gnezdoto.bg - Богословие на Новия завет - свещ. Теодор Стойчев - книга
Предлаганият труд не се ограничава с отговорите на въпросите относно причините за отдалечаването на библейското от систематичното богословие, довело до това вярата да престане да участва в тълкувателния процес, секуларното отношение към свещените текстове, при което образът на библейския Иисус се откъсва от църковния контекст и се разглежда в зависимост от предпоставките на съответния тълкувател и т.н. Авторът вижда своята задача преди всичко в това да покаже дълбоката връзка между Свещеното Писание и Свещеното Предание, точно да определи ползите и приносите на историко-критичния метод, както и да изтъкне, че Новият Завет трябва да си върне свръхестествения характер и едва тогава той ще може да ни представи автентичния образ на Иисус Христос.
Виж още от свещ. Теодор Стойчев
проф. Емил Трайчев
Още в самото начало се налага уточнението, че определението „богословие на Новия Завет“ има отчасти условен характер, защото предполага фрагментиране на самото богословие. От друга страна означава разделение между старозаветно и новозаветно богословие. Това разпокъсване на богословието е късно явление и не е част от опита на Църквата, поради което с определението ще се обозначава област, която има конкретен предмет на изследване – свещените книги на Новия Завет.
Съвременната библейска наука е много богата откъм проблеми, което се дължи на предмета, който изследва. Става въпрос за книги, писани във време, твърде отдалечено от нашето, както и от различни хора, в различен контекст, цели и т.н. Сложността е свързана не толкова с тяхната форма, колкото със съдържанието им и проблемите в тях. Избраната тема („Богословие на Новия Завет“) няма за цел да изчерпи всички актуални въпроси в книгите на Новия Завет, защото това не е възможно да бъде постигнато в рамките на една монография.
Актуалността на поставените въпроси е обусловена от тяхната обвързаност с богословския курс, който съвременната библеистика е поела. Специалното отношение към свещените книги, историята и богословските идеи бе изоставено за сметка на анализи, които са по-близки до тези, провежданите със секуларната литература. Ако в древната Църква Писанията и историята не са лишени от свръхестествен смисъл, в съвременната действителност те са реалност, в която Бог или липсва, или е маргинализиран.
Под влияние на рационализма през XVIII в. Богословието започва да се освобождава от влиянието на догмата и традицията. Йохан Габлер (1753–1826) за първи път използва понятието библейско богословие и създава предпоставки за последващо отделяне на библейската наука от систематичното богословие. Библеистиката поема върху себе си задачите на историческа наука и е превърната в основа на систематичното богословие. Такава е категоричната изповед на Фердинанд Баур (1792–1860): за разлика от догматичното богословие библейското богословие трябва да бъде само историческа наука.
Именно историцизирането на Библията е една от основните драми в съвременното библейско богословие. Библията се превръща в обикновен исторически продукт, към който се подхожда със средствата на светските науки и е разглеждан критично без участието на вярата като херменевтично средство. Канонът е отречен като богословска (доктринална) категория, която обслужва интересите на клира. Въпреки желанието на група богослови, принадлежащи към направлението „Heilsgeschichte“ (история на спасението), да върнат доверието към авторитета и боговдъхновеността на Писанието, поетият курс в богословието запазва своята посока. В. Вреде (1859–1906) утвърждава либерното движение на библейското богословие. Той изповядва, че Старият и Новият Завет трябва да бъдат разглеждани отделно и твърдо подчертава диалектичния характер на ранната църковна история. Учението на Иисус Христос, на апостолите, апостолските мъже и апологети се различава.
Днес е напълно естествено да се говори за несъответствия, разминавания и развитие. За да се достигне до най-ранните нива на традицията, бяха създадени голям брой методи, често взаимствани от съвременната литературна критика и прилагани към свещените текстове. Така методът измести Преданието, или казано по друг начин – той стана традиция. По този начин се оформиха направления с различни разклонения, които въпреки желанието си да постигнат истинния смисъл на Свещеното Писание, не намериха сили да преодолеят скъсването с еклисиологичната херменевтика. Църквата като евристична рамка остана чужда на западната тълкувателна традиция. Единствено римокатолическите и православните богослови признаха необходимостта от еклисиологична санкция (съгласие с духа на църковното Предание) и необходимостта от връщане към духа на Църквата.
