L'amico Fritz - Viquipèdia, l'enciclopèdia lliure
Coberta de la partitura per a piano
Nicola Daspuro (amb addicions de Giovanni Targioni-Tozzetti)
L'ami Fritz de Erckmann-Chatrian
31 d'octubre de 1891
8 de desembre de 1894 (estrena a Espanya)
Suzel, filla d'un arrendatari de Fritz (soprano) - Emma Calvé
Fritz Cobus, un ric terratinent (tenor) - Fernando de Lucia
Beppe, gitano amic de Fritz (mezzosoprano) - Ortensia Synnemberg
David, un rabí (baríton) - Paul Lhérie
Federico, amic de Fritz (tenor) - Guglielmo Bessi
Caterina, una criada (soprano) - Lina Parpagnoli
Hanezò, amic de Fritz (baix) - Giuseppe Cremona
L'amico Fritz és una òpera amb elements veristes en tres actes de Pietro Mascagni segons un llibret de Nicola Daspuro (amb addicions de Giovanni Targioni-Tozzetti), basats en la novel·la francesa L'ami Fritz d'Erckmann-Chatrian. Es va estrenar al Teatro Costanzi de Roma el 31 d'octubre de 1891.
La segona òpera de Mascagni va ser estrenada amb prou feines un any després de Cavalleria rusticana. De breu durada (una hora i mitja), l'acció té lloc en un poble al camp d'Alsàcia, on Fritz Kobus, ric terratinent que valora el celibat, fa una aposta amb David, el seu amic rabí, que ell no es casarà mai. Serà Suzel, la filla del granger, que el farà canviar d'opinió, gràcies a la gelosia del seu imminent matrimoni amb un jove del poble.[1]
La parella formada pels escriptors alsacians Émile Erckmann i Alexandre Chatrian varen escriure moltes novel·les, de les quals L'ami Fritz (1864) fou de les més populars. És un cant als petits plaers de la vida quotidiana, el camp, la vida natural i el sentiment de l'amor. Els autors van convertir la novel·la en una peça teatral, que fou el camí que va portar, finalment, a la creació de l'òpera de Mascagni.[2]
5 Enrergistraments
El nom de Mascagni va rebre un impuls meteòric el 17 de maig de 1890 amb la seva primera òpera, Cavalleria rusticana; de fet, gairebé es podria dir que a partir de llavors el camí va ser costa avall. De les disset obres que va escriure per a l'escenari només L'amico Fritz i Iris han sobreviscut en el repertori habitual i principalment en els teatres italians. No va ajudar el fet que Mascagni canviés constantment les seves fórmules operístiques. Immediatament es va allunyar d'utilitzar els ingredients de Cavalleria rusticana en una altra òpera.[3]
El sensacional èxit de Cavalleria havia augmentat les esperances d'una reactivació de l'òpera italiana després de més de deu anys de crisi. A l'any següent, Mascagni hi va contribuir amb aquest segon títol, amb un resultat triomfal per al públic en el moment en què es veia com el compositor més prometedor de la jove generació. La seva primera peça havia estat àmpliament admirada, però Mascagni volia descartar que la reputació de Cavalleria se centrés massa en el llibret i la història i que finalment aigualís la seva entrada com a compositor.[4] Per evitar la comparació amb el treball previ, Mascagni va canviar decisivament la poesia realista i va preferir la tradició de la commedia lirica, o sentimental. L'ambient serè i l'ambientació campestre suggereixen un exemple tardà del gènere semiserio, entre l'òpera seriosa i l'òpera bufa.[1] Mentre que l'òpera anterior està pintada en tons foscos, Fritz tendeix a ser banyada en colors més clars, en colors pastel. L'òpera, amb el seu entorn rural i la història de la recerca de l'amor veritable, té un final feliç, i fins i tot un bon tipus (David) que resulta ser jueu.[5]
Erckmann i Chatrian, cap al 1875, autors de la novel·la L'ami Fritz en què es basa el llibret
