Хич да не ти пука :)
Topic: Хич да не ти пука :)
Author Topic: Хич да не ти пука :) (Read 13486 times)
« on: юни 12, 2006, 08:08:35 am »
Един от малкото мъже, които се осмеляват да пишат в този, напоследък доста женски форум (извинявай Веласкес ама на там вървят нещата, за което се надявам изобщо да не ти пука изказва мисълта, че всеки човек е най-важният човек за себе си и за Вселената. Ще се опитам да си споделя моите мисли в тази връзка.
И така, първото странно нещо, което се набива на очи в тая мисъл, че всеки човек е най-важен за себе си и най-важен за Вселената. Това две различни неща ли са или е едно и също нещо? Аз и Вселената едно ли сме? Аз и Бог едно ли сме? Сигурна съм, че има хора, които мисълта че те са Богове никак не им понася и изобщо не могат да повярват .... че са Богове. Ако аз пък се осмеля да и повярвам, и реша че Аз съм Бог, какво ще стане?
Тук ще изясня едно основно положение: за мен Вселената е създадена от и в момента е един Свръхразум, който аз за кратко често наричам Бог. Това, че отвъд Вселената, отвъд Бог има още нещо, което по-скоро е нищо или е така нареченото “непроявено”, за момента не ме вълнува, защото докато ние СМЕ, то НЕ Е и е абсолютно непостижимо в момента за НАС ... ние можем да имаме само знанието за него .... всичко останало биха били само фантазии на конкретния ни ум.
И така, след като аз имам един малък разум, тук и сега, мога да си позволя да направя аналогия между него и Свръхразума на Бога и да си представя за момент, че аз съм Бог. Е ако аз съм Бог искате ли да ви кажа, кое би било важно за мен и кое не. Първото нещо, което със сигурност няма да е важно съм АЗ, БОГА, по простата причина, че аз съм всеможещ, всезнаещ, всепроникващ и няма нищо над, под или около мен, за пред което аз да съм важен, така че аз просто СЪМ и странен и дребен въпрос като важноста никак, ама никак не ме вълнува.
Второ, ако аз съм се проявил на земята въплъщавайки се в хората, какво би могло да ми се струва важно за всичките тези хора, на които съм вдъхнал себе си ... разума си ...
Ами ако аз съм Бог и искам да изследвам себе си, какво бих могъл да изследвам в частица от себе си, която е неосъзната, какво бих могъл да очаквам от частица, която не знае, че е част от моя огранизъм и иска даже да излезе от него? Ако ние сме част от организма на Бога както всички клетки на нашето тяло са части от нашия организъм - какво бих могла аз да кажа на клетката от моето тяло, която отказва да функционира и се превръща в тумор, да речем? ... Ами аз бих се отървала от нея ...Бих се обадила на хирурга си и бих го помолила да ми я отреже, сигурна съм, че Бог би постъпил по същия начин, само дето няма да му се налага да вика хирург.
И така, ако аз бях Бог, нямаше да ми пука особено за всичките ми малки разуми, които са несвободни и които живеят в клетката на личното им Аз, на “личната легенда” както я нарича Рамус или просто Егото, както смятам го го нарека аз.
Живота в Егото е аболютно предвидим и несвободен и не виждам какво ценно би могло да има в него за Бога. На вас би ли ви бил интересен един прислужващ ви робот, който действа по програма написана от друг. Огледайте се, колко много хора живеят по програми написани от други и пригодени от самите тях за собствения им удобен живот. Ако аз бях Бог, живеещите по програми, живеещите в Егото, в “личната легенда” щяха да са мъртви за мен .... или ако не мъртви, то поне незначителни, закърняващи клетки от прекрасния ми организъм. Ако за Бог бяха важни всички, защо щеше да му е да се въплъщава с хиляди години – колко хора от милиардите живяли и живеещи на тази земя правят по същество нещо различно, което би било ценно за него .... милиарди и милиарди пъти хора са се раждали, пораствали, работили, влюбвали, женили, раждали, отглеждали деца, развеждали се, страдали и радвали .... колко повторения на едно и също нещо биха били необходими на Бога за познанието му на себе си, като разликите са само в детайлите на конкретните исторически условия, бил ли му пукало на Бог за историческите условия?
Аз казвам, че за Бога, за Свръхразума ние ставаме ценни и важни едва тогава, когато се освободим от Егото и се родим за живота на Духа. Как става това, обаче? Тонове мастило са се изписало по въпроса за борбата с Егото, за това аз ще извъртя въпроса от един малко грубо звучащ ъгъл, та дано да не се повтарям с много други интерпретатори на идеи.
