Регионален исторически музей "Стою Шишков"
гр. Смолян 4700, ул. "Дичо Петров" 5
Информация: тел. 0301/ 62727 работно време: понеделник - неделя
e-mail: museum-sm@mail.bg 9.00 - 12.00 часа - 13.00 - 17.00 часа
Създаден през 1935 г. от Стою Неделчев Шишков - родоповед, учител, издател, му­зеен деец и общественик с европейски из­мерения, Регионалният исторически му­зей в Смолян е най-големият, съхраняващ знаците на паметта на населението, оби­тавало централната част на Родопите през различните исторически епохи. Днес му­зеят носи с достойнство името на своя основател и провежда политика по издир­ване, изучаване, опазване и популяризи­ране движимите паметници на историята, бита и културата на Среднородопския край. Чрез своите уникални колекции, показва­щи цялото културно разнообразие и хиля­долетните традиции, чрез изследовател­ските и популяризаторските си ресурси, изграждайки мрежа от успешни партньорства, музейната колегия работи в полза на обществото - за неговото духовно обогатя­ване и вдъхновение чрез завръщане към корените и опознаване на различни култури.
От 1982 г. музеят се помещава в проек­тирана за целта сграда в центъра на града, с просторни експозиционни зали и фоайета за временни изложби. От 2007 г. постоян­ната експозиция разполага със специална платформа за свободен достъп на хора с двигателни увреждания.
Фондът наброява близо 150 000 музейни единици и включва предмети от археоло­гията, историята, бита и културата на ро­допчани, ордени и медали (колекцията е една от най-големите в страната), пред­ставящи наградната система на България, оригинални произведения на изкуството, богат фотоархив и др.
Постоянната експозиция "Културно-историческото богатство на Родопите от древността до наши дни" е в два раздела: Археология, с експозиционни пояси "Праистория", "Траки", "Средновековие" и Етнография, с експозиционни пояси "Традиционно облекло", "Обреден реквизит", "Традиционни занаяти", "Родопска архитектура" и "Традиции и съвременност".
В залите на музея ще се докоснете и ще останете запленени завинаги от богат­ството и неповторимостта на цветовете на планината и сръчността на родопските майстори, а космическите звуци на 100-те чана ще Ви очароват със своята музикална неповторимост.
Посещението в Регионален исторически музей - гр.Смолян е най-бързия начин да се запознаете с хилядолетната история на Средните Родопи, запазена и пренесена през вековете и съхранена за бъдещето.
Районът на Централните Родопи се отличава преди всичко с изявената си самос­тоятелност на развитие и с характерните особености на материалната и духовната култура на населението от праисторическата епоха.
Най-древните следи от човешко присъствие на територията на Средните Родопи датират от епохата на късния палеолит (18-13 хил.год.пр.Хр.) - това показват архе­ологическите проучвания в района на хижа Орфей (близо до гр.Девин). Палеолитните обекти са от типа на временните селища и са използвани като място за изра­ботка на оръдия на труда и оръжия от кремък и лагер на сезонно пребиваващи ловни групи. За това свидетелстват откритите големи количества върхове за стре­ли, стъргалки, резци, ножове, пробои и др.
В някои от карстовите пещери в същия район са открити материали от енеолита (4200-3600 г.пр.Хр.). Това са предмети за бита: глинени съдове, прешлени за вретено, костни шила, хромели, каменни тежести за вертикален стан, култови предмети-идоли и др. Откритите кости от опитомена овца, а също и глинени прешлени за вретено и тежести за вертикален тъкачен стан свидетелстват за развитие на скотовъдството и появата на предачеството и тъка­чеството като домашни занаяти.
Най-интересното и същевременно отличаващо района от другите етнокултурни райони през епохата на енеолита е керамиката, открита при проучването на Ягодинската пещера. Отличителна черта е използването на графита и охрата като боя. Смесването на двете техники, характерно за керамиката от Ягодинската пещера, намира аналогия с райони от съвременна Северна Гърция и западните части на Балканския полуостров. Друг отличителен белег на керамиката от това пещерно обиталище е относително еднаквия диаметър на устията и сходните размери на дадена група съдове. Това показва високата степен на материална и духовна култура - добър вкус, вложен при търсенето на орнамента, вярно чувство за ритъм в мотивите, умело съчетание между формата на съда и типа на орнамента.
Рударството и металообработването са древни поминъци на населението в Родопите. Уникална находка от къснобронзовата епоха (XIV-XIIв.пр.Хр.) е колекцията каменни калъпи за отливане на бронзови предмети (оръдия на труда и оръжия), намерени при с. Могилица, Смолянско.