Poc se sap sobre el naixement de L'amico Fritz, el mateix músic diu que tot va passar per casualitat, uns mesos després de la primera representació de Cavalleria rusticana. Després de l'èxit rotund d'aquest treball, l'editor Edoardo Sonzogno va pressionar perquè el músic compongués una nova obra. Un dia en què Sonzogno i Mascagni van coincidir a Cerignola per assistir al bateig del segon fill del compositor, l'editor va treure de la butxaca un petit llibre per a donar a Mascagni. Era la comèdia francesa L'ami Fritz a partir d'una exitosa novel·la anterior homònima escrita a quatre mans per Alexandre Chatrian i Émile Erckmann. Mascagni, per la seva banda, també tenia una versió saborosa del que va succeir. El tren estava portant retard i fluïa lentament per les muntanyes de Lucània. Mascagni estava mirant per la finestra als turons amb vel de boira de l'hivern, quan Sonzogno va lliurar el text de l'obra al músic. El músic va llegir primer una mica sense voler i després amb un creixent fervor, completant la lectura abans que el destí del tren arribés i creient que aquest era just el tema que estava buscant. Amb Mascagni i Sonzogno també viatjava el periodista Nicola Daspuro. El temps restant per arribar al destí es va emprar per discutir els acords que es van tancar ràpidament. Al final de la negociació, Daspuro ja no era un mer espectador, sinó que s'havia convertit en el llibretista de la nova òpera de Mascagni, precisament, L'amico Fritz. Tres dies més tard, després del baptisme de l'infant, es van signar els contractes. altres versions diuen que no va ser ben bé així. En el moment en què Mascagni va entrar en contacte amb els materials de L'amico Fritz, de fet ja estava treballant sota contracte amb el mateix Sonzogno amb una altra feina, I Rantzau, que finalment es convertiria en la tercera òpera (Florència, 12 de novembre de, 1892). La trama de Rantzau havia vingut de la imaginació del reeixit duo literari Erckmann-Chatrian, així com l'ambientació alsaciana i, per tant, potser va decidir aprofundir en el coneixement d'aquests dos autors literaris.[6]
Això passava el gener de 1891, deu mesos després L'amico Fritz va ser posada en escena amb un èxit almenys tan memorable com el de Cavalleria rusticana. Mascagni va treballar sense descans, les seves descripcions són pintoresques: a les nits silencioses de Cerignola, a casa, relegat a una petita habitació amb el piano, en pijama (va compondre d'aquesta manera durant tota la seva vida), Nicola Daspuro al seu costat. El poeta escrivint versos, el músic componen la música. Si en algun moment de l'obra no trobaven la solució correcta, van recórrer a l'ajuda de Giovanni Targioni Tozzetti i de Guido Menasci per correspondència.[6]
Mascagni i dos dels seus llibretistes habituals Giovanni Targioni-Tozzetti i Guido Menasci. El primer li va donar un cop de mà en aquesta òpera, també.
Els autors de L'ami Fritz eren tots dos nascuts a Alsàcia -Émile Erckmann el 1822 a Phalsbourg, Alexandre Chatrian el 1826 a Grand-Soldat (avui Abrenschviller)-, els dos escriptors es van conèixer el 1847 com a companys de treball del diari Le Républicain alsacien. Les mateixes creences republicanes van consolidar la seva amistat i l'any següent els dos van començar a publicar les primeres històries de la seva fluida producció amb la signatura Erckmann-Chatrian. El 1889, quan la seva col·laboració de quaranta anys es dissoldria després d'una acalorada disputa sobre «qui fa què» i els drets d'autor, ja havien publicat una seixantena de novel·les, contes, i obres de teatre. L'ami Fritz va ser publicat per Hachette el 1864 a París amb gran èxit, que dotze anys més tard va ser reviscut quan Chatrian, en solitari, en va fer una adaptació teatral que va representar la il·lustre Comédie-Française el 1876.[6]
El moviment verista no estava simplement associat amb el teatre i l'anomenada «realitat», sinó també amb un nou estil de composició que va portar a dissonàncies i modulacions no resoltes,i es va lliurar a l'orquestra un paper més actiu en el seu acompanyament sobre el drama del qual potser havia estat el cas en l'òpera italiana anteriorment; l'esperit postwagnerià havia pres el relleu. El que volia Mascagni, per tant, era un llibret que contingués tan poc de drama com fos possible, de manera que la música tingués un èmfasi natural. I es va sortir amb la seva: el llibret (que va ser construït per quatre individus, incloent-hi el compositor) es divideix en tres actes que simplement reflecteixen les alces i baixes del seguici de Suzel.[4]
