Вместо прощално!
Миналата седмица, ден преди закриването на ретроспективната изложба на Христо Нейков, минах да се видя с Ичо и да разгледам изложбата. Изложбата - мощна, сурова и експресивна, а Ичо вече е бил пътник.
Един по един ни напуснаха големите от голямото поколение на българската графика. Поколението, което първо освободи българското изкуство от нормативните рамки и потърси реална съизмеримост с пластическите и граждански проблеми на своето време.
Тодор Панайотов,
Златка Дъбова, Симеон Венов - вече и Христо Нейков, не са между нас.
Днешното поколение и особено тези, които на всяка цена подтичват подир своята Европа - трябва да знаят, че отдавна това изключително поколение живееше с духовните и пластически проблеми на Европа и Европа го беше приела като част от себе си.
Христо Нейков беше не само един от големите български автори, но и от хората с изключителен принос в едно трудно и тежко време за изграждането и създаването на онази творческа атмосфера, в която правото на творчески риск беше въпрос и на избор, и на подадена ръка. А ръката, която Ичо подаваше на своите колеги - и по-млади, и по-възрастни - сама по себе си беше и доверие, и подкрепа, и част от общия риск на развитието.
Последната изложба на Ичо беше не само необходима като творческа мярка за днешния ден, но и показателна за отговорността и личната взискателност на автора. За съжаление, подобни примери са колкото редки като артистично поведение, толкова и изключителни като органичност и реализация на таланта. Творец със свой образен свят от съдби и характери, със своя действителност - сурова, земна и силна - Христо Нейков като малцината истински творци носеше живота, спомените и стремежите си и като изкуство, и като определена форма на пластично познание - художник, който умееше да погледне на себе си от онази дистанция, която емоционално и съдбовно го включва в събитието, и с онази чистота, която не го щадеше и като оценка, и най-трудното - самооценка. Съвременен творец, Христо Нейков с последната си изложба отново ни показа, че истинското време на изкуството се създава не от амбицията да бъдем на всяка цена на хребета на модата и информацията, а чрез дълбочината и усилията по нов, личен и неповторим начин да постигнем живота и съдбата на човека.
Преминал през много бури и изпитания, Христо Нейков остава в изкуството ни в неговата най-висока и чиста мярка - простотата. Простотата, наситена с много човешко достойнство, пластическа сила и преди всичко с много любов!