MAMMA MIA! ara la pel·lícula | IN FERNEM LAND
Era inevitable, després del sorprenent i perdurable èxit del musical estrenat fa quasi deu anys a Londres (1999) i representat des de aleshores per tot el món, també a Barcelona on torna després d’un inexplicable parèntesi estiuenc, el Musical amb cançons dels Abba, s’ha fet pel·lícula.
S’ha de dir que les darreres adaptacions de musicals de Broadway portats al cinema, han tingut una mediocre acollida i que un cop més hem de dir que el gènere ha quedat com una cosa anacrònica, sense gaire transcendència a la recaptació de les taquilles, malgrat els èxits assolits al teatre, al menys aquests han estat els casos de The Producers, Chicago o Hairspray. Per això sorprèn que una de les actrius més reconegudes dels darrers anys al cinema, amb rècord de candidatures als Oscar, s’hagi llançat a protagonitzar-la. Potser Meryl Streep ha pensat que si no aprofita una protagonista com aquesta, poques oportunitats tindrà més per sorprendre al món.
També sorprèn que Phillida Lloyd, una de les directores més reputades de l’escena britànica (recordeu la Gloriana i el darrer Macbeth del Liceu?), sigui la responsable de portar una història tan poca cosa al cinema.
Per sobre de tots hi han dos valors, Benny Andersson i Björn Ulvaeus, autors de la música i les lletres de les cançons que es resisteixen a ser oblidades per les generacions més joves que no han tingut cap inconvenient en acceptar-les sense complexes.
Ho haig de dir, el musical Mamma Mia! és un rave monumental i no parlo de la versió barcelonina, que no he vist, parlo de la original, la de l’estrena de Londres a l’any 1999, que vaig veure. Això si, els últims 15 minuts es produïa una catarsi fabulosa difícil d’oblidar.
Aquest musical és un pur pretext per tornar a escoltar les cançons dels Abba, però argumentalment el llibret és molt dolent.
Al 1968 es va fer una pel·lícula que es deia Buona sera, Mrs. Campbell, protagonitzada per la Gina Lollobrigida i Shelley Winters, que tenia la mateixa base argumental que aquesta Mamma Mia!. D’aquesta pel·lícula es va fer una versió musical estrenada a Broadway a l’any 1979 sota la direcció del actor José Ferrer, amb música de Burton Lane i lletres de Alan Jay Lerner, i com a protagonista el gran baix Cesare Siepi (inexplicablement la gravació de la banda sonora la va fer Paul Sorvino) i Georgia Brown. Aquest deliciós musical va ser un autèntic fracàs i en canvi aquesta Mamma Mia! un èxit sense precedents.
Al hora de portar-la al cinema s’han fet alguns lleugers canvis i se li ha donat un toc gai, com si aquest musical per si sol no ho fos prou, però deu ser per allò de fer-lo modern i acontentar al públic, majoritàriament d’aquest col·lectiu , que el consumirà amb fruició. Tonteries, aquest públic es fixarà més en les bogeries de la Donna i les seves esbojarrades amigues, que no en històries paral·leles agafades amb calçador i molt tangencials.
Amb un entorn natural absolutament envejable, promoció turística per les paradisíaques illes gregues, la pel·lícula és fluixa, fluixa, fluixa.
Una fotografia descaradament dolenta, volent potenciar tan la llum mediterrània que moltes vegades provoca uns contrallums antinaturals i molestos. Unes coreografies infectes i un moviment vertiginós de la càmera per allò de voler simular més videoclips que veritables moviments coreogràfics i unes situacions previsibles i poc còmiques, amb personatges molt simples i d’un sol traç que queden llunyíssim dels grans personatges de les comèdies dels anys cinquanta.
De les interpretacions cal parlar de Meryl Streep. Ella es va entusiamar amb la idea de protagonitzar la versió pel cinema i això es nota. A part de la exhibició gestual en que ens té acostumats, amb els tics que ens ha repetit fins l’extenuació, la gran Meryl Streep s’ho passa d’allò més bé. Esbojarrada i divertida, amb un físic molt deteriorat i amb una interpretació musical més que notable. Llàstima que a vegades no sàpiga agafar el registre correcta a les cançons que interpreta, sobretot a la més dramàtica, la preciosa “The Winner Takes It All”, on la interpretació musical no s’ajusta gens a la gestual.
Excel·lent Amanda Seyfried fent la filla Sophie. La càmera estima a aquesta noia i transmet dolçor i joventut. Està esplèndida i canta bé.
Amanda Seyfried i Dominic Cooper (Mamma Mia!)
