Из „Изхвърлени в Америка“ от Джанин Къминс | Откъси. Най-хубавото от книгите
Вече наречена „Гроздовете на гнева“ на нашето време и „нова американска класика“, „Изхвърлени в Америка“ от Джанин Къминс (изд. ICU) е необичайно пътешествие из вътрешния свят на хората, решени да пожертват всичко заради искрица надежда. Една от най-дългоочакваните книги в световен мащаб дебютира на американския пазар миналата седмица, а на български ще я посрещнем през март.
Първи откъс от българското издание на „Изхвърлени в Америка“ можете да прочетете при нас.
За пръв път се видяха един вторник сутрин, Хавиер Креспо Фуентес дойде сам в книжарничката на Лидия, която тъкмо изваждаше черната дъска на тротоара отпред. През онази седмица беше подбрала десет книги от далечни места, които да предлага на промоция, а надписът с тебешир гласеше: Книги, по-евтини от самолетни билети. Придържаше вратата с крак, докато изваждаше дъската, и в този момент се зададе той, видя я и ускори крачка, за да ѝ помогне. Звънчето на входа дрънна и оповести появата му.Благодаря ви – каза Лидия.
– Но много по-опасни – отбеляза той.
– Моля? – събра вежди тя, докато нагласяше триножника с дъската.
Табелата ви – посочи той, а Лидия отстъпи назад, за да огледа надписа. – Книгите наистина са по-евтини от действително пътуване, но са много по-опасни.
– Е, зависи къде пътувате – отговори му с усмивка.
Лидия държеше книжарницата вече почти десет години и я беше заредила с любими книги, но също и с такива, които не харесва особено, но знае, че са продаваеми. Освен това поддържаше разнообразие от пощенски картички, химикалки, календари, играчки, игри, очила за четене, магнити и ключодържатели – магазинът печелеше предимно от тези стоки, както и от нашумелите бестселъри. Лидия си доставяше тайничко удоволствие, като криеше сред по-популярните стоки любими свои съкровища, истински находки, които бяха разтворили съзнанието и променили живота ѝ; някои от тези книги дори не бяха преведени на испански, но тя ги беше осигурила в книжарницата не с очакване да ги продаде, а просто защото се чувстваше щастлива при мисълта, че са там. Имаше сигурно десетина такива книги по непрекъснато променящите съдържанието си рафтове, които си оставаха в обкръжение на различни съседи. Когато някоя книга я развълнуваше, когато отвореше нов прозорец в съзнанието ѝ и променеше безвъзвратно разбирането ѝ за света, Лидия попълваше с нея тези тайни редици. Много рядко се опитваше дори да препоръча някоя от тези книги на клиент. Правеше го само когато познаваше и харесваше съответния човек, когато вярваше, че стойността на предлаганото съкровище може да бъде оценена, но почти винаги се разочароваше. През десетте години, откакто с занимаваше с това, само два пъти беше изпитала удоволствието клиент да се приближи към касата с някоя от тези книги в ръка, без тя предварително да е насочила вниманието му към тях. Само два пъти за десет години в магазина ѝ бе блеснала искрата на чудо, а звънчето над вратата се бе превърнало в бял имел, под който се случват вълшебства.
Затова, когато Хавиер се приближи към касата, където Лидия съсредоточено преглеждаше каталози, когато тя пое избраните от него книги, за да ги маркира, книжарката с удивление откри не една, а две от тайните си съкровища сред тях: Къде е Ениъс Макнълти от Себастиан Бари и Ти, сърце – негодник, хулиган от Лия Хейгар Коен.
Мили боже! – прошепна Лидия.
Тя го погледна, защото си даде сметка, че всъщност досега не го беше видяла, въпреки шеговитата размяна на реплики преди малко. Беше облечен елегантно за вторник сутрин, с тъмносин панталон и бяла риза гуаябера – избор, подходящ по-скоро за неделна литургия, отколкото за обикновен работен ден, – а гъстата му черна коса беше разделена на път и вчесана старомодно на една страна. Тежките черни пластмасови рамки на очилата му също бяха ретро – дотолкова, че аха отново да станат модни. Дебелите лупи уголемяваха очите му, а мустаците му потрепнаха, докато Лудия го измерваше с поглед.
– Две от любимите ми книги – каза тя. Недостатъчно обяснение, но толкова успя.
– И на мен – отговори мъжът срещу нея. Мустаците му потрепнаха над колеблива усмивка.
– Чели ли сте ги? – Тя държеше с две ръце Ти, сърце – негодник, хулиган.
– Ами, само тази – посочи той книгата в ръцете ѝ.
– Четете на английски, така ли? – попита тя на английски.
– Да, опитвам се. Английският ми не е чак перфектен, но почти. Освен това сюжетът е толкова изтънчен. Сигурен съм, че първия път съм пропуснал доста. Иска ми се да препрочета романа.
– Да. – Тя му се усмихна, имаше усещането, че прави нещо щуро. Пренебрегна го и продължи безразсъдно: – Когато го прочетете, елате пак да го обсъдим.
– О! – кимна той въодушевено. – Да не би да имате читателски клуб?
– Не – отговори през смях. – Само аз съм!
– Толкоз по-добре.
Исках само да кажа, че четенето като преживяване понякога може да бъде помрачено от прекалено много чужди мнения. – Погледна книгата под дланта й. – Забележителна книга. Забележителна.
– Втория път ми се стори още по-невероятна.
– Да! – плесна с ръце Лидия.
– И аз имам същия синдром – призна неочаквано Хавиер.
– Моля? Не!
– Мислех, че съм единствен на света – призна Хавиер. – Подозирах, че е налудничава измислица, родена от собственото ми съзнание. А после го прочетох в книгата.
– А на мен ми се струваше, че аз съм единствената на света – отрони.
– Хм, мили Боже! – възкликна той на английски. И се засмя. – Може да си основем група за подкрепа.
– Няма нищо по-важно от това.
Лидия се бе надявала някой ден животът в книжарницата ѝ да бъде точно такъв – освен скучното делово ежедневие да има и клиенти, които са одухотворени и обаятелни като книгите наоколо.
– Ако имах поне още трима клиенти като вас, щеше да ми е достатъчно за цял живот – призна тя и отпи последната си глътка кафе.
– Ще се постарая и сам да ви бъда достатъчен. – После додаде тихо и уж нехайно: – Ако се бяхме запознали в друг живот, щях да ви предложа да се омъжите за мен.
– Извинете – каза Хавиер. – Не исках да се почувствате неловко.
– Напрягат ви – отбеляза Хавиер.
– Просто не знам какво искат. – Лидия излезе иззад тезгяха, където стоеше обикновено. – И тя като другите собственици на магазини на улицата вече плащаше месечните mordidas, наложени от картела. Не можеше да си позволи нито песо повече.
– Ще ги отпратя – каза Хавиер.
Лидия възрази, сграбчи го за ръката и извиси глас още повече, макар че неговият се снижи до успокоителен шепот. Той я заобиколи, когато тя се опита да му препречи пътя.
– Ще ви наранят – прошепна тя настойчиво, но без да привлича внимание.
Лидия отказа да разсъждава. Въпреки че посещенията му зачестиха и ставаха все по-дълги, въпреки че разговорите им засягаха все по-лични теми, а тя мярна двамата мъже още два пъти, умишлено изтри от паметта си властното поведение на Хавиер в онази дъждовна сутрин.
ICU Джанин Къминс Изхвърлени в Америка