Да се пребориш с Егото, за мен значи да си свободен от Егото, т.е да не си привързан към нищо ... т.е. да не ти пука .... от нищо. (затова и виждам грешка в концепцията за важноста)
На по-ниските нива това означава да не ти пука какво разправят хората за Вселената и за тебе, на малко по-високи нива, означава да не ти пука обичат ли те, уважават ли те, важен ли си, нужен ли си ...... да не ти пука наистина от нищо ..... това е тоталната свобода .... това е възможноста да виждаш пред себе си всички възможни изходи от дадена ситуация и да избираш свободно .....
Без да си обвързан с понятия за важности, значения, отговорности .... дори човешката любов .... Въпреки, че на състоянието на тотална свобода аз също му казвам любов, защото тогава човек знае, че е част от Божествения организъм и всички останали хора са части от Божествения организъм, и той ги обича както обича себе си --- а и защото любовта е едно от средствата за освобождаване от Егото - когато човек обича той спира да мисли за себе си, забравя своето Его, за да се отдаде на едно друго Его .... това е едно прекрасно упражнение за освобождаване от Егото, докато си мислим, че ни е необходим друг човек, за да станем цялостни .....
Мисълта за тоталната свобода често е много плашеща, защото ние обичаме да сме си обвързани с най-разни неща и да се идентифицираме с най-различни понятия ... Аз съм моето семейство или Аз съм моята Концепция за Вселената, Аз съм писател или Аз съм въплъщение на Любовта .... човек трябва да може да пусне, да се освободи от всяка, абсолютно всяка една такава концепция за себе си ....и тогава пак може да има семейството си, концепцията си, любовта си ... пак може да има всичко, но ще знае, че той не е това всичко, той не може да се идентифицира с каквото и да било от вселената около себе си ... той е всичко това и нещо друго ....но това не е важно, защото ако смятаме, че е важно пак се привързваме към тази важност ....
Според мен единствено свободния човек е Бог и като такъв, той знае .... знае какво точно трябва да се направи във всеки един конкретен момент от време, защото Бог, Свръхразума има план ... ако не план, то поне идея за това какво трябва да се прави и какво да се постигне като краен резултат ... и Той го прави .... във случая всеки един от нас може да го прави също ... когато е свободен ....идентифицирането ни със каквито и да е образи и идеи .... считането, че сме важни ... важни и ние, важни и всички останали, означава прощаване със свободата и робуване на важността ...... нищо, че свободния човек, наистина може да е важен .... ама на кой му пука ....
Можем да използваме важността обаче – помислете си кое е най-важно за вас и се опитайте да се отървете от него ... в мислите си поне, естествено ... не е задължително да е наистина
Това важи със страшна сила за нас, търсещите духовността – ако искаме да я постигнем, трябва да се освободим ...от духовността.
Може би аз затова обичам толкова много пияниците в кръчмата .... те ме спасяват от любовта към духовността, и мисля, че на някои от тях, .. .. просто не им пука ... от нищо!!!
Също така, се осмелявам да изпиша всичко това по-горе и да се надявам да има нещо вярно в него .... защото, ... ами защото не ми пука ,... не ми пука особено, че го пиша, не ми пука дали някой ще го чете ... абе наистина се надявам изобщо, ама изобщо да не ми пука за него ..
« Last Edit: юни 12, 2006, 08:11:29 am by bee »
Re: Хич да не ти пука :)
« Reply #1 on: юни 12, 2006, 08:46:28 am »
С една малка корекция - пияниците са хора, които съзнателно не могат да се справят с техните зависимости и затова си помагат с алкохола.
И аз редовно си вземам "хапчето" за "не ми пука" :angel: - то, обаче не разрушава причинно-следствените вериги на съзнанието ми и съзнателните ми връзки със средата ми. То се нарича Любов. Тя ми помага да се усетя частица от цялото и в същото време ми дава свободата и светлината на Божественото съзнание. Тя ми отваря очите за взаимоотношенията и зависимостите, за които до този миг не съм подозирал. Тя ме "слага на мястото ми" в моя свят - мястото, което гарантира моето и на заобикалящите ме близки хора щастие. :smitten:
« Reply #2 on: юни 12, 2006, 11:00:46 am »
Ами то и аз така, Dani, ама в случая нарочно не исках да акцентирам върху думичката "Любов", че някои ни викат, че сме онези с "Любовта" визирайки последователите на ... да го наречем течението "Нова Епоха" ....не че ми пука де, и не че ако има Нова епоха, тя би дошла със съгласието или без съгласието на който и да било
« Reply #3 on: юни 12, 2006, 11:47:52 am »
С Риск да учудя някой, ще кажа следното:
РАМУС ще мине без коментар по написаното от "БЕЕ".
