Марина и Сергей Dyachenko - Биография, снимки, новини, информация, век | Писатели
Anitka & Marina Dyachenko
За разлика от много други те живеят с вечните усещане за вълшебство на този свят, и дори ако аз нито една от тях не е спазено, аз веднага прочетох това в своите романи.
Магията на…
Думата експлодира, фойерверки и др. Лика Чудо безкрайно разнообразни. Ето Христос превръща водата във вино — и това малко камерен чудо, при цялата външна простота, става един от крайъгълните камъни на европейската цивилизация. А ето чудо от последните: Армстронг скача с последното стъпало сифон посадъчен модул — на повърхността на Луната за първи път влиза човешки крак. Но това събитие е едно от най-големите в историята на света — бледнее пред малък сопящим чудо, което никога още не е събудено съзнанието, но вече се счита за своите светии дълга мърморят: «Татко, обичам те…»
И какво означават нищо в сравнение с това чудо, за всички останали?
Фантастика наследена от класическата литература на XIX век умение покажи на магическата лигавицата на света. Реализъм вече по самото си определение е в състояние да оперира само каждодневно българия на обстоятелствата, а когато е писател-реалист иска да засегнат по-дълбоки философски пластове, той трябва да се прибегне до инструменти фантастика, т.е. да се ползват методи и образи литература, която приема заталкивать в резерватите за приключенски романи, следователи и други порнухи.
Това е още по-смешно, че тази «резерва» отдавна се превърна в цялата Вселена, а извън литературната територия фантастика по-прозрачна, отколкото тези, които така удобно скукожился модерен реализъм.
Дори е странно, че при строги ограничения на съществуващия метод на писателите-реалист, понякога са в състояние да създават гениални произведения… Повечето от които, обаче, при проверка се оказват в една и съща фантастикой.
Така че няма нищо изненадващо в това, че на Марина и Сергей Dyachenko дойде в литературата, са започнали да пишат точно фантастика. За разлика от много други те живеят с вечните усещане за вълшебство на този свят, и дори ако аз нито една от тях не е спазено, аз веднага прочетох това в своите романи. Изглежда, че те идват в нашите деветдесетте години направо от времето на романтизма, толкова ясно се усеща в проза на този бунтовен дух, който е двигал перо на лорд Байрон, боядисани нервните прегъвания на й Мери Шели и е създал прекрасни черти на героите Теофиля Готие. Но в същата тази проза мощно звучат мотивите на Булгаков и Стругацких, грандиозен философски акорди на Ницше, ехото на великите сътресения на отиващата си година на хх век…
Но може ли светът, в който са били на Бабий Яр и Хирошима, за да изповядват романтично мироощущение? Брутален въпрос, и отговорът е не по-малко брутален. Светът не може. Не е право. Но човек, живеещ в този свят и иска да живее в него и по-нататък, просто трябва да бъде романтичен. В противен случай той ще бъде обречен на съдбата на героинята романс Висоцки:
Я вечен студ и лед сковало кръв
От страх да живеят и от предчувствие за смъртта на…
Има в книгите Dyachenko и ужас пред този вечен студ, но има и възхищение за човек, който е в състояние да му се противопостави.
Господи, как мразя вечен мерзлоту в душите…
Това е тя, подуто измръзнало място, изисква от Пазител да си в мир. Това е тя раскручивала ужасен вихър Ведьминого век. Това е тя тежки сталактити се проведе на жива плът със свода на Пещерата.
Тя? Не, тя — безразличие…
В герой за «Вратаря», дебютния роман на Dyachenko, стана магьосник, лишен от магическа сила. Изгнанник. Обездоленный. Весел магьосник Руал Ильмарранен, че след като безуспешно се пошегува над друг магьосник, за който е платил загуба на магическа дарба. И заслужено, заслужено, но за наказание изведнъж открива девойката, която преживеят къде по-трудно, отколкото отлучение от магия.
Отчуждаване. Магьосници го отхвърлиха, а хората не са приели.
По-късно в романа «Наследникът», много по-ужасно и несправедливо наказанието ще падне върху друг човек. От Лоара Солля ще се откажат най-близките и най-скъпите му хора. В нищо не виновни, но проклятието на луд родители по-лошо всички такси. Това е присъда. Младежът губи всичко — име, любов, желание за живот, състрадание към хората…
И Руал, и Loire получават възможност да си отмъсти на предавшему ги свят. Обади се на загадъчна Трета сила, която се противопоставя на силата като магьосници, така и силата на хората, да ги води към Вратата. Струва му се отвори — и светът никога вече няма да бъде същата. Той не ще бъде онзи свят, който ги отхвърля, а в новия свят този, който ще отвори Вратата за Трета сила, ще има право да заповядвам.
Право да си отмъсти на този, който го е предал. Правото да живеят така, както той иска. Право да се създаде светът такъв, какъвто трябва да бъде.
