Глава девета. ДОБЪР КОЛЕКЦИЯ, КОЙТО НЕ БЕШЕ НАПРАВЕНА, И БОЙ, КОИТО СЛУЧАХА
Назначеният час мина.
Той мина, но никой от гостите не дойде. Тези възрастни бяха най-загрижени за това и вероятно не забелязаха детинското шествие.
Всичко беше напразно.
Слънцето се спусна към хоризонта и сега се носеше - голямо и червено - в море от пурпурни облаци. Неговите лъчи все още докосваха горните стъпала на стария амфитеатър, в който вече чакаха няколкостотин деца. Нямаше никакъв хаос на гласове, никакъв весел шум вече не се чуваше. Всички седяха тихи и тъжни.
Сенките бързо се удължиха, скоро ще станат тъмни. Охлаждаше се и децата бяха студени. Часовникът на далечната църковна кула удари осем пъти. За всички беше ясно, че въпросът не е успял.
Никой не каза нито дума. Разочарованието беше прекалено голямо.
Накрая Паоло дойде при Момо и каза:
- Няма нужда да чакаме, Момо. Никой няма да дойде. Лека нощ, Момо.
И той си тръгна.
След това се появи Франко.
"Няма какво да се направи", каза той. "Нямаме какво да разчитаме на възрастни, виждаме го сега". Никога не съм им вярвал. Не искам да се справя с тях.
След това той си тръгна, зад него и други. Когато беше напълно тъмно, след като изгуби надеждата, последните останаха. Момо остана сам с Беппо и Джиги.
След известно време старият Sweeper се изправи.
- А вие си тръгвате? - попита Момо.
- Трябва - каза Бепо. - Имам извънреден труд.
- През нощта?
- Да, бяхме натоварени да разтоварваме боклука. Време е да отида.
- Но е неделя! И като цяло - преди това никога не сте го правили.
- Не, но сега са ни назначили.
- Жалко е - каза Момо. - И бих искал да останете тук днес.
- И не искам да си тръгвам - каза Бепо. - Но е необходимо. Толкова довиждане до утре.
Той се качи на колелото си и изчезна в тъмното.
Джиги подсвирна под дъх тъжна песен. Той много добре свиреше, Момо слушаше. Изведнъж той прекъсна мелома.
- Аз също трябва да отида! Той каза. - Това е неделя и аз съм нощуващ пазач! Не ти казах каква е работата ми сега. Почти забравих ...
Момо го погледна изненадано, но не каза нищо.
- Не бъди тъжна, че не се получи така, както сме се стремили. Също така си представих нещата по различен начин. Но все пак беше страхотно!
Момо упорито мълчеше. Утешително, той погали косата си и добави:
- Не се вслушвай толкова много, Момо. Утре всичко ще изглежда различно. Ще се сетим за нещо друго. Всяко ново приключение, нали?
- Нямаше приключение - каза тихо Момо.
Джиги се изправи.
- Разбирам това. Но утре ще говорим повече за това, нали не сте съгласни? И сега трябва да отида, вече съм закъсняла. И трябва да си легнете.
И той си тръгна и свиреше тъжната си песен.
Момо остана напълно сам в огромен каменен амфитеатър. Нощта беше беззвездна. Небето беше покрито с облаци. Странният вятър се надигна. Той не беше силен, но не спря да духа и в него имаше нещо студено. Вятърът беше, ако мога да кажа, пепеляво сиво.
Далеч зад града се издигаха огромни хълмове на боклука. Това беше истинска планинска верига, изработена от пепел, различни парчета, парчета от стъкло, кутии, стари матраци, пластмасови отпадъци, картонени кутии и подобни неща, които дойдоха и дойдоха и чакаха да се обърнат към огромния изгаряч на боклук.
До късно през нощта, старият Беппо, заедно със своите другари, разбиха боклука от камионите. Автомобилите стояха в дълъг низ, чакайки завоя им. Мъртвите светлини блестяха ярко. И колкото повече машини бяха разтоварени, толкова повече те бяха построени обратно.
- На живо, на живо! - от време на време се чуваше наоколо. "В противен случай никога няма да свършим!"
Бепо рейкна и рейкна, дори ризата остана на тялото. До полунощ те бяха свършили.
Беппо, който никога не е имал силно натрупване, и от години вече беше много изтощен, клекнал върху обърната пластмасова дупка във ваната и не можеше да си поеме дъх.
- Хе, Бепо! Изплака един от другарите си. - Ще се приберем вкъщи, идваш ли с нас?