Траките са първите засвидетелствани в писмени извори обитатели на Средните Родопи. Едни от най-известните племена, обитавали планината, са: дни, сатри, беси, одриси, сапеи.
Тракийският духовен живот е изпълнен с религиозни вярвания и култове: към слънцето; към възраждащата се природа; вяра в безсмъртието и прераждането на душата. Митологията свързва Родопа планина с Орфей, защото тя е достойна да се оглася от песните на най-възвишения певец. Около Орфей съществува най-деликатният мит, представящ символиката на идеята за "отвъдното", което, в общата орфическа концепция за света, е крайната цел на човешкото съществувание.
Най-богата информация за траките дават археологически­те проучвания на могилни некрополи и светилища. Издигането на надгробни могили е задължителна практика на траките в Средните Родопи за периода XV-VI в.пр.Хр. Докато през XI-IXв.пр.Хр. е практикувано погребване чрез трупоизгаряне, през VIII-VIв. пр.Хр. трупополагането преобладава, като двата начина се използват едновременно. Най-масов гробен инвентар са глинените съдове, изработе­ни ръчно от недобре пречистена глина. В погребенията са открити много накити - фибули, пръстени, гривни, обеци и амулети. По-малко са предметите от въоръжението -върхове от копия, стрели и мечове.
Могилният некропол край с.Любча, Доспатско (VIII-VIв.пр.Хр.) дава изобилен археологически материал. Свещеният бръмбар на египтяните "скарабей", кехлибарът - доставян от Северна Европа (Балтийското крайбрежие), някои варианти на фибулите, разпространени главно на Егейските острови, и намерените монети говорят за наличието на културните и търговски връзки през този период.
Един от най-ценните експонати е бронзовият шлем "тракийски тип", открит при с. Беден, Девинско, част от характерен тип бойно снаряжение. Намерен е с шест бронзови торкви (отворени шийни гривни), носени от жени и мъже за красота и като почетен и съсловен знак.
Бронзовата матрица с две лица (И-Ш в.), намерена край гр. Смолян, представя култа към почитания от траките бог на виното, лозята, веселието и възраждащата се природа Дионис. Интерес представлява бронзовата лампа (III-IVв.), намерена при с. Хвойна. Тя е еднофитилна, дръжката завършва със стилизирана глава на сърна. Принадлежи на ателие от римската епоха и е изработена в традициите на римското бронзолеярство.
През I в. траките падат под римско владичество, а след разпадането на Римската империя през 395 г. Родопите влизат в пределите на Източната римска империя (Византия). Под нейно влияние траките сравнително рано - IV-Vв., приемат християнството. За християнизирането им съдим от разкопките на базиликите край с. Барутин, с. Гела и гр.Смолян.
Изследваните средновековни некрополи са сигурен източник за установяване на религиозната, социалната и етническата принадлежност на погребаните. Независимо че се въвежда християнството, част от езическите обичаи се оказват изключително консервативни и жизнени и в една или друга степен се запазват до наши дни.
Въпреки че езичеството не съществува вече, вярата в задгробния живот преминава през вековете. С това е свързано поставянето на погребални дарове до мъртвите, обичая Харонов обол и др.
Резултатите от проучванията на среднове­ковните некрополи дават възможност да се проследи формирането и развитието на материалната култура в Средните Родопи в продължение на осем века (X-XV1IIв.). Материалите, и то главно накити от X-XIVв., намират аналогии с такива от средновековните некрополи край Плиска, Преслав и др. и при­общават края към средновековната култура на България.
От друга страна, разкопките разкриват и гро­бове от късното средновековие (XV-XVI1Iв.) -времето на османско владичество и налагане на исляма на част от българите в Родопите.
