Култура :: Изборът на "Култура" :: Пярт за Арво
Пярт за Арво
Арво Пярт е най-известният в света естонски композитор и сред най-изпълняваните съвременни автори на ХХ и ХХI век.
Роден е на 11 септември 1935 г. Пайде, Естония, израства в Раквере и Талин. През 1944 г. Естония е окупирана от Съветския Съюз. Този факт се отразява върху живота и музиката му.
Учи в музикалното училище в Талин, през 1957 г. е приет в Консерваторията, където учи композиция при Хайно Елер. Завършва през 1963 г. Година преди това печели Всесъюзния младежки конкурс за композиция. Пярт не е имал достъп до информация за това, което се случва в съвременната западна музика, но независимо от изолацията, в която се намира, е в авангарда на естонските композитори. Композицията му "Некролог"(1960) е първата, в която използва серийна техника. Продължава със сериализма до средата на 60-те години в Първа и Втора симфония, както и в "Перпетуум мобиле"; след това се връща към техниката на колажа с творби като "Колаж на тема BACH". В началото на 70-те Пярт се насочва към музиката на минали епохи - XIV - XVI век - Гийом дьо Машо, Якоб Обрехт, Йоханес Окегем, Жоскен де Пре. Тогава пише няколко творби в духа на ранната европейска полифония, като Симфония № 3 от 1971.
Следва период на мълчание, който завършва през 1976 г. с радикална стилова трансформация. Техниката, която измисля или открива (и на която остава верен до днес), Пярт нарича "тинтинабули" (от латинската дума за малко звънче).
Арво Пярт емигрира от Съветския съюз през 1980 г. Оттогава се концентрира предимно върху религиозни текстове. Самият той е много религиозен православен християнин.
Първият продуцент, който издава Пярт извън Съветския съюз, е Манфред Айхер (ECM). Заедно с Ансамбъл "Хилиард" са записани няколко вокални произведения. Сред най-известните му произведения са "Фратрес", "Табула Раза", "Берлинска меса", "Магнификат", "Мизерере", "Канон на покаянието", "Те Деум", "Стабат Матер", "Ориент & Оксидент", „Ламентате” “In Principio”; и най-новите - Симфония № 4 “Лос Анжелес” (2008), вече издадена от ЕСМ, Миса бревис (2009) и “Плачът на Адам” (Adam’s Lament).
Днес Арво Пярт закръгля своите осем десетилетия. В юбилейната за композитора 2015 година всеки ден в някоя точка на света се изпълнява негова творба. Своеобразното Пярт-съзнание, пропито от святост и тишина, събира сродни души отвсякъде, включително и от България.
Вестник „Култура” и всички музиканти и меломани, които ценят музиката на Пярт, споделят неговия празник с най-добри пожелания. Нататък говори композиторът.
Пайде е разположен в средата на Естония. Малък град е и малко се е променил от времето на моите спомени. Животът там течеше спокойно и просто, малко или много като тук, в селото Кастел Тесино, където се намираме. Въпреки че всъщност е доста по-голям. Имаше малък театър, в който понякога, доколкото си спомням, участваха и моите родители. Имам снимка на баща ми и майка ми на сцената като участници в спектакъл. Баща ми беше силен, мощен мъж с впечатляващи мускули. На снимката се вижда, че той е в ролята на гладиатор от древния Рим или нещо подобно. По-късно майка ми заедно с мен се премести в един по-голям град – Раквере. Намира се на пътя, свързващ Талин и Санкт Петербург. Още помня, че в квартирата, в която се преместихме, имаше роял, марка „Санкт Петербург”. Не беше добър инструмент, но аз започнах да свиря именно на него и го използвах до 17-годишна възраст. Като погледна сега назад, виждам, че много подробности са избледнели; по-голямата част просто съм забравил, а може би не съм ги запазил в паметта си, защото тогава не съм им обръщал особено внимание. Моите родители се разделиха преди преместването ни от Пайде. Синът на нашите нови хазаи всъщност ми стана пастрок. Семейството, в което влязох, беше изключително интересно. Бяха трима братя. Първият беше моят втори баща, вторият бе забележително надарен музикант, който свиреше много добре на пиано и притежаваше добре оборудвана музикална библиотека, третият бе много талантлив художник. Когато мисля за тях, трябва да призная, че имах късмет да попадна в такава среда. По-късно библиотеката ми беше много полезна, въпреки че притежателят й, музикантът, вече бе починал. Ако не се лъжа, в Раквере, веднага след края на войната, бе открито музикално училище, първото в града. И понеже у дома имахме вече пиано майка ми реши да ме изпрати да уча там. Така започна всичко.
Естонските градове принципно не са по-различни от европейските. Не трябва да се забравя, че Естония в продължение на пет века е принадлежала на Германия. Разбира се, могат да се открият и руски влияния, но Раквере беше един обикновен град с ниски къщи, предимно от дърво, и стар средновековен център с руините на една крепост, която и днес е много любима за децата, защото там играят.