- Само минута - каза Беппо, притискайки ръката му към болезненото си сърце.
- Не боледуваш ли, старче?
- Всичко е наред - отговори Беппо. - Продължавай. Ще остана малко по-дълго.
- Е, засега, други извикаха към него, - лека нощ! - И си тръгна.
Стана тихо. Само плъховете шумоляха в боклука, понякога свиреха. Беппо заспа, с глава в ръцете си.
Колко много е спал, Беппо не знаеше. Събуждайки се от студения дъх, той отвори очи и веднага се заговори за себе си.
Навсякъде по планинската верига от боклук сивите джентълмени стояха в елегантни костюми, кръгли халки на главите си, орехови сиви портфейли в ръцете си, малки тъмносиви пури в тънките им устни. Всички мълчаха и се втренчиха в най-високата купчина боклук, на която се появи подобие на съдебна маса. На масата седеше трима господа, различни от останалите.
В първия миг Беппо бе пронизан от страх. Страхуваше се да бъде открит. Тук не трябваше да бъде. Но скоро забеляза, че господин Грей се вгледа в масата на съдиите като омагьосан. Може би те изобщо не виждат Беппо, или може би те го вземат за някакво изхвърлено нещо? Beppo реши да се скрие и да млъкне като мишка.
- Нека представител номер BLV (553) q се яви пред съда! - гласът на джентълмен, който седеше в средата, рухна тихо.
Викът се повтори по-надолу и звучеше като ехо в далечината. В масата на хората се отвори алеята, а самотният Грей джентълмен започна да се изкачва по хълма. Единственото нещо, което ясно го отличаваше от другите, беше лицето му, което стана почти бяло от пепел.
Най-после се появи пред масата на съдиите.
- Вие ли сте агентът на BLV номера (553)? Попита човека в средата на масата.
- Откога работите в спестовната банка на времето?
- От деня на появата ми.
- Това е толкова ясно. Правете го без излишни думи! Кога започнахте?
- Единайсет години преди, три месеца, шест дни, осем часа, тридесет и две минути и - до момента на миг - осемнадесет секунди ...
Въпреки факта, че този разговор се провеждаше много тихо и дори на голямо разстояние, Beppo по странен начин разбираше всяка дума.
Джентълменът, който седеше по средата, продължи да си задава въпроса:
- Знаеш ли, че в този град има огромен брой деца, които днес теглеха своите плакати и щитове по улиците и дори развиха луд план: да поканят целия град да го осветят за нас?
- Знам това - отвърна агентът.
- Как можеш да обясниш това? Съдията продължи неумолимо. - Как обяснявате какво знаят децата за нас и за нашите дейности?
- И аз не мога да обясня - отвърна агентът. - Но ако мога да разреша една забележка, искам да кажа на Върховния съд следното: не гледайте на този въпрос по-сериозно, отколкото е. Деца Затеи, не повече! Освен това искам от Съда да мисли, че лесно сме успели да предотвратим тази среща, просто не оставяйки хората на време. Но дори и да не успеем, сигурен съм, че децата ще им кажат само някаква примитивна пиратична приказка. По мое мнение можем дори да позволим тази среща, така че ...
- Обвиняемият! - прекъсна господаря си в средата на масата. - Знаеш ли къде си? Агентът се срина.
- Точно така - въздъхна той.
- Не стоите пред човешки процес - продължи съдията. - Ти си пред съда от твоя вид. Знаете със сигурност, че е безполезно да лежите тук. Защо все още се опитваш да лъжеш?
- За ... професионален навик - отвърна обвиняемият.
- Дали да разгледате рисковете на децата сериозно или не сериозно - това давате на съда. Но вие, обвиняемият, знаете много добре, че никой не е толкова опасен за нашата работа като деца.
- Знам - отвърна спокойно тихо.
- Деца - каза съдията, - това са нашите естествени врагове. Ако не беше за тях, цялото човечество би било в ръцете ни дълго време. Много по-трудно е децата да спестят време, отколкото за възрастни. Ето защо един от най-строгите ни закони казва: децата вършат работата си в края на краищата. Знаете ли този закон, ответникът?
- Много познат, Върховен съд - разпитваха силно.
- И все пак имаме неопровержими доказателства - възрази съдията, - че един от нас, повтарям, един от нас говори с детето и освен това все още му е дал цялата истина за нас. Обвиняем, знаете ли кой е този от нас?
- Аз бях аз - каза цинично агент Бл. (553).