Поради важното стратегическо положение и бли­зостта на планината до сърцето на Османската им­перия са осъществени три вълни на масови помохамеданчвания (XV-XV1Tв.). Въпреки оказаната съпротива, на голяма част от родопчани е наложена новата религия. Но както траките-езичници не при­емат бързо и лесно християнството, а запазват част от езическите си обичаи, така и християните в Средните Родопи не приемат исляма изведнъж и изцяло. Получава се своеобразен религиозен синкретизъм (преплитане) на езически, християнски и мюсюлмански погребални обичаи. Наблюдава се т.нар. криптохристиянство (скрито християнство), което е характерно за населението от Балканския полуостров и Кипър през този период. То се изразя­ва във формално приемане на исляма и тайно почи­тане на християнската религия. Българите, приели исляма, били длъжни да спазват мюсюлманските обичаи, за което следила официалната турска власт. Верни обаче на християнската традиция, те продъл­жили да врязват кръстни знаци върху парчета от тухли и камъни и да ги поставят вътре в гробната камера; погребвали мъртвите в посока изток-запад, в противовес с мюсюлманските обичаи, при които се изисква тялото да е ориентирано в посока север-юг, към свещения град Мека; поставяли гробни дарове и др. Доказателство за насилственото помохамеданчване и за дългото пазене от населението на християнските погребални традиции са и над­гробните камъни от мюсюлмански гробове, върху чиято долна, зарита в земята страна има врязани кръстове.
Скритото християнство е резултат от отчаяния опит да се запазят връзките със старата бащина вя­ра, език и обичаи.
Принадлежностите за забраждане и към трите типа жен­ски носии в Средните Родопи са шапка-подложка с цилин­дрична или сферична форма и квадратна забрадка. Към края на XIX в. в занаятчийските центрове заможните мла­ди жени започват да заменят домашно тъканата забрадка с фабрична (копринена или вълнена).
Принадлежностите за обуване са предимно плетени вълнени чорапи (еднопрестилчено, саяно облекло), шити калцуни и лапчини, терлици (сукманено облекло).
Вследствие на развитието на занаятите и общия стопански подем през Възраждането се обособяват трудово-професи-онални и съсловни варианти на местния традиционен мъж­ки костюм. Фабричното сукно и богатата орнаментика са основни показатели при облеклото, особено празничното, на заможни кехаи, занаятчии и търговци.
Чернодрешната мъжка носия е характерна за цялата територия на Средните Родопи. Тя е съставена от тунико­образна риза, потури от дебел вълнен тепан плат в кафяв, бежово-кафяв, черен или тъмносин цвят, горна дреха, калпак и принадлежности за обуване. Запазени са спомени за бели дрехи, носени от овчари.
Неделима част от мъжката носия е поясът от вълнена тъкан в червен или оранжевожълт цвят, който създава връзка с местната женска носия. Характерна особеност на овчарския костюм е двуплатият шал, използван като постелка и завивка. Друг отличителен белег на родопския овчарски костюм е запасаният над пояса двупластов или трипластов кожен колан, в който се поставят нож, пищов и барутник.
Колекцията "Народно облекло" е една от най-богатите в страната. Тя представя типологичното многообразие на местните традиционни носии през XIX и първата половина на XX в. и е източник на многостранна информация какго за бита и тради­циите в Средните Родопи, така и за историческото развитие на костюма, за различията, които ни показва по пол, възраст, семейно и социално положение, професия, участие в обичаи, обреди и др.
В Средните Родопи са разпространени еднопрестилченият, саяният и сукманеният тип женско облекло, чернодрешният и отчасти белодрешният тип мъжки костюми.
Еднопрестилчена носия: съставена е само от дълга цяла туникообразна риза, опасана с престилка. Употребява се предимно като лятно работно облекло.
Саяна носия: структурирана е от туникообразна риза, горна дреха с разрез на предницата и престилка. В Средните Родопи преобладава т.нар. раирана сая с дълги ръкави и високи странични разрези.
Сукманена носия: съставена е от туникообразна дълга риза, горна дреха с кройка на сукман, пояс, престилка и връхна дреха (салтамарка). Декорацията е съсредоточена по края на ръкавите, пазвения раз­рез и полите. Първоначално е изработвана от оран­жеви и жълти гайтани, а по-късно се появява богата сърмена украса.
В народната традиция родопската сватба е предшествана от дълъг цикъл обред­ни действия, които осигуряват бъдещо благополучие на младото семейство.
Между годежа и сватбата момата трябва да довърши своя дар (чеиз, руба), който ще занесе в новия си дом. Неразделна част от чеиза са момините сандъци. След насрочването на сватбата се определят обредните лица - кумът, кумата и девера и се приготвя сватбеният реквизит - кожел (сватбено знаме), китки, хлябове и др.
По традиция кожелът се прави в дома на невестата в четвъртък вечер преди сватбата. Носещ елемент на кожела е дървената част. Като такава се използва хурка за предене, направена от дряново или лесково дърво, "за да са живи и здра­ви младите", което съвпада с традиционните представи на българина за дряна и леската като дървета с апотропейна сила. Същинската част на кожела се състои от разноцветна вълна.
