Виждах го за пръв път. Носеше препоръчителни писма от наши общи приятели в Сан Франциско и ме покани да закуся с него. Там, в сребърните мини, беше почти религиозен ритуал подобно ядене да се предшества от коктейл с уиски. Артемъс като истински космополит винаги се съобразяваше с обичаите на страната, в която пребиваваше, и затова без колебание поръча три чаши от тази гадост – за него, за мен и за Хингстън. Казах, че предпочитам да не пия коктейл, защото сигурно ще ме удари в главата и така ще обърка мислите ми, че след десетина минути ще ме замае до безпомощност. Пък и не исках да се представям като лунатик пред непознати. Но Артемъс бе особено любезен и настоятелен и тъй или иначе, се наложи да изпия блудкавата смес със смътното чувство, че върша нещо, за което ще съжалявам. След минута-две започнах да си въобразявам, че мислите ми се замъгляват. Притеснявах се как ще тръгне разговорът, и тайно се надявах, че все пак умът ми ще си остане бистър, а опасенията ми – безпочвени.
Артемъс подхвърли няколко незначителни реплики, после изведнъж със свръхсериозно изражение произнесе следната крайно озадачаваща реч:
– Най-напред трябва да ви попитам нещо, преди да съм го забравил. Вие сте били в Силвърленд, Невада, в продължение на две-три години и, разбира се, вашето служебно положение в пресата по всяка вероятност ви е предложило възможността да се спуснете в миньорските шахти и отблизо да ги разгледате внимателно и обстойно. По тази причина, предполагам, сте добре запознат с минното дело и добива на сребро. Вижте, много бих искал да ми разкажете, за да схвана в дълбочина, нали разбирате, за начина, по който се получава рудният депозит. Ето какво имам предвид. Доколкото разбирам, жилата, която съдържа сребро, се намира между два пласта гранит под земната повърхност. По мои сведения върви успоредно на земната повърхност и стърчи като бордюр. И така, да вземем една жила с дебелина четирийсет фута или, да речем, осемдесет, няма значение. В тази връзка можем да кажем и сто, след като е само за пример. Но да се върнем на същината – та ако вие се спускате към жилата по шахтата право надолу, а може би слизате по онова, което наричат "наклон", и ако достигнете, да речем, петстотин стъпки или, което е по-вероятно, само двеста, макар да е без значение, и ако, докато се спускате, през цялото това време жилата става все по-тясна, тоест двата пласта, които я обхващат, се приближават, образно казано, а всъщност те може би действително се приближават, което, естествено, не се случва винаги, особено пък в случаите, когато характерът на образуванието е такъв, че са разположени на по-голямо разстояние един от друг, отколкото обикновено, което, както знаете, геологията не е напълно в състояние да обясни, въпреки че тази наука безспорно е доказала, че при еднакви условия е, меко казано, странно, ако пластовете не съвпадат или са в друго отношение, различно от нормалното. Но в случай че приемем за изходна позиция първоначалното ни предположение и вземем предвид отчета на новите данни, то бихме могли да направим и единия, и другия извод. Не мислите ли, че е така?
Помислих си: "Божичко, онова уиски така ме подреди, че съм схватлив като пън." А на глас успях само да смутолевя:
– Аз... Аз... Вижте... Бихте ли... Бихте ли повторили? Аз се разсеях...
– Да, разбира се, сигурно не съм особено сведущ по темата и май не успявам да формулирам тезата съвсем точно...
– Напротив, описанието ви беше чудесно, но този коктейл малко ме замая. Разбрах в общи линии положението, но понеже се отплеснах за миг, не схванах съвсем добре същността и ако бъдете така добър да повторите, ще бъда по-съсредоточен.
Артемъс Уорд въздъхна и почна отначало:
– И така, онова, което се опитвах да обясня, бе... – той стана по-изразителен от всякога и започна да отмята всяка отделна точка с поредно свиване на един от пръстите си, – ...че тази жила или залеж, или шкарпа1, или каквото и да го наречем, минава между два пласта гранит, както се получава сандвич. Много добре. Сега да си представим, че се спускате надолу по шурфа2, да кажем, на хиляда фута или може би даже на хиляда и двеста, всъщност е без значение, преди да почнете да разширявате отворите, нали? И да допуснем значи, че вие започнете да ги оформяте – някои от тях напряко, а други по цялото протежение на жилата, където серните съединения (мисля, че така ги наричат!), въпреки че не виждам смисъл, като се има предвид, че основното упование, доколкото разбирам, на един рудокопач не се намира в тях, както някои предполагат, а там, където самите те не могат да се удържат продължително, което от своя страна не бива да се предприема, докато не се установи със сигурност, че неделима част от същата руда не може да бъде причислена към който и да е от споменатите по-горе типове в смисъла, за който говорим, и при това, като се има предвид, че при други обстоятелства дори най-неопитният сред нас не би могъл да я открие или забележи, а какво остава да се отнесе с насмешка към самата идея за подобно отношение, въпреки че то бе очевидно демонстрирано като такова. Не съм ли прав?
Аз отвърнах печално:
– Срамувам се от себе си, господин Уорд. Говорите великолепно, но, виждате ли, този предателски коктейл замая главата ми и сега не съм способен да се съсредоточа и да проумея и най-елементарното съждение. Казах ви, че така ще стане.
– Почакайте, не се вълнувайте. Грешката беше моя, без съмнение не се изразих достатъчно ясно...
– Какво говорите! Как да не е ясно! Ясно е като бял ден за всеки освен за пълен идиот като мен. Проклет коктейл, какъв номер ми погоди!
– Не, недейте. Ето ще започна отначало и...
– Резултатът ще е същият! Изключено да проумея и най-елементарния въпрос с тази размътена глава.
– Само не се разстройвайте. Този път ще се постарая да използвам по-достъпни изрази, просто няма начин да не схванете. И така, почвам от самото начало – Уорд устреми тяло към мен през масата, чертите му до една излъчваха непоколебима решителност, а пръстите му бяха готови да отмятат всяка изброена точка. Аз се приведох към него с болезнено твърдото решение да проумея всичко, което ми казва, или да загина. – Виждате ли, залежът, рудната жила, сърцевината, която съдържа метала, е онова, което представлява средната част между всички останали сили независимо дали от настоящи или предишни източници, и ако ги приведем в подкрепа на предходния срещу последващия етап или ако повече ви харесва, на последващия срещу предходния дори само по принцип, за постигане на компромис между относителните им различия, съществуващи в радиуса им на действие, в който се оформят няколкото степени на подобие, по отношение на които...
– О, не! – съкрушен изстенах аз. – Дявол да я вземе дървената ми глава! Няма смисъл... Няма никакъв смисъл! Нищичко не мога да вдяна! Колкото по-просто обяснявате, толкова по-малко схващам!
Чух подозрителен шум зад себе си и се обърнах точно навреме, за да видя как Хингстън, полускрит зад вестника си, целият почервенял, се тресе в едва сдържан кикот. Погледнах отново Уорд, който бе смъкнал маската на тържествена сериозност и на воля се заливаше от смях. Разбрах, че са ме изиграли, че са ми погодили номер, че са ме измамили така хитро с пороя привидно елементарни изречения, в които на практика няма абсолютно никакъв смисъл!
Артемъс Уорд бе чудесен човек и забележителен събеседник. За него казват, че не е особено словоохотлив, но след тази случка, която никога няма да забравя, си позволявам да не се съглася.
1 Изсичане на земен терен под наклон.
2 Отвесен изкоп за търсене на руда.