- Защо нарушихте нашия най-строг закон? - Опитах съдията.
- Защото това дете - отвърна подсъдимият - това дете се изправи на пътя. Аз действах с най-добри намерения в интерес на спестовната банка на времето.
- Вашите намерения не ни интересуват - съдията явно се противопостави. - Ние се интересуваме от резултата. И този резултат - във вашия случай, ответникът - не беше време за нас. Освен това все още давате на детето някои от най-важните ни тайни. Признавате ли го, ответника?
- Признавам го - прошепна агентът и сведе глава.
- Тогава се признаваш за виновен?
- Точно така. Но искам от Върховния съд да вземе предвид смекчаващото обстоятелство, а именно: че наистина бях омагьосан. Детето слушаше толкова странно, че му казах всичко. Аз самият не мога да обясня защо се е случило това, но мога да се закълна, че това е така.
- Вашите извинения не ни интересуват. Не признаваме смекчаващи обстоятелства. Нашият закон е неразрушим и не позволява изключения. Но това странно дете, разбира се, ще го направим. Какъв е името му?
- Момо.
- Момче или момиче?
- Малко момиче.
- Адресът?
- Руините на стария амфитеатър.
- Добре - каза съдията, като написа всичко в малкия си бележник. - Можете да бъдете сигурни, обвиняемият, че това дете вече няма да ни навреди. Ние ще се погрижим за това. И нека това да бъде утеха за вас, когато продължим да изпълняваме изречението.
Ответникът започна да трепери.
- И каква е присъдата? Той прошепна.
Трима от хората на масата се наведеха един към друг, шепнеха и кимнаха.
Седенето в средата на масата се обърна към обвиняемия и съобщи:
- Решението по делото BLV (553) q беше прието единодушно: обвиняемият беше признат за виновен за предателство. Самият той се призна за виновен. Нашият закон предписва отнемането на ответника на всички времена.
"Помилуй!" Смили се! Оплаква се ответника. Но в съседство с останалите двама сиви господари грабнаха от ръцете си олово сиво куфарче и малка пура.
И тогава се случи нещо необикновено. Още в момента, в който осъденият бе ограбен от пурата, изведнъж стана прозрачен, стана все по-зле и по-зле. Викът му стана по-тънък и по-тих. Затова той се изправи, покривайки лицето си с ръце, буквално разтваряйки се в празнотата. Изглеждаше, че на това място вятърът раздухва пепел от пепел - после изчезна.
Сивите джентълмени - както зрители, така и съдии - започнаха да се оттеглят мълчаливо. Тъмнината ги погълна. Само вятърът продължаваше да духа над пустинята.
Улицата на Beppo-Sweeper все още беше неподвижна и се втренчи в мястото, където ответникът се разтопи във въздуха. Старецът се почувства като парче лед, който постепенно се размразява. Сега, от собствения си опит, той беше убеден в съществуването на Сивите лордове.
Часовниковата кула удари в полунощ в далечината. Малкият Момо все още седеше на каменните стъпала на амфитеатъра. Тя чакаше. Не можеше да каже какво очаква. Но по някаква причина й се струваше, че е необходимо да изчака нещо друго и затова не си лягаше. Внезапно Момо почувства как нещо докосва босите й крака. Тя се наведе - беше тъмно - и видя на земята голяма костенурка, която вдигна глава, странно се усмихна и погледна към лицето й.
Черните интелигентни очи на костенурката блестяха толкова прилично, сякаш се канеше да говори ...
Момо протегна ръка и я стисна пръсти по брадичката си.
- Кой си ти? - попита ме тихо. - Благодаря ви, че ме посетихте, костенурка. Какво искаш?
Изведнъж на черупката на костенурката се появиха слабо изразени букви, сякаш повтаряха възбудени мотиви.
- Следвайте ме! - разкопча се Момо.
Тя се изправи с изненада.
- Искаш да кажеш?
Но костенурката вече се е преместила. След няколко крачки тя спря и погледна назад.
- Тя наистина дойде за мен! - каза Момо на глас.
Тя стана и последва костенурката.
- Отиди! - каза тихо Момо. - Аз ви следя.
Стъпка по стъпка тя се премести зад костенурката. Тя бавно водеше Момо от каменните руини и се скиташе по посока на големия град.
1 | 2 | 3 | 4 | 5 | 6 | 7 | 8 | | 9 | 10 | 11 | 12 | 13 | 14 | 15 | 16 | 17 | 18 | 19 | 20 | 21 |