Общото между двореца Врана и Истанбулската конвенция « Иван Стамболов · Ъплоуднати постинги за делитване
« Защо никога няма да ме турят шеф на новините
Хвърлете министрите на лъвовете »
Да оставим настрана юридическите аргументи, въпреки че нашата демократична, европейска, пазарна и модерна страна с върховенство на закона и гарантирани основни човешки права, едно от които е правото на собственост; държава за която уж частната собственост е свещена; държава, за която частната собственост би трябвало да бъде морален фундамент на ценностите, защото от собствеността произтича свободата, а от свободата – добродетелта и справедливостта; тази държава в аргументацията си се позовава на закон за конфискация на царските имоти, прокаран от правителството на др. Димѝтров през мрачната 1947. Хей, либерали! Държавата иска да лиши гражданин от неговата собственост по силата на Димитровско-Сталински закон! Спите ли, либерали? Къде е острото ви гражданско чувство? Къде е борбата за човешки и граждански права? Къде е капитализмът, къде е частната собственост, къде е свободата? Всеки, който твърди, че изповядва ценностите на съвременната либерална демокрация, трябва да скочи, когато отнемат нечий дом по силата на закон от 1947. Хей, революционери! Няма ли да се оковете с вериги пред портата на Врана? Няма ли да се затъркаляте по земята и да закрещите от болка и отчаяние пред лицето на терора?
Превръщането на България от ориенталска в европейска територия отнема само няколко десетилетия и се извършва при 30-годишното царуване на Фердинанд I, от което обичаме да си спомняме само последните няколко години и да ги наричаме „национална катастрофа“, без да наричаме така катастрофата от 1944.
Съвременната българска култура се създава в Третото българско царство, за да бъде доведена до карикатурна уродливост от изкуствения „социалистически реализъм“ на НРБ, че и от лицемерните „априлски повеи“ през 1956, на които толкова се радват по-сетнешните казионни културтрегери, а и децата им, които под маската на дисиденти и евроатлантици днес дават облик на нашата съвременна – демократична, либерална, космополитна и постмодерна – култура.
С две думи: гордостта от българската история – поне до 1944 – е гордост от българската монархия. Фокусът на всички ценности е в три думи: Бог, Цар и Отечество. Властта е легитимна тогава, когато произлиза от Бога и чрез царя служи на отечеството. Това е единият възглед.
This entry was posted on събота, септември 1st, 2018 at 07:41	and is filed under в. "Сега". You can follow any responses to this entry through the RSS 2.0 feed. You can leave a response, or trackback from your own site.