НИКАКЪВ!!! На Бее вече каквото съм имал, съм го казал.
За себе си само ще кажа следното /дано не се сметне за коментар все пак, но и така да е - не ми пука/:
Радвам се, че с нещо съм допринесъл, пък макар и като "отрицание"... тва също е нещо. Нали и такива "явления" трябва да има - като мен - дето да пишат абсурдни и погрешни концепции, и после другите по тях си "калиброват" "правилните постановки". То и за тва има и "лоши" хора - по тях се "равняват" добрите. Тва е смисъла на убийците, крадците, лъжците...и другите т.н. лоши хора, дето явно Бог няма нужда от тяхната "божественост". И ако човек явно почне да ги среща... в кръчмата примерно / какъвто е горния случай/ може да се окаже, че така наречените "лоши" хора не са по-различни от нас самите. Или че пък ние самите не сме по-различни от тях. И т.н. "лоши" хора имат мечти, ядове, страхове, раждани са от майките им, кръв тече във вените им /нищо, че е с някои допълнителни примеси понякога /... И те като всички нас копнеят за "техните си неща"... И в тях има от "миналото им" от това, че са били деца - някога... Те също тъжат, плачат, смеят се, страхуват се, ядосват се, завиждат, ревнуват, обичат... понякога повече, понякога по-малко... КАКТО ВСИЧКИ НИЕ. ЗАщото всички ние сме прави за себе си. Всеки смята че е така - че е прав - в живота си всеки се опитва да прави "правилното за него си". И колкото груповата представа за правилно да е "силна" и да ни влияе още от малки... Това, че личната Вселена на всеки е единствената е нещо, което сме открили всички, които се занимаваме с тези въпроси.
Да ...може и да ми е погрешна концепцията...на мен лично хич не ми пука от това... а и гледам и на вас... никаква голяма работа не е която и да било концепция, думи, идеи, приказки, преживявания, емоции, чувства, мисли... включително и моите, включително и чуждите. Никаква голяма работа не са - никое от тях. Дори и тва което пиша в момента да е погрешно, невярно... или пък обратното.
Това се отнася за всички, заедно със възможността да изберем и точно обратното. Или пък което и да е друго "отношение"...
Темата е наистина страхотна... но непукизма какво е... някой дали знае...
И въобще дали някой се е замислял какво означава ДА НЕ Е НИЩО ВАЖНО ЗА НЕГО...
Хората, дето са в ДЕПРЕСИВНИ СЪСТОЯНИЯ - те така си мислят. И СА ПРАВИ ЗА ТЯХ СИ.
За онези, които знаят, е едно;
за онези, които го преживяват и чувстват - е съвсем различно
за други - дето разбират - е друго,
за други - дето го познават може да е трето...
Всеки един от тях е прав за себе си... независимо, че всеки един от тях смята, че е еднакво за всички
Нали темата е такава - хич да не ми пука.../тва е шега/. Но не е шега, че наистина не ми пука.
Да се говори за егото е едно,
да се познава е съвсем друго.
Да се "излезе" от него е коренно различно от двете.
ДА се "преживява" че се прави - е съвсем различно от предишните.
Има хора, дето смятат по отношение на егото всякакви неща - всички възможни. И всеки един от тях е прав - за себе си. Нищо, че всеки смята, че неговото е валидно за всички останали.
И това се отнася за всичко - включително и за прословутата ЛЮБОВ, дето се спряга толкова много от всички дами в нашия форум. Дано да не бъркам в "кошера" така... но мен наистина не ми пука.
Аз съм свободен човек и знам какво означава свободата. Да си свободен означава да не ти пука включително и от това дали съм прав, или пък да говоря и пиша правилни неща. Да не ми пука и за мен самия... включително и за това - дали съм и колко съм свободен !!!!!!
Звучи абсурдно нали???
Тук... в нашия форум всеки е свободен да мисли и изразява както си иска.
Всеки един /една/ от вас в контакта си с мен вече ме е описвала по различен начин - и за всяка една от вас аз изглеждам различно.
Коя от вас ли е права - коя ли "вижда" правилното...
Не знам... И наистина не е важно.
Всеки вижда единствено "проекцията" на себе си във другите... И за някои от вас това е вече направено откритие...
Благодаря на Бее, и на всички ВАС, че ми позволявате да ви "виждам" през вашите очи, да виждам многообразието на света и да се радвам...
