За проповедничеството [Статии ЦВ]
За	проповедничеството
Мисля,	че за последните 25 години съм си изработил правилото никога	да не чета предварително евангелското четиво, което ще се	чете на службата. Разбира се, аз и без това ги знам всичките	почти наизуст, така че не мога да кажа, че това е едно внезапно	и напълно непознато благовестие, но аз се старая да го прочета	първо на глас пред богомолците, после да продължа да служа	и да оставя текста да стигне дълбоко до мен. Опитът ми показва,	че всеки път евангелското слово поражда някакъв отклик.	И тогава, като изляза за проповедта, аз просто казвам: Днес	четохме това и това; ето какво искам да ви кажа по този	повод... и аз говоря точно за това, което ме е докоснало.
Веднъж	- как да ви кажа - имах много печален опит. Същият ден бях	тъжен, уморен, прочетох текста, но той не стигна до мен.	В продължение на цялата служба аз ужасен преживявах факта,	че Господ се е обърнал към мен със словото Си, а в моята	душа нищичко не е трепнало. Когато дойде време за проповедта	(винаги проповядвам преди отпуста), излязох и казах: Знаете	ли какво се случи. Дали ще разберете колко страшно е това!	Господ ми говори, а аз не мога да Му отговоря нищо друго	освен: Не стигна до мен, нямам какво да Ти кажа. Думите	Ти сякаш падаха върху камениста почва... Така го казах	и това също беше проповед, при това такава, която съответства	на опита на мнозина от нас. Няколко души от енориашите после	ми казаха: Благодарим ви, че го изрекохте, защото	и с нас се случва, само че ние никога не бихме се осмелили	да си го признаем.
За	проповедта човек се готви не просто като седне на писалището	и се заобиколи с тълкуванията на светите отци. Отците са	говорили и думите са излизали направо от сърцата им; те	са викали от дълбочината на своя опит. Ако ние просто повтаряме	това, което са казали те, техният вик няма да достигне до	никого. Само ако словото на твоята проповед отекне в душата	ти, ако прониже дълбоко като стрела собственото ти сърце,	само тогава то ще отекне в душата на другия, ще прониже	сърцето му. Но ако проповедникът говори на хората това,	което си мисли, че е полезно да знаят, то в	по-голямата си част то ще е безполезно, защото вероятно	ще докосне съзнанието им, но не ще преобърне ничий живот.	Разбира се, знания трябва да има, естествено, че трябва	да се разбира за какво се говори в Евангелието или в съответния	откъс от Свещеното Писание, но това не е достатъчно. Ако	твоята проповед не отваря рана дълбоко в теб самия, ако	ти не предстоиш в трепет пред Бога и не говориш в Негово	име (може би за съд или осъждане на самия теб, но за спасение	на другите), то такава проповед няма да промени ничий живот.