Секуларното тълкуване на Библията напълно естествено повлия на разбирането ни на новозаветната христология. Библейският Иисус Христос се загуби. Библеистите започнаха да говорят за измислен от апостолите и ранната Църква Христос. Според тях следпасхалната перспектива на Църквата е замъглила автентичния образ на Иисус и затова целта на изследователя е да премахне наслояванията и да направи достъпен истинския Иисус. Оказа се, че реконструираният Иисус е различен от Христос на Църквата. Например Джеймс Дан отрича, че в богословието на св. апостол Павел е застъпено виждането за божествеността на Иисус. Този пример има за цел само да покаже колко нормално е станало да се разграничава Иисус на Библията от Христос на Църквата.
Тези богословски съмнения са причина за появата на все още актуалния въпрос в новозаветната наука за „историческия Иисус“. Вниманието е насочено към живота, делата и собствените думи на Господ Иисус. Проблемът се оказа обаче толкова сложен, че учените закриха Спасителя в своите богословски реконструкции и неговото преоткриване стана трудно, а няма да е пресилено да се каже и невъзможно.
Херман Раймарус през XVIII в. изповядва, че Иисус Христос не е основател на нова религия, а учител на любов към Бога и към ближния. Въпреки че това крайно мнение не запази своята богословска безспорност, учените остават повече вкопчени в земния Иисус и избягват въпросите, свързани с Неговата божественост. Това е естествено следствие от разделянето на библейското и систематичното богословие. Вследствие на тези решения Алберт Швайцер изразява съмнение относно месианското самосъзнание на Иисус. Рудолф Бултман скри автентичния образ на историческия Иисус зад булото на керигмата – в Писанието откриваме основно перспективата на спедпасхалната проповед на Църквата. Това доведе до срив в доверието към свещените текстове и те бяха превърнати в обикновен обект на критично изследване.
В отговор на тези песимистични тълкувания в богословието се появиха изследвания, които се опитаха да възвърнат доверието в евангелските разкази, свързани с живота на Иисус Христос. Този обрат беше иницииран от Ернст Кеземан, който насочи вниманието на библеистите към исторически релевантните нива на евангелската традиция. В резултат на този позитивистичен проект за целта бяха създадени много подходи и безкрайно много изследвания, които не промениха съществено картината.
Проектът на Кеземан бе развит от Б. Майър (1927–1995), който обърна внимание на еврейския контекст, в който Иисус проповядва и развива Своята мисия. Н. T. Райт определя новия курс като „третия въпрос“ и смята за характерна негова черта именно признаването на есхатологичния юдаизъм, в който Иисус провежда служението Си. Тази платформа се противопоставя на утвърдения принцип („критерият на различаването“), според който трябва да търсим в традицията това, което е различно от юдаизма и ранната Църква. Еврейската херменевтична рамка намери трайно място в богословските изследвания и днес е невъзможно да се правят анализи, без да се вземе предвид собственият еврейски контекст, в който Спасителят живее. Въпреки това резултатите не са категорични – Иисус остана неясен и подложен на субективна критика.
Дори сред споделящите идейните насоки на това направление няма единомислие. Дж. Дан изповядва по време на своя разговор с Т. Райт: „За разлика от теб обаче аз не съм толкова уверен, че можем да добием ясна представа за онова, което според Иисус е представлявало идването на царството.“ За съжаление той не е единственият, който изказва съмнение по отношение на традиционни херменевтики. Това означава, че трябва да бъдат признати границите на историческите изследвания и в частност на контекстуалната херменевтика. Те няма да бъдат заличени като предпоставка, а само признати за част от херменевтичен процес, който включва и други подходи, но в границите на утвърдени и трайни в традицията решения.
Ето защо e важно да се каже, че контекстите не са тъждествени с посланието на Новия Завет. Образът на Иисус Христос винаги остава различен и се изплъзва на библеистите, които се опитват да изравнят перспективите. Напълно прав е Якоб Нойснер, като казва, че християнството и юдаизмът са различни религиозни системи, които въпреки сходствата си запазват своята непримиримост. Той признава, че двете системи (юдаизмът и християнството) са наследили символичната структура на еврейската религия, поради което използват едни и същи категории, но класификациите получават различен смисъл. В съгласие с еврейския мислител трябва да се признае, че въпросът на Иисус Христос към Неговите ученици за кого Го мислят, е по-важен от самия отговор: „Защото задачата, която Той Си е поставил [става въпрос за Иисус, б.м., Т.С.], била да преоформи всичко, което хората знаят чрез срещата с това, което те не са знаели...“
Иисус действително е основател на ново движение и дава ново разбиране на старозаветните текстове. В съответствие с новия поглед е необходимо да бъдат осмисляни новозаветните перспективи. Свидетели сме на прилики и разлики в свидетелствата, защото, от една страна, проповедта на Иисус Христос е оформена и е част от еврейския контекст, а от друга, е носител на уникално послание – ново тълкувателно решение.