И ако изборът на Ильмарранена е очевиден — да му обида на света, не стана причина за омраза, — това е последната стъпка Лоара просто трябва да бъде фатално…
Романи Dyachenko се редят на опашка в невероятно стройни последователност. Нито един от тях, разбира се, не се изчерпва с определена навигацията, но за мен е важно да разкрие логиката на развитие на творчеството на автори, а не да дава неуспешно анализ (с него съм, може би, не успя да). Така че…
В «Рубке» Эгерт Солль трябва да победят в битката със себе си, с гнуснейшей част от своята същност. Заклятие, на които той е наказан за убийството на невъоръжен човек, го прави абсолютен страхливец и животът се превръща в ад. Той е с фатална неизбежност губи уважение към себе си, иначе никога не би простил това, което прави сега самият… И най-важното изпитание, което му предстои, е преодоляване на себе си. Защото в противен случай той ще се превърне не само абсолютен страхливец, но и асбсолютным предател. И тогава подуто измръзнало място ще се заеме не само на неговата душа — тя ще погълне целия свят…
Следващата е роман «Скрут», преди герой, който, Игаром, се струва ужасен избор — по същество, той трябва да размените живота на един човек в живота на друго, и той не разполага с възможности от този избор да се избегне. Задача концентрированно етичен, незамутненная никакви външни причини — социални, практически или, както е модерно в последните времена, «своите класови». Животът на някои хора е по-ценен жената, която обичаш, или жена, която трябва да умре за това, че вашата любима е бил спасен? Авторите трябва да има не малко смелост, за да постави пред герой коренно неразрешимые въпроси. Изпитването на якост, на морална цялостност, през който минава Игар, възпрепятстващо. И отново — не проход той е изпитание, и ще очаква бракувани, спад, подуто измръзнало място…
Клавдий Старж от романа «Ведьмин век» е принуден да избере между дълга и любовта. Може би този избор изглежда по-лесно, отколкото този, който е принуден да направи Игар, но изборът Игара ще определи съдбата на няколко души, а решението на Великия Инквизитора Старжа може да доведат до загуба на целия свят, за който той е отговорен… Ситуацията се «Ведьминого век» поразително прилича на морална коллизию «Бръмбар в мравуняк» Стругацких, обаче Dyachenko уверени промяна на центъра на тежестта на лиричен компонент на романа, която Стругацких не е по принцип. Вече само един е дава «Ведьминому век» е коренно различно звучене, и освен това — Sofi, по същество, е сложно положението «Бръмбар…», направил повече от «звучене»…
Решение, което диктува човек на любовта, не може в крайна сметка да доведе до злото — в този Sofi в близост и социално-етични идеи роман Вячеслав Д. «Дерни за веревочку», въпреки че им подход към проблема е по-скоро, не е етичен, а емоционално-поетичен нюанс. Но за външно прости твърдението: «любовта ще спаси света» се крие едно и също нещо — избягване на духовен). Dyachenko просто биологично не е в състояние да се предположи, че ентропията е всемогъщ и необратима това твърдение е толкова античеловечно, че просто не може да бъде верен…
Може би в този крылась да уязвимост подход Dyachenko своите произведения, ако те са следвали тази идея винаги и във всичко. Но те сами показват колко са добри, много добри и дори уникално добри намерения водят Старжа до катастрофа. Така той не даде себямерзлоте, но светът умира, той не успя да го… И само на финала на романа код, който малко се добавя, но е важна както за авторство на прокламация,- растапливает торжествующую мерзлоту.
И трите герой «Пещера» — на последното, издадени към днешна дата романи Dyachenko — са в конфликт със Системата. Това е абсолютно нов за Dyachenko аспект, преди това те са откровено презрян социална терминология. Тук те за първи път тласна любов с административен Големом, Молохом, въплътена мерзлотой. Как да не се противопоставят един на друг Tritan Тодин и Раман Кович, колкото и да не металась загнанной сярна Павел Нимробец — те са хора, и те са в състояние да се влюби, да се разбере, те са в състояние на творчеството и разбирането на творчеството. Но живота им, попадат в обхвата на интереси Триглавца — и дотук. Молох няма да спре, преди да е морално престъпление, за него не съществува тези задръжки, които са инсталирани от него. Противопоставят му е безнадеждно, но не и да се изправи означава умре, да се замразява. Tritan, загубил доверие в справедливостта на собствен бизнес поради факта, че това е дело изисква отказ от човечеството и предателство, любов, въстава срещу Молоха, и дори авторите не успяват да го спасят. Кович, че се поддава беше Бройки, но възвръща правото и способността да творят, олицетворява творческото начало на тази троица, а Павел, закотвен на тези хора съперничество, става морален катализатор за възраждането на всеки от тях… Човек Дела, човек на Духа и човек на Сърцето — и Молох, че се противопоставя на всички тях…
Романи Dyachenko, дори и тези, които завършват трагично, никога не оставят усещане за безнадеждност, безнадеждност. Мисля дори, ако авторите и преодоля желанието да «изтегли» парцели за оптимистичен финал, тази звенящая светла пък никъде не е изчезнала. Твърде много човешки в тези книги, прекалено много в тях топлина и чистота, много остро се чувстват герои Dyachenko несправедливост, твърде много в тях гордост и чест, много совестливые светове, в които тези герои живеят… И дори когато скрутит обида, завертит омраза, смъртоносни удари безразличие, те все пак могат да останат хора. Да останат тези, за които искате да се повтаря отново и отново:
«Слава на луди, които живеят за себе си, като че ли те са безсмъртни…»
И свърши тази фраза така, като я завършва Евгений Шварц:
«…смъртта понякога се отдалечава от тях».
Материалът е написан през октомври 1998 г. като послесвловие в сборник с малка проза Марина и Сергей Dyachenko. Публикувано в книгата «Корените на камък» (М.: AST; СПб.: Terra Fantástica, 1999.- [Заклети светове]).