Mascagni va començar la composició de l'òpera el 4 de febrer de 1891. Atès que l'obra havia de ser lliurada com més aviat millor a l'editor Sonzogno, que l'havia introduït en la programació de tardor del Teatro Costanzi de Roma, Mascagni va pensar al principi a recuperar alguns materials ja compostos per a una juvenil cantata In filanda (Liorna, 1881), però finalment va procedir treballar-la des de zero. D'una correspondència amb Amintore Galli, director artístic de Sonzogno, enviada des de Cerignola, sabem que el 7 de setembre de 1891, la partitura estava a punt fins a dos terços de l'últim acte, i que només faltava el duo d'amor. En la mateixa carta, li diu que ell mateix havia hagut de fer reescriure el tercer acte per Giovanni Targioni-Tozzetti i Guido Menasci, autors del llibret de Cavalleria.[6]
Emma Calvé, soprano que va crear el paper de Suzel
L'estrena fou el 31 d'octubre de 1891 al Teatro Costanzi de Roma, sota la direcció de Rodolfo Ferrari, i fou tot un èxit al qual va ajudar sens dubte la presència de cantants fora de sèrie[6] com Emma Calvé i Fernando de Lucia al repartiment.[3] Trenta-dues aclamacions a l'autor i set bisos donen la mesura exacta que es va tractar d'un èxit.[6]
L'amico Fritz va ser, després de Cavalleria, l'èxit més gran de la seva carrera malgrat traslladar-nos una feble història. El mateix Gustav Mahler la va presentar el 16 de gener de 1892 amb gran èxit a Hamburg; a Londres el 23 de maig 1892 a la Royal Opera House, Covent Garden.[7] La consagració definitiva de l'òpera va arribar el setembre 1892, quan va ser representada a Viena i el crític Eduard Hanslick, àrbitre de les opinions musicals a la capital austrohongaresa, va escriure sobre Mascagni: «No hi ha hagut cap altre dels grans que hagi rebut aquests honors, demostracions i ovacions com les que s'han fet a aquest il·lustre hereu de la música italiana».[6] A Austràlia la van poder veure el 19 d'octubre 1893 al Teatre de la Princesa a Melbourne.[7] Va ser representada per primera vegada al Gran Teatre del Liceu de Barcelona el 8 de desembre de 1894.
L'amico Fritz va ser títol habitual als escenaris europeus en la primera meitat del segle XX, encara que després dels seixanta gairebé en va desaparèixer. Mascagni va començar a caure en desgràcia quan el verisme va passar de moda i, sobretot, pels seus coquetejos amb el feixisme que l'han convertit en un personatge incòmode per a la cultura italiana, encara que en els últims anys la seva obra es troba en un procés de revisió.[8]
El 1937, Tito Schipa i Mafalda Favero van obtenir un ressonant èxit a la Scala, del qual ha quedat testimoni discogràfic.[8]
Maria Farneti com a Suzel el 1901
L'acció es desenvolupa en un poble d'Alsàcia.
Al menjador de casa seva, en el qual està tot disposat per celebrar la festa del seu aniversari, hi ha Fritz Kobus, ric hisendat, estimat de tots per la seva bondat i simpatia, i David, el seu amic íntim, que després de felicitar-lo per haver complert quaranta anys, intenta convèncer-lo perquè signi un document pel qual Fritz atorga un dot de 3.000 francs a la primera noia pobra que es casi al poble. Fritz fa broma sobre el matrimoni, ja que es considera un solter empedreït.
Entren Honezò i Frederico, amics de Fritz, i Caterina, la majordoma d'aquest. Els nouvinguts victoregen Fritz mentre David es preocupa de preparar el susdit document de dot que Kobus signa. Tots s'asseuen a la taula, menys David, que ha sortit amb el document, i mengen i beuen alegrement. Abans de marxar, David li diu a Fritz, fent broma, que si fos ell el nuvi hauria de doblar el dot de la noia. Fritz protesta, insistint en les seves conviccions de cèlibe i diu que el seu lema és: «Marit ..., no».
