Manfred II de la marca de Torí o marca Arduina, la regència de la marca d'Ivrea, donant-li instruccions precises per sufocar la rebel·lió anscárica dels dos arduins. Tanmateix, aquesta nova excomunió no va descoratjar Arduí en la seva lluita contra l'emperador i l'Església. Ulric Manfred no va poder dominar als rebels d'Ivrea perquè aviat la rebel·lió es va estendre com la pólvora per tot Itàlia i el propi emperador va haver de tornar a Itàlia per fer-li front. Derrotat, Arduío va haver de refugiar-se al ducat de Borgonya, sota la protecció del seu cosí Otó-Guillem, fill d'Adalbert I d'Ivrea. Mentrestant, l'emperador firmava un diploma datat el 9 de juliol de 1000 pel qual donava algunes de les terres d'Arduí a Warmond, bisbe d'Ivrea, Lleó, bisbe de Vercelli i al comte Ulric Manfred. Per la seva part, Pavía havia passat a mans de la marca Obertenga i Asti i Acqui a la marca Aleràmica.