Обредните хлябове са другия задължителен елемент от сватбения реквизит. Обичайните дни за замесването им са четвъртък и събота. Те се приготвят и в двата дома. В залата можете да видите ценни образци невестински и празнични накити. Среброто и неговите сплави с различен процент мед са основния мате­риал за изработването им. Със сплав с висок процент сребро се работи само по поръчка, а златото е служело за позлата. При украсата се използват растителни, геометрични и зооморфни орнаменти. Художественото майсторство на златарите се проявява най-вече при изработването на булчинските и празнични накити. Те задължително са включени към сватбения костюм и се предават от поколение на поколение. В миналото жените са ги носели до раждането на първото дете. Типични за някои райони на Родопите са мънистените накити, които се изработват ръчно от родоп-чанките и изпълняват ролята на амулети.
През XVIII, XIX и началото на XX в. овце­въдството е основен поминък на значителна част от родопското население. Широко раз­пространено е едрото овцевъдство.
Колекцията "Пастирска дърворезба" включва предмети от дърво, изработени от овчари. Едни от най-интересните са овчарските геги. В гор­ния им извит край е изваяна глава на овен, а по дължината на дръжката - змия. Според на­родното вярване в Средните Родопи тя има функция напокровител и защитник. Вярвало се, че всяка къща, кошара, харман и стадо имат по една змия-пазител. Затова тя се тачи и почита. Сред експонираните пред­мети централно място заемат хурките - изложени са двуроги, трироги, къжеловидни и др. Някои от тях са богато орнаменти­рани, като най-често срещан орнамент е геометричният.
Можете да видите още съдове за съхранение на мляко, млеч­ни продукти, кафе и захар; мерки за мляко; дървен кантар; бъклици и др. Към 30-40-те години на ХХв. се отнасят дървените лъжици, украсени с резба.
Ковачеството е тясно свързано с рудодобива и най-вече с добиването на же­лязна руда. Големи железодобивни центрове в Средните Родопи са Мадан, Рудозем, Златоград и др.
През Възраждането - при замогващото се занаятчийство, железарството полу­чава нов тласък. Забогателите занаятчии и търговци строят големи къщи, в които кованото желязо е добре застъпено. Наред с това майсторите - ковачи изработ­ват предмети, използвани в земеделието; във всекидневния бит; пособия, използвани при различните занаяти; оръжие и др. Украсяването им се извършва по два начина: чрез моделиране върху наковалнята и чрез изчукване върху повърхнината на предмета. При украсата се използват геометрични, растителни и животин­ски мотиви. Оригинални по форма са главнярниците за огнище, които пред­ставляват стилизирано трикрако живот­но с източена шия и скулптирана глава на кон или змия.
Медникарството е старинен занаят на родопското население, свързан с наличието на медни руди в Родопската област.
Като голям медникарски център се оформя с. Устово. Занаят­чиите снабдяват с медникарски произведения не само местното население, а и значителна част от Южна България - долината на Марица и Беломорието. Медникарството е вървяло редом с калайджийството като безусловно необходимо за него. В медни­те съдове, както и във всички изделия от приложен характер, са отразени естетическите и битови изисквания на епохата и вкуса на потребителя.
В Родопите медните съдове са само около 30 вида, но разно­образието на формите на всеки вид е богато, оригинално, не­повторимо. В залите са показани едни от най-разпространените: менци (харкоми), капаклии, сахани, купи, матури, кафеници и др. Богато украсени са онези съдове, с които родопчанинът се представя в тържествени случаи. Орнаментиката е доста разно­образна и се движи от най-простите линии до сложните компо­зиции от геометрични, растителни и животински фигури. Пора­ди изискванията на купувачите-турци при украсата медникари-те използват орнаменти по източни образци. Въпреки че укра­сата става все по-сложна, усетът за мярка и хармония се запаз­ва. Майсторът - медникар е не само обикновен занаятчия, той е издигнал своя занаят до приложно изкуство. С безпогрешен усет за симетрия и ритъм изгражда общата форма, уравновесява обемите и отделните детайли.
Като говорим за шарки по медните съдове, трябва да споме­нем и надписите по тях, които заемат голям дял. Те могат да бъдат инициали, дати, надписи-нравоучения, надписи-посвещения.
В продължение на векове основен поминък на население­то в Средните Родопи е овцевъдството и свързаните с него занаяти. Най-бързо се развива домашното тъкачество - из­работването на тъкани за облекло и домашна употреба.
Основните материали са: вълна, коноп, лен и козина. Па­мукът започва да се употребява едва в средата на XIX в.