Няколко пъти вече съм го правил - тва да ви благодаря.
И още ще го правя... Щото така ми идва отвътре.
Дано не ви е досадно... :
« Last Edit: октомври 30, 2008, 09:53:29 am by ramus »
« Reply #4 on: юни 12, 2006, 12:53:56 pm »
Ramus, тия с "прословутата Любов" те приветстваме ...
И аз поне за себе си мога да твърдя и, че си те обичам, защото каква щеше да е тая Любов, ако не си обичаме и опонентите - ако ми позволиш да ти лепна един такъв етикет.
Извинявай (без чувство за вина), че ти кръстих концепцията погрешна, това си е само според мен, разбира се. Е, кръстих я така по една две причини, де: едната е, че според моята статистическа информация всеки, който е мислил нещо за важно и го е загубил е страдал (а загубата на "себе си" ще трябва да е най-страшна) ...и второ надявах се да чуя ръкоплясканията на добрия стар Дон Хуан някъде от Великите Ловни полета
Радвам се, че и на теб не ти пука .... ако съм разбрала правилно какво си искал да кажеш ... че срещам затруднения понякога
Много се радвам и на сърчицата :smitten:
« Reply #5 on: юни 12, 2006, 01:12:24 pm »
Пука ми за всичко и от всичко.
Искам да изживея всяка своя минута докрай, да я изцедя, да й се насладя, да я изтъгувам или да я израдвам.
Всичко хубаво, лошо и неопределимо--ВСИЧКО!! --това е единствения живот, който имам тук и сега, само тук и сега съм жива-- как да оставя всичко без да го усетя, без да го опитам...без значение как ще боли или как ще ми е кеф.. единствено от значение е, че трябва да е искрено и лично иначе защо съм тук?
И искам да ми пука винаги до края...за да разбера СВОБОДАТА
« Reply #6 on: юни 12, 2006, 01:50:15 pm »
Ей... НОВА,
признал съм те... още отначалото...
« Reply #7 on: юни 12, 2006, 02:40:14 pm »
Нова, и аз те харесвам! Може ли един въпрос?
Наистина ли ти пука какво мислят хората за теб и за това, че ти пука?
Ами ако някой, за когото ти пука (ама нали за всички ти пука) смята, че не е правилно, че ти пука, на теб ще спре ли да ти пука? Или ще се почувстваш ли нарушител? Или ще се спотаиш, че ти пука, а ще казваш, че не ти пука, защото ти пука какво казват хората, за които ти пука? :idiot2:
Ох, ама вече и аз дори се обърках..... :idiot2:
« Reply #8 on: юни 12, 2006, 03:14:19 pm »
Quote from: Dani on юни 12, 2006, 02:40:14 pm
не залагай много на логиката и ще си наясно-- ако ти пука разбира се
« Reply #9 on: юни 12, 2006, 03:39:00 pm »
Еми...тя,nova като постне...и аз просто нямам какво да кажа!
Дето се вика:"говори за двама".
И да взема отношение...ще кажа същото с други думи!
Nova,u're my voice within.
« Reply #10 on: юни 12, 2006, 03:41:19 pm »
Абе и аз се кефя на живота тук и сега, ама не мога да отрека факта, че физическото ми тяло ще умре някой ден и ... искам да съм готова ... че ако знам че ще умра, а си мисля, че живота тук е толкова ВАЖЕН и ЗНАЧИМ .... много ще ми е тъжно .... а така сега се надявам да посрещна смъртта с усмивка... ... след като съм си изживяла живота пълноценно тук, естествено, ама без да съм обвързана с него ...
« Reply #11 on: юни 12, 2006, 04:36:59 pm »
Аз съм обвързана с него.Няма друг начин-затворена съм в човешко тяло,с всичките му глупави страхове и надежди,с всичките му копнежи и страсти...Животът ми тук е толкова важен и значим,колкото и живота ми след това.
Да мисля за смъртта на физическото ми тяло,за преходността му и да се отрека от всички онези малки радости,от страх да не се обвържа прекалено с него?Не,не мисля!Няма начин!
Аз не се страхувам от смъртта му.Не мисля,че ще ми причини мъка раздялата с него.
Да освободиш душата си,да й дадеш цяла нова Вселена...колко тъжно може да бъде това?
Ще ти го кажа пак:заради глупавите си страхове,пропускаме да изживеем прекрасни неща!
Ние СМЕ-тук и сега,това е подарък,не наказание!