Quan David surt, Caterina anuncia a Suzel, la filla de l'administrador de Fritz, que ve a felicitar-lo. Entra Suzel, una jove molt bella i molt tímida que, sense atrevir-se tot just a pronunciar dues paraules, ofereix a Fritz un ram de violetes. Kobus agraeix l'obsequi amb gentils paraules, i tots elogien a la bonica noia i la fan beure amb ells. Federico proposa un brindis. Des de la terrassa arriba la melodia d'un violí. Quan aquesta cessa, Fritz va a veure qui tocava i es troba amb el seu amic Beppe, que ve també a felicitar-lo. Tots li preguen que torni a tocar i Beppe canta i toca el violí a la manera dels zíngars. Caterina avisa Suzel que el cotxe l'està esperant per portar-la a la hisenda. Suzel s'acomiada i surt.
David, que ha tornat a entrar abans que ella se n'anés, s'adona que la noia ha produït una grata impressió a Fritz. Tots fan bromes respecte a Suzel, i afirmen que ha de ser ella la primera que es casi i gaudeixi del dot concedit per Kobus, i divertidament proposen a David que es casi amb ella. Aquest protesta dient que el que s'ha de casar amb Suzel, o amb Nia, és Fritz, ja que és ric, agradable i bondadós, o sigui, que té totes les condicions necessàries per fer feliç a una dona. Fritz insisteix en el seu propòsit de romandre solter, i els seus amics, especialment David, aposten a què es casarà. Kobus accepta l'aposta i ofereix la seva millor vinya.
Se sent la música d'una xaranga que es va apropant a poc a poc fins al peu de la terrassa de Fritz. Són els orfes que aquest protegeix i que vénen a felicitar el seu benefactor.
Fernando de Lucia, el primer Fritz Cobus
Al pati de la casa que Fritz Kobus posseeix a Mésanges, Suzel està agafant flors i canta acompanyada per un cor interior. La música s'inicia amb el motiu de la cançó popular alsaciana Es trug das Madelein. La bella romança que canta Suzel té forma de balada antiga. Entra Fritz i elogia el cant de la noia. Suzel li ofereix les flors que ha agafat i li anuncia una sorpresa. Fritz, intrigat, pregunta què és, i la noia li diu que són les primeres cireres de l'hort. Seguidament surt per la porteta del jardí i apareix al cap d'un moment a la part alta d'una escala des d'on agafa cireres i les tira a Fritz, que és al pati. Després torna al costat d'ell amb el davantal ple de cireres.
Se senten els cascavells d'un cotxe que arriba. Entren David, Beppe, Honezò i Federico. David, en veure l'actitud de Suzel, que quan ells entren se'n va cap a la casa amb aire avergonyit, sospita que alguna cosa passa entre ella i Fritz. Aquest proposa als seus amics anar a fer una passejada per la hisenda i accepten tots menys David, que es queda al pati. Torna a entrar Suzel amb una gerra d'aigua. David li demana que li'n doni, i quan ella li allarga el gerro, li diu que li recorda a Rebeca i que ell s'imagina veure a Eleazar. Després li pregunta si coneix la Bíblia, i en respondre Suzel afirmativament, li demana que li expliqui la història de Rebeca. Ella li explica, i David li pregunta què contestaria si algú li digués a ella el que Eleazar va dir a Rebeca. Suzel, torbada, no sap què contestar.
Se sent la veu de Fritz trucant a Beppe. Suzel se'n va novament cap a la casa. Entra Fritz. David li diu que Suzel és una noia encantadora, que li agrada molt i que aviat trobarà marit. Fritz s'oposa que la noia es casi, al·legant que és encara molt jove; però David diu que està decidit a parlar amb el seu pare. Kobus s'indigna, oposant-se rotundament al fet que Suzel es casi; però David diu que no té por i farà el que li sembli. Fritz es mostra molt enfadat i David es dirigeix cap a la casa de camp en què hi ha Suzel i el seu pare.