През последните десетилетия някои библеисти се опитаха да преосмислят съществуващото учение, че в новозаветната керигма има диалектично многообразие. Джеймс Дан започна да говори за единство в многообразието, но многообразието стана толкова голямo, че единството не успя да възвърне своята тежест. По този начин въпросът за критерия придобива особена актуалност. Друг важен въпрос е доколко единният богословски субстрат е обективно оценен?
Във връзка с очертаните проблеми е конституирано настоящото изследване. Целта е да се подчертае и разкрие връзката между богословие и история в светлината на една еклисиологична херменевтика. Ето защо задачата от началото до самия край на изложението е да се разкрие колко е важно богословието (не само историята), вярата и систематиката да станат отново част от тълкуванието. Да се обърне внимание на природата на новозаветното богословие. Има ли то връзка със систематиката? Какво трябва да бъде отношението на библеиста към Писанието и как трябва да го тълкуваме? Какво е мястото на историческия анализ в хода на библейското изследване и по какъв начин богословието участва в този процес?
Необходимо е да се акцентира на тематичното съответствие между новозаветната керигма и нейното идейно продължение в по-късната традиция на Църквата. Друга важна задача е да се подчертаят особената същност на свещените книги и тяхната връзка с опита на Църквата и постиженията на систематичното богословие. Освен това да се възвърне доверието към библейските повествования и да се посочи тяхната авторитетност.
Първата глава на изследването е посветена на историята на новозаветното тълкувание и целѝ да представи различните течения в този сложен процес, свързан с търсенето на смисъла. В раннохристиянската традиция са налични конвергентни процеси, насочени към прославянето на Иисус Христос. Въпреки че не можем да синхронизираме напълно съдържанието на всички книги в Новия Завет, защото те имат различни цели, адресати, контексти и т.н., у древните автори се забелязва именно това желание да изтъкнат Иисус и да Го представят като Господ. Патристичната традиция е белязана със съгласие, ако не по въпросите на конкретния текст, то със сигурност по отношение духа на Писанието и „правилото на вярата“. Александрийската и антиохийската традиция се разминават в подхода, но не и в желанието да работят в рамките на църковния опит. Именно това отличава съществено отците от съвременните библеисти. Изследванията на последните протичат извън църковния контекст, който остава и досега чужд на протестантските изследователи. Каноничната критика подчерта важността на каноничната рамка, но не успя да запази авторитета на църковния контекст. Писанието остана отворено за многобройни смисли, които тълкувателят трябва сам да определи. По такъв начин нормативността беше затворена в самата литература.
Ето защо следващите глави са посветени на проблемите, свързани с вярата и Преданието – вярата като евристичен принцип и Предание като полезен коректив за предаване смисъла на Писанието. Подчертава се нуждата Писанието и Преданието да запазят своята връзка, при което тяхното противопоставяне е немислимо. Самото Писание е Предание и трябва да остане свързано с него. Църквата не насилва значението на словото Божие, а пази и съхранява божествената истина. Поради тази причина в изложението често се подчертава необходимостта да се изследват кохерентното послание в живота на Църквата и нейната херменевтична традиция. Вниманието на тълкувателя трябва да се насочи към следващите етапи на Преданието и да се проследи последователността на едно Предание. Целта е да се подчертае именно съответствието между Писанието и следващата църковна традиция.
В изложението е отделено специално място на месианските очаквания в еврейската традиция. Целта е да се покаже начинът, по който старозаветните текстове, които традиционно се свързват с Месия, са разбирани във времето на Иисус Христос. Във връзка с постигнатите резултати е важен въпросът по какъв начин новозаветната Църква проецира образа на Иисус Христос? Също: съществува ли съгласуваност между Иисус на Новия Завет и пророчествата на Стария Завет и как Църквата ги обяснява? Можем ли да говорим за идеен континуитет между проповедта на Христовите последователи и другите еврейски традиции? Къде се разминават различните програми?
Всички разглеждани теми са взаимносвързани и обусловени. Затова последната глава, в която се разглежда преображението на Иисус Христос, има обобщителен характер. В нея се търси възможно решение на разгледаните проблеми. Въпреки че към това дръзко решение може да се отправи критика, нещо естествено, когато става въпрос за научна дискусия, целта е да се покаже, че признаването на Преданието позволява новозаветните изследвания да разширят своя научен кръгозор и не е в противоречие с научните занимания, а по-скоро ги обогатява и допълва.
За решаването на поставените задачи ще бъдат използвани изворов материал и научни разработки, посветени на темите, които ни занимават.