« Reply #12 on: юни 12, 2006, 04:51:53 pm »
Според мен ние мислим по един и същ начин, но го казваме с различни думи:
Quote from: nova on юни 12, 2006, 01:12:24 pm
Всичко хубаво, лошо и неопределимо--ВСИЧКО!! --
... не ми пука дали щетъгувам или ще се радвам, дали е хубаво, лошо и неопределимо... искам да изживея ВСИЧКО!
без значение как ще боли или как ще ми е кеф.. единствено от значение е, че трябва да е искрено и лично
не ми пука дали ще боли и как ще ми е кеф
пука ми само от това дали ми е искрено и лично....
Така мога ли да го разбирам или имате нещо друго предвид?
И още малко - за свободата...
Ами според мен Свободата означава да не зависиш от никого и нищо извън теб самата. Това ли имате предвид и вие? Ако е така, то това не означава ли, че единственото нещо, което е значимо за нас, т.е. пука ни за него е усещането ни за живот в нас - днес и сега?
« Reply #13 on: юни 12, 2006, 05:04:19 pm »
Подобно на вее, се опитвам да си обясня Вселената и връзката ми с нея, и не мога да се сетя за случай, в който Тя, Вселената да представлява едно и също нещо поне за двама души. Макар и да изглежда, че попадаме в едни и същи ситуации, виждаме едни и същи неща и т.н., на практика аз преживявам “общите” неща по свой си, индивидуален начин. И не само ги преживявам, но и сама създавам условия за тях, пресъздавам своята си Вселена отново и отново, миг след миг, и няма как да държа някой друг отговорен за нея.
Аз съм едновременно и Богинята и Човека, едновременно съвършена и несъвършена, едновременно неизменна и променяща се.
Ако съм само Богиня, то аз ще съм Едно, ще съм Вечна и... Мъртва, понеже няма да има нищо друго освен мене, няма да има време и пространство, нито движение. Но когато съм проявена в Хората, всеки от Човеците ще трябва да забрави за своето Единство, за да влезе във взаимоотношения и чрез тях да познае Себе Си като СъТворец. Аз не бих омаловажила живота на нито една моя частица, понеже Нейния Живот е Мой Живот, а без Него аз съм Нищо.
П.П. И все пак вее, щом толкова се стремиш към “непривързаност”, значи ти пука от нещо.
« Reply #14 on: юни 12, 2006, 05:28:26 pm »
Във връзка със свободата ще перефразирам една мисъл- Свободата значи да танцуваш окован във вериги.
Може би точно да не ти пука от веригите, т.е. условията, да не си подчинен на ситуациите, не да зависиш от тях и да се страхуваш от обстоятелствата, в които би могъл да попаднеш и така да ставаш зависим от тях... а да владееш реакциите си в ситуациите. Да знаеш, че в теб е това, от което имаш нужда и не си обвързан от предварителни очаквания.
Така няма да се разочароваш, защото би давал най- доброто от себе си.
За мен това значи да не ти пука, но трудното е приложението на това "не-пукане". Опитвам се да преодолявам определенията и рамките, които сама съм си слагала, защото вярвам, че така се постига освобождаването.
"Мисълта за тоталната свобода често е много плашеща, защото ние обичаме да сме си обвързани с най-разни неща "
Мисля, че наистина е така, но необвързаността не значи, че важните неща престават да са ценни за нас, а просто да осъзнаем, че не бива да се стремим да контролираме, както не искаме да бъдем контролираме. Аз съм привързана, в смисъл на обичане, но това не значи привързаност като принадлежане.
За съжаление съм обвързана с неща като одобрение на другите, страх от обида и т.н.Но мисля, че постепенно ги преодолявам, колкото повече осъзнавам, че към едно дребно нещо може да има много различни гледни точки, какво остава за отношение към мен самата, към същността на някой.
Успех на всички в стремежа към себеусъвършенстване
« Reply #15 on: юни 12, 2006, 06:48:45 pm »
Тука май стана миш-маш от житейски философии Ама то не е лошо...
Аз съм с двете ръце "За" да изживееш всичко, което ти се предостави в тоя живот и колкото са по-силни емоциите, толкова по-жив се чувстваш. Това е прекрасно :smitten:
« Reply #16 on: юни 12, 2006, 11:19:20 pm »
КАК ТАКА ДА НЕ МИ ПУКА?!
Не, че не би било хубаво, ама е леко невъзможничко
Пука ми за разни неща, за някои хора и за почти всичките ми усещания.... Нали уж "съдбата" или каквото там всеки си го нарича, точно затова ни "даваше" разните му там случки и преживявания - за да ни пука и да се учим. Ако бяхме безразлични към всичко и всички, как щяхме да си учим уроците? Тогава каквото и да ни се поднесе - на нас няма да ни дреме
А напоследък ми пука много за "душевния ми мир", който е нарушен от разни противоречиви мисли и желания, които направо ми разказват играта.