Les esbojarrades amigues, Rosie (Julie Walters) i Tanya (Christine Baranski) no m’han agradat gens. Volen fer gràcia, que és el pitjor que es pot fer, si no la tens o si les situacions son grotesques i previsibles i volen provocar gràcia, a mi acostumen a no fer-me’n i aleshores es cau en lo patètic.
Dels tres possibles pares de la criatura, tot estar decidit des de el principi, Pierce Brosnan s’emporta el gat a l’aigua. Fins hi tot canta millor del que hom pugui imaginar, malgrat que no deixa de fer una certa pena. No te en cap moment la guspira genial d’un Gary Grant.
Els altres dos (Colin Firth i Stellan Skarsgård) son comparses, pallassos d’una comèdia absurda.
Que la colònia autòctona femenina estigui representada per dones tan camperoles no deixa de ser un tòpic més i tot plegat, malgrat les bones crítiques que ha obtingut arreu, m’ha semblat una autèntica nul·litat, però….
Doncs si, hi ha un però, durant tota l’estona, que passa volant malgrat no passar res, tens la cama en moviment, amb les cançons engrescadores d’aquest mític grup tan hortera i vulgar com vulgueu, però definitivament tocats per la gràcia dels privilegiats. Això no és una pel·lícula, és un divertiment, una bogeria, un esbojarrat seguit de despropòsits i si us ho preneu així és possible que us acabi agradant.
Quan he dit que el millor de l’obra de teatre, era el últim quart d’hora, això és reconegut per tothom. Un cop s’ha acabat l’intranscendent trama, les tres boges i tota la companyia es munten una festassa, amb la repetició d’alguns temes, disfressats amb el vestuari mega hortera dels Abba (roba cenyida i acolorida per daltònics, pantalons de pota d’elefant, sabates amb plataformes, moltes lluentors, m’enteneu oi?), fent aixecar la platea del teatre i creant un clima d’extraordinària catarsi.
El cinema, obviant que els llenguatges son oposats, volen fer el mateix i a part de que és més curt i que l’aparició del tercet masculí m’ha fet enrojolar de vergonya aliena, no assoleix ni de lluny el que es produïa al teatre. Serà per que hem vist la pel·lícula en la sessió de las sis de la tarda i aquella hora la gent s’estava empassant la pesadíssima desfilada dels atletes, al cinema érem quatre gats, que com podeu imaginar, ens hem quedat quietets a la butaca, sense deixar anar en cap moment la ploma.
Potser si no us espereu gaire cosa us ho passareu bé, però si no, millor que agafeu un DVD d’un musical de la MGM i us quedeu a casa fresquets.
per Joaquim a 9 d'Agost de 2008
← Avui anem a Orange, fan Faust.
Beijin 2008: reflexions al voltant de la inauguració dels Jocs →
Me ha parecido uno de los desastres más grandes de los últimos tiempos. A su lado “Chicago” es una obra maestra. No hay coreografía alguna, todos van dando saltos espásticos como si eso representara que están contentos. Una fotografía oscura y sucia que ni siquiera aprovecha la belleza de los paisajes naturales. El “toque gay” esta tan mal desarrollado que me parece que a mucha gente le costará de entendenderlo. Mal casting se mire por donde se mire, para mí no se salva ni Meryl Streep a la que siempre he mirado con respeto. Por cierto Ximo, las dos amigas (que están fatales) son Julie Walters y Christine Baranski, pero el cambio de nombre tampoco las ayuda. Sigue sin haber suerte en la traslación de musicales teatrales al cine, excepción hecha de “Sweeney Todd”. ¡Una pena!
9 d'Agost de 2008 a les 9:26
Efectivament, si no hi vas per simple entreteniment, no val la pena anar-hi. El cert és que les cançons estan ben orquestrades i, a mi al menys, em sembla que em van agradar més que quan eren éxits del moment. O potser és que jo tinc menys prejudicis ara, que també podria ser.
I la Merryl Streep, que a mi no m’ha agradat mai gaire, la vaig trobar molt bé.
Això del toc gay, ja m’ho explicaràs, perquè jo dec ser molt tanoca i no el vaig saber veure.
9 d'Agost de 2008 a les 10:44
Gràcies Roberto per l’aclariment, vaig confondre les amigues de la filla, per les de la mare i si unes són dolentes, les altres són inexistents. Ja ho he corregit.
Si noi, no acabo d’entendre com li han donat bones crítiques, fins hi tot ahir el Gorina la deixava bé, No entenc res!.
No estic d’acord amb lo de Sweeney Todd. La translació cinematogràfica és extraordinària, però allà falla estrepitosament la part vocal, absolutament massacrada pel interès personal de Sr. Burton, amb el seu actor de capçalera i el que és pitjor per la impossible Bonhan-Carter que massacra a Ms Lovett. Ara que tinc el CD de la banda sonora, me’n he adonat del crim comés a l’obra de Sondheim, i el que és pitjor, amb el seu consentiment.