Естония тогава беше свободна зона. Най-разпространеният език беше естонският. Обаче аз си спомням, че родителите на моя втори баща вкъщи говореха често на немски или на руски. Техните синове говореха по-често на немски, много рядко на руски. Руските влияния бяха по-слаби. Прародителите в царския период са пътували много, така че на тях руската култура и език им бе близка. Много е вероятно пианото, за което вече говорих, да е дошло в семейството благодарение на някакви контакти с руския свят. Спомням си също, че бях на 5 години, когато дойдоха германците. Това беше през 1941 г. и Естония мина в тяхно владение. Когато избухна войната, дойдоха също и войниците, които се пръснаха в целия град и заеха всяко свободно място в домовете на хората. Също и в нашия. Бяха двама или трима, не си спомням точно, и се настаниха в стаята, в която се намираше пианото. С тях свирихме много и добре, музицирахме, пеехме. Така че, не бих могъл да твърдя, че това бяха лоши времена. Лошото дойде по-късно от Изток.
До десетгодишен (тогава дойдоха руснаците) аз не знаех нито немски, нито руски. Нито да чета, нито да говоря. Около мен цареше голяма бъркотия не само от езиково естество: член на семейството, който беше в руската армия, трябваше да мине през германски концентрационен лагер. Докато други членове на фамилията, които трябваше да служат в германската армия, трябваше да преживеят същото, но от другата страна. Бил съм малък и много неща са ми били спестени. Майка ми се грижеше много да ме предпази от случващото се. И съм гледал на тези ситуации с очите на дете. Но въпреки това, добре си спомням, че къщите горяха, мъжете тичаха да ги гасят. Ние имахме късмет: нашата къща и пианото останаха недокоснати през цялата война.
Не мога да твърдя, че тогава съм имал чувството, че ще ставам музикант. Но мисля, че с първите композиционни опити започна бавно да се формира някакво смътно осъзнаване на тази възможност. От време навреме си мисля, че може би съм имал някакво предчувствие, че ще мога да композирам или да продуцирам нещо подобно на това, което чувам по радиото или на концерти. Истината е обаче, че аз много по-късно съм узрял за това и че тогава не съм бил още съзрял да намеря пътя, който би ме завел до това, което аз действително търсех. Силният копнеж да намеря този път по-късно ще се изрази индиректно и чрез моето прекалено ентусиазирано вдаване в дванайсет тоновата музика. После се отдалечих от нея, защото търсех нещо друго. Беше просто един от многото опити да намеря моя път, моя свят.
Не знаех какво означава да си композитор. Мога да си спомня, че се упражнявах на пианото с нежелание и отегчение. Майка ми следеше моите усилия с голямо внимание и понякога възнаграждаваше труда ми с един орех. Бяха трудни времена и бонбони нямаше. Опитвах се да съкратя скучните упражнения, но от време навреме ги удължавах на шега и така се получаваше някакъв тип импровизация.
В оркестъра на нашето училище – при нас всяко училище имаше оркестър – нямаше обой. Един ден учителят ми пъхна един обой в ръката и каза: „Ти можеш да четеш ноти, постарай се.” Свирех на обой ужасно. По-късно опитах на флейта, а в един танцов оркестър свирех или на пиано, или на ударни. Овладяването на тези инструменти в някаква степен ми беше от голяма полза. И не толкова за заниманията ми като композитор, колкото за военната служба. Там музикантът бе привилегирован: не го принуждаваха да си стриже късо косата и имаше по-добри условия на живот. Във военния оркестър свирех на обой: увертюрата към Бетовеновия „Кориолан” и други подобни пиеси, но никога не станах добър обоист. Вероятно защото не се занимавах сериозно. Спомням си, че изсвирвах по-силно тоновете, които ми се удаваха по-добре. Все пак, в един военен оркестър това не е толкова лошо, защото и без друго всичко се свири силно. А на парад свирех или на голям, или на цилиндричен барабан. Тогава открих, че нямам никакво чувство за ритъм. Още когато първия път се заех с големия барабан, музикантите започнаха да се взират объркани в мен, това си спомням много добре. Бях напълно извън ритъма и свирех постоянно или преди, или след другите. Но най-доброто беше, че изобщо не забелязвах това. Мислех, че те не са ритмични. По едно време ме попитаха: „Ти наистина ли не забелязваш?”. След това си помислих: „Добре, ако трябва да се вслушвам по-добре, ще се вслушвам.” Тогава следвах не моя собствен импулс, а техния. И така започнах да свиря по техния ритъм. Така проумях, че човек към всичко може да се нагоди, стига да се вслушва внимателно. Накрая овладях цилиндричния барабан отлично, дори спечелих награда за най-добър перкусионист в един конкурс на военните оркестри от всички балтийски държави. Да не повярваш!