Пук-пук! Пук-пук! Пук-пук! ....
« Reply #17 on: юни 13, 2006, 07:22:08 am »
Ще си позволя да отговоря преди авторката на темата. Прости ми bee. :smitten:
Нека пак да уточним какво имаме предвид под ПУКА МИ. Поне в моите лични разбирания това означава "страдам", "завися", "съобразявам се", но в никакъв случай не означава "безразлично ми е". Много ще ми е интересно да чуя и определението на bee и на останалите пишещи.
За мен разликата между "безразличен съм" и "не ми пука" е качествена.
Не съм безразлична към състоянието на тялото и духа си, защото отговарям за тях пред създателя си. Не ми пука, обаче, ако някой или нещо се опитват да вкарат същите тези тяло и дух в техните представи за добро и съвършено, като ме оценят, критикуват, съдят, съветват, принуждават... Ще чуя каквото имат да ми кажат, но ще се доверя на собствената си интуиция и критерий за добро - състоянието на спокойно щастие, което аз наричам Любов.
Не съм безразлична към хората около мен - обичам ги и ги уважавам такива каквито са и с тяхната свобода да се променят както те желаят. Интересно ми е, но не ми пука (не страдам от това) какво мислят за себе си, за мен и света или какво искат от мен, от другите и от живота. Това си е техен проблем, тяхно израстване, тяхна карма. Нямам право да ги увеличавам нито да ги намалям. Не ми пука (не завися) от одобрението и любовта на човек и не ми пука (не се съобразявам с това) дали той си е избрал да зависи от мен и се чувства наранен от нещо, което ме прави щастлива. Не ми пука (не завися от това) как точно е щастлив другият и това не е в състояние да ми причини болка, с която да не мога да се справя с Любов.
Не съм безразлична към живота днес и сега, към това, което се случва с мен и другите - опитвам се всичко да приема с Любов и разбиране като най-доброто, което е можело да се случи. Болката и грешката са урок и лекарство, радостта и благата са подарък и изпитание. Не ми пука (не се страхувам), че ще сгреша и не ми пука за (не се съобразявам с) мнението на другите за това, което върша или което те вършат...
:smitten: Мисля, че такова "НЕ МИ ПУКА" е съвсем възможно и май точно то може да спаси:
"душевния ми мир", който е нарушен от разни противоречиви мисли и желания, които направо ми разказват играта.
« Reply #18 on: юни 13, 2006, 07:36:00 am »
:smitten: нямам какво да добавя - не ми пука наистина съвсем не значи че съм безразлична - значи, че съм или поне се старая да не съм обвързана, да не се идентифицирам с временни състояния на тялото и ума ми. .... а и мен какви страсти ме тресат понякога ... не е истина ... обаче са различни в различните периоди и просто след време ми минават ... някога са били само емоционални, сега са емоционално-ментални ... после Бог знае какви ще бъдат, но те са си само моите временни страсти и пристрастия, те не са Аз. :smitten:
« Reply #19 on: юни 13, 2006, 07:41:46 am »
Много ценна добавка! За това не ми дойде на ум! Благодаря ти bee! :smitten:
« Reply #20 on: юни 13, 2006, 09:19:32 am »
Исках и аз да кажа, че тук става дума за необвързване с хората в живота ти и с резултата от действията ти . За да види ясно картината на живота си , човек се отдръпва от емоционалните си зависимости, които реагират остро във всяка ситуация. Ако има силна воля можа да се опита да поддържа постоянно това състояние, наречено "да бъдеш свидетел" на себе си . Това обаче не изключва чувствата, напротив открива още по- широк кръг от чувства . Можеш да си необвързан и да изпитваш състрадание към целия свят и всяка жива душица и да преживееш връзката си с всичко останало.
:angel:Защото Всички Сме Едно :smitten:
Не пука за дреболиите, за глупавите човешки мисли , норми и закони, мои и чужди. Не искам главата ми повече да бъде дом на страха. Затова им казвам НЕ МИ ПУКА ЗА ВАС :coolsmiley:, и обръщам поглед към Светлина в себе си . :angel:
« Reply #21 on: юни 13, 2006, 09:55:04 am »
Quote from: Dani on юни 13, 2006, 07:22:08 am
Нека пак да уточним какво имаме предвид под ПУКА МИ. Поне в моите лични разбирания това означава "страдам", "завися", "съобразявам се", но в никакъв случай не означава "безразлично ми е".
