Dál Riata (també anomenat Dalriada o Dalriata) va ser un regne gaèlic situat a la costa oest d'Escòcia, juntament amb alguns territoris de les costes nord-orientals d'Irlanda. A finals del segle VI i principis del segle VII, també incloïa pràcticament tot el territori que actualment es coneix com Argyll i Bute, i Lochaber, a Escòcia, i el comtat d’Antrim, a Irlanda.[1]
Al principi, al territori d'Argyll, el regne consistia en tres descendents (en anglès, kindreds) de sang emparentada: Cenél Loairn (clan de Loarn) al nord i al centre d'Argyll, Cenél nÓengusa (clan d'Óengus), assentat a Islay, i Cenél nGabráin (clan de Gabrán), assentat a Kintyre; un quart descendent, Cenél Chonchride d'Islay, es considerava aparentment massa petit per poder ser considerat d'un grup major de sang. Cap a finals del segle VII, un quart descendent, Cenél Comgaill (clan de Comgall) va aparèixer en els territoris de l'est d'Argyll. Els districtes de Lorn i Cowal, a Argyll, prenen el seu nom de Cenél Loairn i Cenél Comgaill respecivament,[2] mentre que el districte de Morvern es coneixia formalment com a Kinelvadon, de Cenél Báetáin, una subdivisió dels Cenél Loairn.[3]
S'acostuma a veure Dál Riata com una colònia de les tribus gaèliques d'Irlanda a Escòcia; tanmateix, alguns arqueòlegs, com Ewan Campbell han refutat aquesta teoria.[4] La paraula llatina scotti, el nom pel qual es coneixien en temps antic els habitants d'Irlanda, té un origen etimològic incert, però posteriorment fa referència als parlants de gaèlic, siguin d'Irlanda o de qualsevol altre territori d'aquest continuum lingüístic goidèlic. Thomas Charles-Edwards considera que els termes llatins scotti i anacotti fan referència a les conferacions a l'Ulster i a Leinster respectivament. L'etimologia d'scotti, i les seves arrels gaèliques, si en té, són incertes. Aquest mot, en fonts clàssiques, es relaciona específicament a invasors provinents d'Irlanda, o bé és geogràficament ambigu. Per contra, no hi ha referències clares del terme scotti a Escòcia durant la invasió romana. Malgrat moltes referències en què s'observen les diferents combinacions de picti, scotti, hiberni, attecotti i saxones com a l'arquetip dels enemics de Roma, no es llisten mai junts els scotti amb els hiberni, cosa que confirma que eren noms alternatius per referir-se als irlandesos, o a les confederacions d'irlandesos.
El regne va aconseguir la seva grandesa sota el regnat d'Áedán mac Gabráin, que va reganr entre 574 i 608, però la seva expansió es va produir després de la derrota a la Batalla de Degsastan, el 603, contra d'Æthelfrith de Northúmbria. Les grans derrotes a Irlanda i Escòcia durant el temps de Domnall Brecc, mort el 642, va acabar amb l’”època daurada” de Dál Riata, i el regne va passar a convertir-se en un client de Northúmbria, posteriorment controlat pels pictes. No hi ha acord sobre el destí que va viure el regne a partir de finals del segle VIII: alguns acadèmics no hi veuen cap moment de ressorgiment o renaixement després del llarg període de dominació estrangera (després del 637 fins al voltant del 750 o 760), mentre que d'altres hi veuen un moment de renaixença sota el regnat d'Áed Find (736-778), i després amb Kenneth MacAlpin (en gaèlic escocès, Cináed mac Ailpín), el qual es diu que va prendre les regnes del tron després del 840, després de la derrota desastrosa de l'exèrcit picte contra els víkings: alguns clamen que el regne de Fortriu va ser usurpat per les generacions de Dál Riata anteriors a MacAlpin (800-858).[5] L'existència com a regne independent de Dál Riata va acabar durant l'època víking, quan es va unir amb els territoris dels pictes per crear el Regne d’Alba.
Etimologia i llengenda de fundació[modifica | modifica el codi]
El nom Dál Riata prové de l'irlandès antic: Dál significa "porció" o "compartir", i es creu que Riata o Riada és un nom propi de persona. Així, el conjunt significa alguna cosa com "la porció (el territori) de Riada".[6]
La tradició més estesa de l'origen del regne estableix que va ser fundat cap a finals del segle V pel rei semillegendari Fergus el Gran (en gaèlic escocès, Fergus Mòr Mac Earca), l'ancestre dels reis posteriors d'Escòcia. La segona tradició, de la qual es va fer ressò el monjo anglosaxó Beda (el Venerable), evoca un rei, Reuda, cap al 220, de les genealogies mítiques irlandeses, un fill de l'Ard ri Erenn llegendari Conaire Cóem,[7] originari d'Antrin, a l'actual Irlanda del Nord, el qual, al segle III, va donar el seu nom a aquest regne quan hi va establir la primera colònia.
