Психотерапия. Единство и разнообразие в практиките | Лиляна Тръпчева
Психотерапия. Единство и разнообразие в практиките
August 3, 2013 Статии и публикацииadmin
Началото на психотерапевтичните модели бележи началото си още от далечни времена. Примери за такива практики са: шаманите, които пътували в света на духовете, за да помогнат на обладаните от свръхестествени същества; чрез музика са успокоявали пристъпите на меланхолия; езотерични ритуали освобождавали душите; свещеници изслушвали признанията на грешниците; свещените места и молитвите осигурявали емоционален катарзис. Всяка култура е разработила някакви дейности, за да осигурява насока, облекчение или утешение на уязвимите индивиди в обикновени моменти и на обикновените хора във времена на необикновен стрес.
Най-често терапевтични мерки се налагат, когато индивидът е „неспособен” да отговори на очакванията за социалните роли, които изпълнява. Дали въпросната „неспособност” се крие в себеразбирането и самоконтролът или в усещането за принадлежност и себеутвърждаване, по същество тя е непреднамерена. Един от основните критерии за болест е, че болният човек нищо не може да направи за това. Макар че може да се е разболял или претърпял някаква инвалидност поради невнимание или небрежност, от него е нелогично да се очаква да оздравее просто като реши да бъде добре или „да се стегне”.
„Лечението чрез говорене” на Фройд се променя вече повече от сто години. Различните му последователи създават различни школи и направления. Възникват нови теории, които все повече се усъвършенстват, но въпреки това се смята, че терапевтите от различните школи често правят подобни неща с подобен резултат. Качеството на услугата зависи не толкова от школата, колкото от опитността и личните качества на терапевта.
Различните психотерапевтични практики до скоро ревностно се конкурираха и си съперничеха в правотата и ефективността на методите за изцеление на болката и разрешаване на личните проблеми на пациентите. Разминаванията в гледните точки доведе до създаване на нови и нови „школи”, следствие на което вече трудно може да се обоснови някоя, която да претендира за абсолютна правота и познание. Все повече психотерапевти, фокусирани върху оказването на помощ, а не върху доктрината, използват различни идеи, методи и правила на работа в повече от една психотерапия.
Правят се все повече изследвания за ефективността на лечението, които сочат, че психотерапиите по принцип имат значим положителен ефект върху повечето пациенти в сравнение с лицата, неполучили лечение. За нито една от изучаваните терапевтични системи обаче не е доказано, че във всички случаи е по-добра от останалите.
Професионалните психотерапии обикновено се разграничават от гледна точка на теоретичните им ориентации или терапевтичните идеологии. Разграничават се четири широки направления, всяко от което има съществени вариации и вътрешно конфликтуващи течения. Те биват:
Аналитично –динамични психотерапии, които включват класическата психоанализа, както и различни аналитично ориентирани терапии, които са се развили под влиянието на екзистенциалната философия, междуличностната теория, лингвистиката, теория за обектните отношения, его-психологията и психологията на Аз-а. Те обръщат особено внимание на неосъзнаваните мотиви за действие. Лечението се осъществява, чрез достигане на прозрение и осъзнаването от страна на пациента, кое всъщност е това, което го провокира да реагира по един или друг начин в сходни ситуации. Така човек вече има знанието и възможността да разреши вътрешните си конфликти и да насочи енергията си към други актуални задачи.
Когнитивно-поведенческите терапии включват два широки потока: тези основани предимно на класическото обуславяне или теорията за социалното учене и терапиите, основани на комбинации от когнитивни и поведенчески принципи. Общото между тях е ударението върху дезадаптивните навици, създадени от погрешно учене, а освен това – в когнитивните терапии – от погрешно разсъждаване. Тези терапии обикновено имат за цел да коригират дезадаптивния модел на поведение и мислене чрез отслабване или потискане на старите навици и обучаване наново на пациентите на по-ефективни когнитивни и междуличностни умения.
Преживелищно-експресивните терапии включват центрираната върху клиента психотерапия, гещалттерапията, фокусирането, дзен-терапиите, терапиите, използващи образност, като афективно насочвани представи, диалогичната терапия, нео-райхианските телесни терапии и др. Общото между тях е акцентът върху конкретните, нерационални или предрационални, символни аспекти на преживяването – емоция, телесно усещане и чувство, представи и въображение – и неуспехът те да се изразят адекватно на съзнателно равнище в поведението. Те имат за цел да възстановят или да постигнат психично здраве чрез творческо изразяване на себе си, повторно настройване или фокусиране на съзнанието върху потока на непосредствения сетивен или афективен опит и възстановяване на баланса и хармонизиране на личната енергия.
Стратегически системни терапии възникват предимно сред анализатори на комуникациите и социалните транзакции, сред практикуващи брачна и семейна терапия и хипнотерапевти. Общото при тях е размяната и преработка на информация, конфликтът в потока на влиянието между интимните партньори и активният, но индиректен подход към разрешаването на проблемите.
Освен това съвременните терапии се различават и в зависимост от броя на участниците и спецификата на клиентите, които обслужват. Съществуват индивидуални, брачни, семейни, групови, детска психотерапия, гериатрична психотерапия, феминистка терапия, тренингови групи, групи за самопомощ, лечебни комуни за лечение от зависимости и други.
Различните терапии са се адаптирали и към вариации в типа проблем или разстройство, от което страдат пациентите. Психоанализата първоначално се е развила като модел за лечение на хистерии и обсесивно-компулсивни неврози. Междуличностната терапия се е развила като модел за лечение на шизофрениите. Поведенческата терапия е еволюирала като модел на лечение на фобиите. Когнитивната терапия се е развила като модел за лечение на депресии.
Различие може да се проследи до вариациите в убежденията и ценностите, както и в личностните типове сред терапевтите. Някои терапевти са по-разсъдъчни, докато други са по-ориентирани към действието; някои са по-рационални и организирани, други по-интуативни и т.н.
Сред голямото разнообразие от практики, човек има възможността да избере метод и терапевт, съответни на неговите нужди и предпочитания, така че да се чувства сигурен, приет и подкрепен по един адекватен и полезен за него начин.
← Осиновяването – още един труден път	Смъртта – как децата я разбират и преживяват →