Вероятно никога не бих бил способен да дирижирам оркестър, постоянно щях или да изпреварвам, или да закъснявам, погълнат от мисълта какво съм чул току-що. Но бих искал да разкажа за още един опит като барабанист по това време. Веднъж трябваше да свиря съвсем сам на барабана и целият батальон трябваше да марширува в такта на моя ритъм. Не знаех какво да правя, защото нямаше нито един инструмент, който би могъл да ми бъде ритмична опора. Затова си казах: „Нали маршируват заедно, бих могъл да се залепя за темпоритъма на маршировката.” Идеята функционираше, при това толкова добре, че спечелих тази награда, за която говорих преди малко... И това не е анекдот.
За музиката и творчеството
В основата си концепцията „тинтинабули” (която става основна за музиката на Пярт – б. пр.) може да се представи като нещо, сравнимо с това, което става, когато човек започне да учи пиано: с лявата ръка се свири винаги един и същи акорд, докато дясната развива мелодията. В моя случай има една мелодия и три тона, всяка нота от мелодията е свързана с всеки от трите тона по точно определени правила, като, разбира се, това важи и в обратна посока. Появяват се неочаквани дисонанси, но във водещата мелодия има логика, както има и логика, макар и скрита, в трите тона, които я съпровождат. Това е мелодичната дихотомия, за която казвам, че е „1+1=1”. В „Кантус” например има пет мелодични линии и всяка от тях има своя съответстваща тинтинабули-линия. Техническият принцип е, че върху основата на същите правила могат да бъдат създадени много възможности в съпровода на гласовете. Следователно, този втори глас не е свободен хармоничен глас, а следва мелодичната линия. Тъй както едно дете прилича на своите родители, тинтинабули-гласът носи в себе си гена на мелодията. Може би бих могъл също да кажа, че мелодичният глас представя моите грехове и моето несъвършено същество, докато вторият глас е прошката, която ми е дадена. В този случай ще бъдат поправени, коригирани и моите лични провинения. Бих искал също да наблегна, че по този начин опитах на мелодичния глас, специално при вокалните произведения, да му придам по-висока обективност, в която всяка дума, която съм използвал в музиката, да може да бъде схваната във всички нейни параметри. Има много възможности да се превърне думата в музика, но за мен текстът с всички негови параметри доставя, създава една основа за музикалната структура.
Под духовност разбирам не нещо мистично, а по-скоро много конкретно нещо. Има различни видове поведения – едни, определени от негативния начин на мислене, други – които виждат всичко в положителна светлина. Старата музика и изкуство ни учат да виждаме нещата от тази, втората гледна точка. Например, така Фра Анджелико е рисувал картини, в които показва Деня на страшния съд; разбира се, там е показан и адът, но и той изглежда, сякаш е създаден с някаква святост. При това, тук адът просто е „малко повече боя”. За други художници, които идват след него, адът е едно действително място, но небето не е толкова чисто, както е това на Фра Анджелико. Във връзка с това в съзнанието ми изникват думите на Питър Брук, когато той коментираше своята легендарна постановка на „Дон Жуан” в Екс-ан-Прованс. Той каза, че чудото Моцарт се състои в това, че той никога не осъжда когото и да е и обгръща с любов всички свои оперни протагонисти в музиката си, също и злодеите. Посреща всички с еднакво благородство и емпатия.
Винаги съм се оставял да ме водят текстове, които са ми особено близки и които са с екзистенциално значение за мен. Това е един вид корен, който стига много дълбоко и ме издига нагоре; става дума най-вече за същия плод, който храни света от векове. Ако ние обсъждаме едно време-пространство от 2000 години, признаваме, разбираме, че човекът много малко се е променил. По тази причина съм привърженик на разбирането, че сакралните текстове винаги са много актуални. В тази гледна точка няма значителни разлики между вчера, днес и утре, защото има истини, които са с дълготрайна валидност. Човек чувства днес по същия начин, както тогава, и има същата необходимост да се освободи от своите прегрешения. Текстовете са независими от нас и ни очакват. Всеки има своето време да достигне до тези текстове. Срещата с тях е още по-успешна, когато текстовете вече не се разглеждат като литература или произведения на изкуството, а се приемат, взимат се като изходен, основен пункт или модел. „Всяко нещо с времето си”, казва Соломон и действително „има време за смях и време за плач”. Нашето съзнание и нашият интелект образуват везната, с която можем да решаваме: дадена ни е свободата за решения и никой, освен Бог, не може да си позволи да отсъжда. Защото само Той познава времето. Всичко, което ви казах досега, е в директна връзка с моите композиции.
Из „Разговор с Арво Пярт” (Arvo Pärt im Gespräch), Universal Edition, 2010
Енцо Рестаньо