"A continuació, a més dels bretons i dels pictes, la [Gran] Bretanya acollia un tercer poble: els scots. Aquests, emigrants sota el comandament del seu cabdill, Reuda, van capturar, quan negociaven o quan utilitzaven la força, diverses colònies, de les quals poden disposar sempre. Encara se’ls anomena dalríades, del nom del seu cabdill, ja que en la seva llengua daal signfica "una pàtria"".
— Beda, El Venerable. Historia ecclesiastica gentis Anglorum, Llibre I, Capítol 1.
Pel que fa a l'existència en el regne de Dál Riata de dues regions tan allunyades, els arqueòlegs no han trobat rastres o proves que demostrin una conquesta d'aquesta magnitud, i es creu que les dues regions estaven lligades pacíficament des de l'Edat del Ferro. A partir del segle VI, Dál Riata és present en totes les fonts escrites, com a La vida de Sant Columba, de Sant Adamnán, escrita a Iona cap a finals del segle VIII, la qual sembla ser la més fiable. A Iona, des de la seva fundació per Sant Columba, els monjos cronistes irlandesos de l'Alta Edat Mitjana escrivien cròniques de la seva època contemporània, i dels fets posteriors, com els Annals d'Ulster o els Annals de Tigernach. El regne de Dál Riata controlava el territori d'Argyll, a la costa oest d'Escòcia, sota el comandament de Fergus mac Erc, abans de la seva mort cap al 500, però el 637, els habitants irlandesos i escocesos del regne es van separar definitivament.
Societat i paisatge[modifica | modifica el codi]
El paisatge humà modern de Dál Riata és molt diferent del que presentava al primer mil·lenni. La gran majoria de la població viu actualment en assentaments molt més grans que en temps antics, mentre que en algunes zones, com Kilmartin o moltes altres illes, com Islay i Tiree, haurien tingut més o menys el mateix nombre d'habitants que avui dia. Molts dels petits assentaments han desaparegut actualment, de manera que el paisatge és força més buit, i moltes zones en què hi havia granges, estan abandonades. Fins i tot el paisatge físic no és exactament el mateix que era, ja que el nivell del mar ha canviat, i la combinació de l'erosió i el procés de creació d'aiguamolls han alterat considerablement la forma de la costa en diversos llocs, mentre que l'acumulació natural de turba i els canvis fets de la mà de l'home, produïts per l'extracció d'aquest material, han alterat els paisatges de l'interior.
Essent normal en aquella època, les granges d'economia de subsistència eren la forma d'ocupació principal de gran part de la població. La civada i l'ordi eren els principals cultius de cereals. A més, el pasturatge era especialment important, i la transhumància era la pràctica més estesa en tot el territori. Algunes zones, sobretot Islay, eren especialment fèrtils, i hi havia bones pastures durant tot l'any, com a Irlanda. Tiree va guanyar fama amb el pas del temps per les civades i els ordis, mentre que les illes més petites i deshabitades s'utilitzaven per a la ramaderia ovina. La zona, fins molt més tard, era important per la indústria pesquera de la costa i per la quantitat de marisc; per tant, el peix i la resta de la gastronomia marina eren un component fonamental de la dieta d'aquestes societats.[8]
El Senchus no llista cap clan a Irlanda, però menciona un descendent aparentment menor, Cenél Chonchride, a Islay, descendent d'un altre fill d'Erc, Fergus Becc. Un altre descendent, Cenél Báetáin de Morvern (després es va convertir en el clan Maclean), es va desviar del Cenél Laiorn cap al mateix temps en que el Cenél Cmgaill es va separar dels seus parents. El Cenél Loairn hauria estat el més gran dels "tres descendents", tal com ho fa constar el Senchus, el qual estava dividir en el Cenél Shalaig, el Cenél Cathbath, el Cenél nEchdach i el Cenél Murerdaig. Entre el Cenél Loairn, també es llista l'Airgíalla, la confederació irlandesa, encara que si bé s'hauria d'entendre que eren colons irlandesos, es podria tractar de qualsevol altra tribu. Bannerman proposa un nexe amb l'Uí Macc Uais. El significat d'Airgíalla, "donadors d'hostes", s'afegeix a la incertesa, tot i que s'ha d'observar que només es donava aquest nom a un grup d'Irlanda. No hi ha cap raó per suposar que es tracta d'una llista completa o acurada.[9]
Entre els centres reials a Dál Riata, sembla que Dunadd va ser el més important de tots. Després d'haver estat excavat parcialment, s'hi ha descobert armes, pedres de mòlta de gra i diversos motlles per a la manufactura de joieria, a més de fortificacions. Entre altres materials d'estatus elevat, s'hi ha d'incloure peces de cristalleria i àmfores per al vi provinents de la Gàl·lia, descobertes en grans quantitats tant a la Gran Bretanya com a Irlanda. D'altres centres neuràlgics menys importants destaca Dun Ollaigh, seu dels reis del Cenél Loairn, i Dunaverty, a l'extrem meridional de Kintyre, a les terres del Cenél nG