Ferran està posat tan en calçador que es possible que hi hagi molta gent que no ho vegi.
Hi ha una conversa al vaixell, dels altres dos pares possibles (Bill) Stellan Skarsgård i Harry (Colin Firth) on aquest comença a explicar-li a l’altre, abans de ser interromputs per la patètica Julie Walters, que la Donna ha estat la única dona de la seva vida i que després s’ha quedat solter i que li agradaria ser el pare de la criatura perquè…i llavors queda tallada la conversa per tal de que l’altre ens pugui ensenyar el cul, en una escena on la Phillida Lloyd no ha estat gaire inspirada, que diguem. És un suggeriment, que si no tingués continuïtat en l’escena del casament passaria encara més desapercebuda, però allà i de forma absolutament forçada veiem una complicitat de ridícules mirades entre Colin Firth i un jovenet grec morenàs (topic rere topic) que ni tan sols parla, però que quan arriba l’hora absurda d’aparellar a tothom, queda força clar que aquests dos s’han enrotllat durant el cap de setmana. Patètic.
Aquest musical sense aquest afegitó ja és prou gai, l’altre cosa és que el públic gai accepti aquesta pífia monumental de pel•lícula.
9 d'Agost de 2008 a les 12:35
Pues yo fui a Madrid para ver el musical en el teatro y me encantó, me lo pasé pipa. Claro que siempre me gustó Abba y que fui sin otra pretensión que lo que ocurrió..vamos, pasarlo bien. No he visto la pelicula aún, pero por los trailers que he visto..creo que me pasará lo mismo.
9 d'Agost de 2008 a les 13:15
Ya decía yo que lo del “toque gay” no lo iba a entender casi nadie… Es otra muestra más de la incapacidad de la directora para desarrollar situaciones. En la obra también sale el tema a último momento cuando el personaje de Harry le dice a Donna que ella fue la primer y la última mujer y que actualmente está en pareja con un amigo, no con el tópico morenazo griego de la película. Ximo, hay que tener estómago para comprarse el Cd o el Dvd de Sweeney Tood, ya había quedado claro que la parte vocal era lo peor de la película y una cosa es verla una vez en pantalla y otra muy diferente es verla en casa que es cuando una segunda visión puede ser mortal para determinadas películas.
9 d'Agost de 2008 a les 13:36
Hahaha, és que lo del Harry amb el jovenet grec, jo no hi vaig considerar un “toque gay”; simplement em va semblar una burrada!
9 d'Agost de 2008 a les 17:05
Encara no l’he vista, espero a que surti en DVD. Pero em criden l’atenció un parell de coses que dius, ximo: Chicago si que va ser una película amb molt altes recaptacions. Una cerca al google permet comprobar-ho per varies i contrastades bandes.
I l’altra…perquè dius que la Meryl Streep està molt deteriorada físicament? Bé, pregunta tonta per part meva: ho dius perquè t’ho ha semblat, es clar. Pero es que la Meryl va neixer al 1949, o sigui que té gairebé (si no se’n amaga cap) 60 anys. Jo la trobo, per les fotos, pel trailer, per les entrevistes, maquísima, preciosa, riallera, feliç! Fer-se gran es sinònim de deteriorar-se? Jo no ho vec així…mira que hi ha gent bellísima als 60 i d’altra molt lletja als 20…perquè no ho vec per la tersura de la cara o el cos eixut, sino per la expressió, la vitalitat, el carisma i la energia que es trasmet…
9 d'Agost de 2008 a les 23:22
Bé, quan dic que està deteriorada no estic pas dient que estigui lletja, estic dient que se la veu molt deteriorada, altres dones als 60 estan millor. Potser és una cosa volguda per part de la direcció o és que actualment està així i prou, cosa que no treu que pugui ser feliç i riallera, ara preciosa no, o al menys jo no li trobo. Fa més pinta de Golden Girl que no d’altre cosa, però res a dir al respecte, a l’obra de teatre la protagonista és una dona al voltant dels cinquanta , no dels seixanta. La filla té 20 anys i la va tenir quan ella voltava els 25, no quan voltava els 40, però a part d’això, res més a dir, a part de tot el que he dit, que no és poc. M’agradarà saber la teva opinió.
10 d'Agost de 2008 a les 1:39
Yo mientras en una película musical me canten más o menos bien ya estoy contento porque soy un total adicto al canto en todas sus manifestaciones, con especial predilección por la ópera, zarzuela, opereta y comedia musical. Pero sin rechazar NINGUN otro género.