Специално внимание в експозицията е отделено на уре­дите за първична обработка на материалите - различни ви­дове хурки за предене на вълна, лен, коноп; кутели за баг­рене, мелици за очукване на ленени и конопени стъбла и предачно колело (рудан). Многобройните тъкани родоп-чанката е тъкала предимно на хоризонтален стан. Наред с него някои от тях (обикно­вено по-широките), се изработват на вертикален стан.
От гледна точка на естетическото въздействие родопските халища са недостижим връх на приложното народно текстилно изкуство.
Наред с тях широко разпространение в Родопите имат възглавниците, престилките, торбите, аглъците и др. Всеки район, всяко село дори, имат свой начин на украсява­не, свой колорит, който довежда до безпогрешно разпознаване на селищната при­надлежност. Орнаментиката на тъканите е разнообразна, но безспорно преобладава геометричният орнамент. Едновременно с чисто практическото си предназначение тъканите имат изключително важно значение като художествен елемент в интериора на родопското жилище. Те са живо и неоспоримо свидетелство за голямата любов и усет на родопчанката към красивото в ежедневния бит.
В тази зала чрез богат снимков материал и макети на възрожденски къщи е пока­зана традиционната родопска архитектура. Родопската къща е една от сложните в планово, композиционно, обемно-пространствено и архитектурно-художествено решение. Правилно избраният мащаб, структура и пропорция на възрожденските къщи, продиктувани от битовите и духовните потребности и традиции на нашия народ, съобразени с начина на живот на българина и конкретните климатични ус­ловия, придават изключителна и трайна художествена стойност на архитектурния образ, хармониращ с величествената природа на Родопите.
В залата е показана традиционната календарна иразнично-обредна система на родопчани, като се акцентува върху те­зи обичаи, които ярко присъстват и в съвременния живот: Сурвак, Марта, Кукерски игри, Великден, Гергьовден и Предой. Общата им българска основа и местна специфика са разкрити чрез многообразен обреден реквизит и снимков материал.
Централно място е отделено на кукерските костюми и маски, свързани с най-впечатляващите карнавални игри, които по стародавна традиция се провеждат в с. Широка лъка в първи­те дни на месец март. Обичаят е календарно прикрепен към понеделника на Сирната неделя, наричан тук "Пес понедел­ник", откъдето идва и местното наименование на маскирани­те - "песяци". В игрите участват само мъже. В различните се­лища кукерите имат различни имена - старци, арапи, дракусе и др. Според светогледа на българите те олицетворяват прехо­да от зимата към пролетта, осигуряват здраве, плодородие и изобилие. Всяка дружина има строго определен персонаж, специално приготвено облекло и реквизит. Най-често среща­ните обредни лица са: "булка", "старейшина" - който е дълго­годишен участник и води шествието, "кумове", "девер" и др. Рано сутринта на празника дружината се събира на площада и тръгва да обхожда всички домове. При това те представят различни битови и комични сцени. Важен момент от игрите е обредното заораване и засяване.
Представени са и традиционните народни музикални инструменти в Средните Родопи - гайди, тамбура, гъдулка и кавали. Гайдата е най-популярния инструмент. Нарича се "каба" гайда, защото звучи в ниските регистри. Изработва се най-често от ярешка кожа, а останалите елементи - от черешово или сливово дърво.
Обредните хлябове, експонирани в залата, са свързани с различни календарни и семейни празници: Великден, Предой, Бъдни вечер, за прохождане на дете и др.
На Велики четвъртък се замесват великденските хлябове. Единият е най-голям и върху него се нареждат нечетен брой червени и бели яйца. Белите яйца са за къщата и бога, а червените - за всеки член от семейството. Познат е като "кошара". Другите няколко по-малки хляба са само с но едно яйце в средата - "кукли", които се дават на първия гост и на децата.
Овцевъдството, като основен поминък в Родопската област, определя както трудовите ритми, така и спазването на твърде богата обредност, съсредоточена главно около празниците Гергьовден и Предой. Двата празника имат много общи елементи, но всеки от тях притежава и своя специфика. Предой е трудов празник и е винаги след Гергьовден. В различни райони и селища има своя традиционна дата. Той е пряко свързан с издояването на овцете и отмерване на млякото. Жените приготвят обредни хлябове с родови знаци и подреждат богати трапези.
Изложените традиционни мартеници и сурвачки са свързани с едни от най-устойчивите обичаи на българите - Сурвак и Баба Марта.