Значи "непукането" се отнасяло само за "лошите състояния" като страдание, зависене, съобразяване и т.н. :idiot2: И защо така слагаме отново разделение - за едното ми пука (за това, което ми е приятно), а за другото - не (защото не ми е приятно)? Това не е ли някакъв вид бягство от реалността?
Не знам, ама аз като чуя "не ми пука", разбирам "безразлично ми е".
Дивайн, как може да не си обвързан с нещо и да изпитваш състрадание към него? Аз например, в момента, в който имам някакво усещане/чувство, значи съм обвързана с обекта или причината за това усещане (дори и това обвързване да е станало миг преди да изникне въпросното усещане). Да кажем, че наблюдаваш тичащо дете. Не си обвързана с него и го гледаш без особени емоции. Детето пада и ... на теб ти подскача сърцето. Точно в този миг ти се обвързваш с неговата болка.
Абе всички ли разбирате под "обвързване" някакво доживотно състояние? Според мен хората постоянно се вкарват в подобни обвързвания с определени роли, състояния и т.н. - понякога за по-дълго, друг път за част от секундата.... но си го има.
« Reply #22 on: юни 13, 2006, 10:16:13 am »
Quote from: wind on юни 13, 2006, 09:55:04 am
[Абе всички ли разбирате под "обвързване" някакво доживотно състояние? Според мен хората постоянно се вкарват в подобни обвързвания с определени роли, състояния и т.н. - понякога за по-дълго, друг път за част от секундата.... но си го има.
Ама никой не е казал, че ги няма аз просто казах, че не се идентифицирам с обързаностите си тук - аз си мисля, че съм нещо повече от тях ....че нещо друго, Божествено има в мен ... а за израза: "Хич да не ти пука" - що всички го взехте толкова насериозно ... това е само опит ... упражнение за отвързване на идентификацията ни с обвързаностите ... :2funny: увлякох се нещо в сътворяване на безсмислени мислички :2funny:
« Reply #23 on: юни 13, 2006, 01:27:45 pm »
Продължавам да мисля, че темата си е много ценна и полезна за всички нас, точно защото смесването на понятията
Ще опитам пак по-кратко и с пример.
ПУКА МИ = страдам, завися от това, което става в мен и около мен и подчинявам позицията и поведението си на мои или чужди изисквания, които не съм изпълнила и затова съм страдала. Или опитвам се да променя начина на мислене и критериите за оценка на другите, за да получа одобрение.
Не ми е безразлично = забелязвам какво става в мен и около мен и осъзнавам причините и следствията. Променям позицията и поведението си, ако сметна това за необходимо. Не се опитвам да променя позициите и мнението на другите около мен.
Пука ми от това какво мислиш за мен = страдам от твоите негативни оценки за моята личност или постъпки и поведението ми зависи от твоята оценка за него.
Следствие: За да не изпитвам страдания, аз променям личността си така, че да получа твоята положителна оценка. Преди да предприема нещо аз търся твоето мнение или съвет за моята постъпка или предполагам какво би ти харесало. Избягвам да постъпвам по начин, който би предизвикал твоята критика или раздразнение. Започвам да те убеждавам в правотата си.
Не ми е безразлично, че страдам при твоите негативни оценки и поведението ми зависи от тях = приемам спокойно негативните си емоции и се опитвам да намеря техния източник.
Осъзнавам, че това се дължи на нестабилна самооценка и липса на любов към себе си и коригирам вътрешната си стабилност. Продължавам да те обичам, но не се съобразявам с това, което мислиш за мен и с твоите представи как да се държа и какво да мисля.
Сега малко по-ясна ли е позицията?
« Reply #24 on: юни 13, 2006, 02:03:04 pm »
Напълно е ясна
Но за да сме обективни до край, все пак ще си питам: Ако не ти пука за негативната оценка на някого, значи не би трябвало да ти пука и за позитивната такава, нали?
(т.е. да не те радва това, че някой изразява одобрение към теб) :idiot2:
« Last Edit: юни 13, 2006, 02:05:03 pm by wind »
« Reply #25 on: юни 13, 2006, 03:11:07 pm »
Quote from: Dani on юни 13, 2006, 01:27:45 pm
Според теб защо бих страдала от позитивната оценка на някого за мен?
Обаче въпросът е добър.
Това, че одобрението на другите ме радва, не означава, че съм зависима от него и нагаждам личността си и поведението си така, че редовно да получавам това одобрение. Т.е. Радвам се, когато ме одобряват, но не "сверявам" себе си по одобрението на другите.