Quan Fritz es queda sol manifesta la contrarietat que li han produït les paraules de David. Entren Honezò i Federico per acomiadar-se de Fritz. Aquest diu que David es queda, i quan arriba Beppe amb el cotxee, Kobus marxa amb ells. En sentir el soroll dels cascavells del cotxe; arriben David i Suzel i miren cap al camí, advertint que Fritz se n'ha anat amb els amics. La noia llavors no pot dissimular més els seus sentiments i es posa a plorar, desesperada, per l'abandonament de Fritz, dient «No tornarà més!». (Un cor interior diu aquestes mateixes paraules.) David demostra la seva satisfacció, ja que tot surt com ell desitjava.
Al menjador de casa seva, Fritz està sol i pensatiu recordant tristament a Suzel. Se sent una veu llunyana que pregona flors. Entra Beppe, i Fritz li confia les seves penes, i després entra David, que diu a Kobus que, efectivament, Suzel es casarà, ja que el seu pare ha donat ja el consentiment. Fritz no vol manifestar el que sent i marxa cap a dins. David ha sortit també, i entra Suzel amb una cistella de fruites per Fritz. Aquest torna a entrar i li pregunta sarcàsticament si és que ha vingut per convidar-lo a les seves noces. Suzel es posa a plorar i li prega que impedeixi aquest matrimoni que David i el seu pare han projectat sense dir-li tan sols amb qui s'ha de casar. Fritz llavors li pregunta si és que estima a un altre i per això no vol casar-se amb el que el seu pare ha triat per a ella, i Suzel contesta que sí. Kobus vol saber qui és i la noia no s'atreveix a dir-li-ho, però el mira amb tan amorosa angoixa que Fritz l'abraça i li declara el seu amor, amb gran felicitat de Suzel, que és l'única cosa que ambicionava.
Entren David, Honezò, Federico i Beppe, i Fritz, en veure's sorprès abraçant Suzel, confessa que ha perdut l'aposta i diu a David que la vinya és seva, però aquest se la cedeix a Suzel, juntament amb el document que li atorga el dot concedit per Fritz, acabant-se l'obra amb un cant d'amor.[9]
Tot i la primesa de la trama -exigit específicament per Mascagni- i la manca de qualsevol teatralitat, hi ha alguns moments sublims més enllà de l'obvi duo central, el duo delle ciliegie (duo de les cireres) de Fritz i Suzel.[3] L'amico Fritz és una obra de plàcid ambient rural, amb una parella protagonista amb certa semblança amb la de La Bohème i no és estrany que l'únic enregistrament molt difós d'aquesta obra la protagonitzin Freni i Pavarotti, els més famosos intèrprets de Mimì i Rodolfo. Els altres trossos més coneguts són: Son pochi fiori, romança de Suzel, Suzel buon dì, E anche Beppe amò, romança de Fritz, Non mi resta che il pianto, romança de Suzel.
Gustav Mahler estava encantat amb la música de Mascagni
Tot i que les declaracions només anaven dirigides a qualificar el llibret, una opinió negativa de Giuseppe Verdi sempre pesa en el compte d'aquest treball: «He llegit en la meva vida molts, molts llibres dolents, però mai he llegit un llibret tan idiota com aquest». Una contrapartida d'aquest judici autoritzat, fou el d'un compositor amb el mateix prestigi, Gustav Mahler, que va posar en escena L'amico Fritz a Hamburg el 1893. El gran músic de Moràvia va dirigir per primera vegada la música de Mascagni a Budapest, en un concert de Cavalleria rusticana el 26 de desembre de 1890. Mahler es va preparar meticulosament per aquesta producció mitjançant l'estudi de la partitura durant l'estada a l'estiu a Hinterbrühl, prop de Viena. A continuació, de Cavalleria va dirigir L'amico Fritz i I Rantzau. Mahler va mostrar gran interès en