БЛОГА НА ДЖУЛИЯ БЕЛ :: ТОВАР
21.03.2016 21:36 - ТОВАР
Прочетен: 1768 Коментари: 2	Гласове:
Последна промяна: 30.03.2016 10:03
Саня пътуваше всяка вечер с такси от работа. И тази вечер то дойде на минутата, за която бе заявено. Английска точност! - каза си мислено тя и бегло погледна шофьора, който бяха изпратили - Времената се менят и ние българите влизаме вече в европейския ритъм.
И както винаги, колежката, с която наемаха такси седна на първата седалка, до шофьора. Тя сядаше в първите редици и на събранията, и на тържествата. Вероятно - си казваше Саня - така е правила в училище и навсякъде. Бе наблюдавала такива хора, напористи, енергични. Дори да вървиш срещу тях, ако не се отместиш да им дадеш път, просто те блъскат и ти в шок.
Ето, сега се разположи на първата седалка, ухилена на висок тон започна да разпитва шофьора. Защо не го е виждала досега, колко са на брой във фирмата. Коя е жената, която ни вози предишния ден и дали се справя в тази тежка професия. Не дочакала отговор на тези въпроси, започна нова канонада .
Саня седеше на задната седалка, точно зад гърба на шофьора на таксито. Бе свикнала с тази до болка позната "артистичност" на Зоя - така се казваше колежката. Знаеше, че дори да и направи забележка че е досадна, нетактична, само след ден я очакваше удар под кръста.
НО! Глътка въздух и таксито спря пред дома на колежката.
-Лека нощ! И се надявам отново да се видим? - някак заплашително каза Зоя и с трясък затвори вратата на колата.
Саня пое въздух и тъкмо си отдъхна от този кошмар, когато шофьора на таксито започна да и говори :
-Какви ли не хора возим по цял ден! И тази твоя колежка и тя родом от селото на жена ми! От там и куче да не взимаш, ще те изяде и окото няма да му мигне. И моята убавица, двадесет години се водихме, па хвана пътя при мама в родния край. Заряза ни със сина и вече три години - без нея. Но тя уж при майка си, а пък в София чак с друг мъж отишла да живее. Но той не е бълък като мене като раница на гърба да я носи, да я храни, води насам, натам, а тя само в козметичните салони да се кипри. Зарязал я и тя при друг утеха сега търси.
Толкова години международен шофьор, пътища, мизерия, за да и пращам пари. Като се върна, по почивки в чужди държави да я водя. Един колега тогава ми казваше : -"Няма ненаказано добро!" И прав бе! Хиляди пъти бе прав!
Три години минаха. Олекна ми на гърба. Гледам сина си и нещата се върнаха в релси. Но душата ми за изгубеното време ме боли, боли. И въпроси как съм я търпял тази змия, как не съм се отървал навреме. Всичко за нея, да е щастлива, доволна, красива. Как съм го правил? Дрогиран ли съм бил? Луд ли съм бил?
Сега карам такси. Малко пари взимам, но товар тежък нямам и се оправям.
Саня,седеше на задната седалка, скрита сякаш в изповедална.Като онези там в църквите и се питаше - Защо все на мен тези хора разказват мъката си, търсят отговор, съвет, облекчение? Дори в лице не успяхме да са видим, а той душата си оголи.
Успя само като слезе от таксито да му каже: - Не се привързвай към нищо в този живот приятелю...товар е - непосилен, смазващ, повличаш. А ти си успял, изхвърлил си го !
Тагове: товар, джулия бел, къси разкази,
1. portishead - До болка познато..
" Не се обвързвай с нещо от което не можеш да се освободиш, след 30 секунди като усетиш жегата зад ъгъла!" - филма "Жега"
2. sande - Поздравления !
Прочетен: 5342677