Сега си мисля, че по-скоро се радвам на близостта ни и на удоволствието, което изпитва другия, а не на самото одобрение. Самоодобрението ми е достатъчно. И все пак не съм зависима и от близостта и радостта на другия и не бих правила компромиси, за да ги получа.
« Reply #26 on: юни 13, 2006, 03:17:53 pm »
Би трябвало, Windy, да се чувстваш почти еднакво и при негативна и при позитивна - т.е. усещането ти за Себе си да не се влияе от оценките (отвътре да си като едно голямо ... дърво , не, по-добре .. лъч светлина ) .... Оценките могат само да се осмислят ... ако има емоционална реакция, да се изчака спокойно да отмине (защото тя ще отмине при всички случаи).
А най-добре - да се радваме и на позитивната ...и на негативната ... едната е отглас на разбирателство, другата е знак да си направиш самооценка дали нещо не бъркаш ... ... нещо такова си мисля и ... и преживявам напоследък - форума е прекрасно училище - тук винаги има и малко по-позитивни и малко по-негативни оценки и аз се изтренирах ... да не ми пука
« Reply #27 on: юни 13, 2006, 04:37:38 pm »
Мдам, би трябвало, ама не ми се получава (да се чувствам еднакво при позитивна и негативна оценка). :idiot2:
И все си мисля, че уж не съм от тези емоционалните, дето избягват да си ползат мозъка, ама от голямата ми убеденост... Оня/Съдбата/абе вие си знаете кое... ми натри носа много здраво и сега съвсем ми бяга онова разумното
П.С. Предпочитам сравнението с дървото (във всякакъв смисъл ). Такива със Светлина и Любов все още не ми понасят особено.
« Reply #28 on: юни 14, 2006, 08:35:56 am »
Добре де, вижте какво всъщност исках да направя:
С израза „Хич да не ти пука” исках да ви дам една магическа формула.
Ще се опитам да се поясня с една картина. Представете си, че стоите в една стая, от лявата ви страна са наредени тухличките на нещата, които харесвате и които продължавате непрекъснато да утвърждавате в живота си, че харесвате – „харесва ми да съм хубава, харесва ми да съм обичана, харесва ми да ходя на планина, харесва ми да си комуникирам с този или онзи, харесва ми концепцията за Бог и Любовта и т.н. и т.н. И какво правите вие – вие хабите част от енергията си(бих казала чрез мисълта си за тези неща), за да постигнете, да имате, нещата, които харесвате. В същото време от дясната ви страна са тухличките на нещата, които не харесвате – „Мразя си работата, мразя да ходя на пазар, мразя някой да ми противоречи” и т.н.и т.н. И вие хабите друга част от енергията си, за да мислите как да се отървете от нещата дето не харесвате или в още по-лошия случай да си въртите постоянно в главата мисълта, „Боже колко много го мразя това нещо”.
А стената, която е пред вас, можем да я кръстим стената на най-важните неща – „За мен е важно да съм умен, важно е да съм красив, важно е да имам семейство, важно е да направя кариера, важен е живота и т.н. ... най-отгоре можете спокойно да си сложите и твърдението „аз съм най-важния човек на света” .... и какво мислите, че трябва да направите в тоя случай ... ами ще трябва да похабите енергия, за да покажете на света кои неща са важни за вас и колко важен сте самият вие .... е я сега си помислете, колко енергия би ви останала от поддържането на тия три стени – за четвъртата не искам и да мисля, можете да я кръстите стената на миналото или нещо друго дето е важно за вас ...- колко енергия бихте имали, за да сте това, което сте, за да сте онова дълбоко, неповторимо, същностно Аз, което аз може да му казвам Божественото или Висшето АЗ, вие ако искайте го кръстете другояче, но си признайте поне, че трябва да има нещо такова ... там в средата на стаята. И сега си представете, че с магическата формула „хич даже не ми пука за всички вас” бутате и разрушавате до основи всичките четири стени ..... представете си, че цялата енергия, която ви е била необходима, за да поддържате тия стени се връща към вас .... можете ли само да си представите какво означава това??? Нима с толкова много енергия няма да се чувствате напълно цялостни и няма да сте способни да полетите ... свободно ... на където си поискате и нима няма да бъдете ... който си поискате???
« Reply #29 on: юни 14, 2006, 10:10:27 am »
Това още от началото, та чак до края... не мога да си го представя. :idiot2:
Ако евентуално го докарам на въображение, определено няма да си руша стеничките.