aquestes obres, de manera que el 27 de gener de 1893, en relació amb L'amico Fritz va escriure llargament a la seva germana Justine: Considero L'amico Fritz un pas decisiu després de Cavalleria [...] havent comprès les seves subtileses i la seva dificultat d'execució [...] El treball ara es replica en el creixent interès del públic. Afegeixo que Jauner (Franz von Jauner, exdirector de la Hofoper) de Viena va venir a l'última actuació; havia escoltat l'òpera amb la pesada direcció de Richter i després amb Mascagni al Prater. Molt amablement va voler tranquil·litzar-me sobre el meu treball, dient que tota la nit havia cregut que Mascagni havia estat al podi i que havia estat fidel als detalls més petits del seu estil. En aquest punt, també està clar que hi ha molts punts de contacte entre Mascagni i jo.[6]
El clima musical dominant és principalment bucòlic i primaveral. Hi ha marxes de bandes, cors infantils, cançons impregnades de temes folklòrics. Mascagni utilitza tota la seva experiència en la recerca de la preciositat dels timbres, empenyent amb audàcia solucions rítmiques i harmòniques inusuals. Una sonoritat exquisidament cambrística s'alterna amb moments de gran orquestra sense cap trauma acústic, però amb un efecte calculat: es poden sentir des de les primeres pàgines del preludi, en què un tema lúdic i lleuger, confiats a la fusta, s'alterna amb un motiu cantabile i legato, condensat per una catifa d'acords sincopats.[10]
Enrergistraments[modifica | modifica el codi]
(Fritz, Suzel, Beppe, David)
Pia Tassinari,
Amalia Pini,
RAI National Symphony Orchestra and Chorus
Àudio LP: Cetra
Laura Didier Gambardella,
Àudio CD: EMI
Àudio CD: Deutsche Grammophon
↑ 1,0 1,1 «Ressenya» (en italià). Teatro Comunale Luciano Pavarotti. [Consulta: 9 maig 2016].
↑ Alier, 2001, p. 412.
↑ 3,0 3,1 3,2 Fifield, Christopher. «Ressenya de l'òpera» (en anglès). Musicweb. [Consulta: 19 novembre 2015].
↑ 4,0 4,1 McHugh, Dominic. «Ressenya» (en anglès). MusicalCriticism. [Consulta: 9 maig 2016].
↑ Levine, Robert. «Ressenya» (en anglès). Arkiv Music. [Consulta: 9 maig 2016].
↑ 6,0 6,1 6,2 6,3 6,4 6,5 6,6 6,7 Venturi, Fulvio. «L’amico Fritz, seconda opera di Mascagni» (en italià). Teatro Dante Alighieri. [Consulta: 10 maig 2016].
↑ 7,0 7,1 Eric Irvin, Dictionary of the Australian Theatre 1788-1914
↑ 8,0 8,1 Iberni, Luis G. «Retorna el amigo Fritz» (en castellà). El Cultural. [Consulta: 9 maig 2016].
↑ «Programa de mà» (en castellà). Gran Teatre del Liceu, Temporada 1942-1943. [Consulta: 9 maig 2016].
↑ Dieci, Sara. «Guida all’ascolto» (en italià). Teatro Dante Alighieri. [Consulta: 10 maig 2016].
↑ Capon, Brian. «Discografia de l'òpera» (en anglès). Operadis. [Consulta: 9 maig 2016].
Alier, Roger. «Mascagni». A: Guía Universal de la ópera (en castellà). Barcelona: Edidiones Robinbook, 2001. ISBN 84-95601-19-2. Vegeu també[modifica | modifica el codi]
A Wikimedia Commons hi ha contingut multimèdia relatiu a: L'amico Fritz Llibret a Kareol
L'Amic Fritz, traducció al català de Josep Carner, de la novel·la d'Émile Erckmann), a Manybooks.com (via Projecte Gutenberg)
Obtingut de «https://ca.wikipedia.org/w/index.php?title=L%27amico_Fritz&oldid=17237221»	Categories: Òperes de Pietro MascagniÒperes ambientades a AlemanyaÒperes del 1891Òperes estrenades al Teatro CostanziCategoria oculta: Pàgines amb enllaç commonscat des de Wikidata	Menú de navegació
DeutschEnglishEspañolSuomiFrançaisMagyarItaliano日本語РусскийSvenskaTürkçe	Modifica els enllaços	Darrera modificació de la pàgina: 22 jul 2016 a les 22:44.