En esta película Meryl Streep canta bien y Pierce Brosnan no hace el ridículo en ninguna de sus escasas intervenciones. Conclusión: me divertí. Independientemente del erróneo casting de las amigas. Con la de actrices cantantes que hay en USA!
De acuerdo, no es una buena película, pero es como uno de aquellos inocuos films de los años 40/50 que se hacían para pasar el rato, por ejemplo los musicales de Judy Canova, salvando las diferencias de color, escenarios naturales y compositores.
El musical teatral “Mamma mia!” me pareció tan horrendo en Londres, cuando lo ví después de su estreno (a pesar de los increibles y maravillosos 15 minutos finales!) que sabía que por mala que fuera la película sería mejor que su originaria en el teatro, para mi gusto particular.
El argumento es espantoso y una copia nefasta de “Buona sera Mrs. Campbell” y, sobretodo, de “Cinco almohadas para una noche” (vehículo casi lamentable de Sara Montiel), donde se plasmaba lo que la madre hizo “aquella” noche en que se engendró la hija que, pasados los años, convoca a sus posibles padres, pues se ha enamorado de un muchacho que podría ser su hermano y quiere casarse con él (en ésto “Mamma mia!” difiere).
Las canciones de los Abba son muy iguales a sí mismas pero nadie le negará gancho a canciones como “Chiquitita”, “Dancing queen” y mi preferida “The winner takes all”, por poner sòlo tres ejemplos localizables en este film. Yo creo que las diferencias estriban en unas letras muy bien pensadas y con un perfecto dominio del inglés coloquial, casi slang a veces, por lo que me imagino que tuvieron algún corrector de estilo aborigen en su momento.
Yo nunca he sido de bailongos pero también se me iban los pies al compás de la contagiante música y en la escena de “The winner takes all” se me fue alguna lagrimita. Y es que con una letra y una música y un paisaje y una Streep como ésos me entró síndrome de marujona.
Para pasar el rato sin prejuicios y olvidando los clàsicos de “Arte y Ensayo”.
11 d'Agost de 2008 a les 23:35
Crec que en aquesta vida no s’ha de ser tan tallant, que no t’agradi la peli ho entenc, peró que critiquis a la Meryl Streep . . . La Mery fa un paper perfecta.
Has d’entendre que no tothom te la mateixa sort que tens tu, que estàs a un lloc en el que et pots permetre tot tipus de crítica, que en aquesta vida hi ha gent més senzilla i que no ens ha rigut tan com a altres i que hem anat a veure “Mamma Mia” perquè es una pel•lícula musical amb un punt d’humor, que te unes lletres en les que qualsevol si pot veure reflectit i que tant et pot emocionar com fer riure.
Jo la vaig anar a veure, i vaig passar una estona molt agradable.
28 d'Agost de 2008 a les 18:17
Hola Lydia, benvinguda.
Perquè no puc dir que la Meryl Streep no m’ha agradat?
No és una qüestió de ser tallant o no, és més aviat una qüestió de sinceritat i de dir el que realment penso de les coses.
El dia que coincidim no hi haurà problema.
I és clar que em puc permetre dir el que em sembli, és el meu bloc, el meu recó, casa meva, on tots esteu convidats a entrar-hi i participar i sobretot, jo encantat de que ho feu.
M’agradaria seguir comptant amb la teva opinió, sempre que et sembli oportú.
28 d'Agost de 2008 a les 21:55
Ahir 5 de setembre del 2008 vaig a anar a veura el musical de Mamma Mia! em va agradar moltisim… es 1 dels musicals que m ha agradt + sobretot les artistes que fan de Dona, Sam, Sofie… SON ELS MILLORS!!!!!
I LOVE MAMMA MIA!!
6 de Setembre de 2008 a les 18:57
Ahir 5 de setembre del 2008 vaig a anar a veura el musical de Mamma Mia! em va agradar moltisim… es 1 dels musicals que m ha agradt + sobretot les artistes que fan de Dona, Sam, Sofie… SON ELS MILLORS!!!!! LES CANCONS EM VAN ARRIBAR AL FONS DEL COR
6 de Setembre de 2008 a les 19:02
Hola Anna, em sembla que és la primera vegada que deixes un comentari a In Fernem Land. Benvinguda!
Estic encantat de que t’hagi agradat tant. Ja saps que malauradament a mi, no.
Espero que continuïs deixant comentaris, si és que trobes coses del teu interès.
7 de Setembre de 2008 a les 15:28
hola, doncs jo he vist 2 cops la peli i feia anys que no sortia tan animada del cinema. la meryl i les noies estan molt divertides, i els homes estan molt bons, haha. resumint, és una pel·lícula de i per a dones (i gais).
14 de Setembre de 2008 a les 17:20