Връщайки се в „долния град“, продължаваме разходката към на площад “Росио”. Това е едно от най-оживените места още от Средновековието. По време на инквизицията на него са се извършвали публичните екзекуции. И днес е централно място за срещи на местните жители, тук винаги е изпълнено с хора, които се разхождат или си почиват в многобройните кафенета, разположени наоколо на чаша кафе, бира или сангрия. Тук отварям една скоба – сангрията е национално питие в Испания и Португалия. Не много силно и качествено вино, към него са добавени парченца плодове, обикновенно праскови, но често и ябълки или друго, което имате подръка и завършено с кубчета лед и газирана вода. Ако искате да опитате наистина нещо уникално и качествено, това е известното в цял свят португалско вино Верде /зелено вино /. Произвеждат се както бели така и червени, въпреки, че бялото носи популярността му по света. Верде означава зелено, но това не произлиза от цвета на виното, а от това, че е младо и предназначено за консумация в рамките на година. Тези вина може и да са с висока киселинност, но обикновенно са леко газирани с лимонен привкус и много апетитни. Като се заговорихме за питиета, да спомена и най-често консумирата храна към тях в Португалия – бакаляо. Това е конкретно наименование на атлантическа риба треска, която е била осолена и изсушена. Тази риба се е превърнала в национално ястие в Португалия. Тук казват, че има 365 начина да се приготви тази риба, така, че всеки ден от годината могат да се приготвят различни рецепти с един основен продукт. Консумира се по всяко време, дори и по официални празници и поводи, присъства също и на коледната трапеза на португалците. Осолената, сушена треска, или „бакаляо“, идва от Исландия. Рибата никога не е била замразявана. Веднага след като бъде уловена, тя бива осолявана и се оставя да се суши, докато достигне традиционните вкус, текстура и цялостен вид. Осолената сушена треска се произвежда от 500 години насам, от времето когато Европа открива новия свят. Важно е и самото накисване на рибата преди консумация. Необходимо е тя да престои в студена вода 4, 5 или 6 дни в зависимост от солеността, която искате да постигнете. За тези няколко дни, бакаляото поема от водата, набъбва и изглежда като почти прясно уловена. Продава се навсякъде от големите хипермаркети до и най-малките квартални магазинчета на големи осолени и изсушени парчета. Цената не е скъпа, от 5- 6 до 12-15 евро на килограм в зависимост от качеството.
От този площад започва един много красив, в парижки стил булевард “Авеню на свободата“ /Avenida da Liberdade/. Построен между 1879 и 1886 г., булевардът е широк 90 метра и дълъг 1100 метра, с десет платна за автомобили, разделени от големи пешеходни алеи с много градини и заведения. Той свързва „Площада на реставраторите“ с площад «Маркиз на Помбал». Лисабонци просто го наричат “Авенюто”. Пешеходните тротоари и кръговите кръстовища са застлани с традиционна португалска настилка /мозайка с орнаменти от малки камъчета/, има много паметници и статуи на важни личности. Големият паметник на падналите през Първата световна война е открит през 1931 година.
Маркиз де Помбал /1699-1782/, премиер-министър, реформатор, един от най-важните и влиятелни португалски политици е направил много за възстановяването на страната си в периода 1750-1780 г. Всъщност той е държал „юздите“ на Португалия по времето на крал Жозе I (1750 до 1777 година). Влиятелният маркиз Помбал се опитва да преустрои всички аспекти на икономическата, социалната и колониалната политика по това време, така че Португалия да може да съперничи с другите водещи държави в Европа. След ужаса от 1 ноември 1755 г. Маркизът поема всичко в свои ръце, разпределя хранителните запаси от военните складове на населението, разпорежда навсякъде из града да се разположат полеви болници и временни палатки за многобройните бездомници, яростно преследва мародерите тръгнали из развалините на Лисабон. Веднага след земетресението, той вече разработва планове за въстановяване на страната. Известен е с фразата “Погребвай мъртвите и излекувай живите.” Под негово ръководство, почти напълно унищожения средновековен Лисабон е възстановен и се превръща в един от най-модерните и елегантни столици на Европа. В история на архитектурата навлиза нов термин в бароковото разнообразие – стил наречен «помбалов».
Манастирът „Жеронимуш“ се намира под закрилата на Юнеско, като паметник от световното културно наследсктво на човечеството. Принц Енрике, родоначалник на епохата на Великите географски открития, по-късно през 19-ти век наречен „Енрике Мореплавателя“, дава идеята за създаване на манастира през 1450 година. Строителството започва крал Емануел I през 1501 година. Манастирът е неразривно свързан именно с този велик период от историята на Португалия. Точно тук Васко да Гама и неговите сътрудници са прекарали нощта в молитви към всевишния, преди да отплават към Индия. Финансиране на строителството започнало с 5 % данък върху стоки от африкански и индийски произход и специален данък, който отивал директно при краля на подправки /черен пипер, канела, карамфил…/. В тези златни за Португалия времена и притока на големи богатства, архитектите на манастира не са се ограничили в нещо дребномащабно, а развихрили своето въображение и създали наистина нещо грандиозно. В новия стил, по-късно станал известен като мануелизъм, е проектиран и построен целият манастир. Той е богато украсен с много склуптурни елементи и теми, изсечени по цялата варовикова фасада. За строителството на манастира се използва специален местен вид варовик със златист цвят, наречен “педра лиоз”. Като всеки голям архитектурен паметник и манастира „Жеронимуш“ е построен и осветен чак 100 години след поставяне на неговите основи. За качеството на строителство говори факта, че манастирът е оцелял по време на голямото земетресение, макар че някои статуи и елементи са рухнали. През 19-век е реставриран и обновен. Манастирът има два портала – Западен и Южен. Западният портал е с по-малки размери от Южния, но той е най-значимият вход на манастира Жеронимуш, заради своето централно място пред главния олтар и богатата си украса. В тимпана над вратите има библейски сцени, свързани с раждането на Исус Христос. От двете страни на портала има статуи на крал Мануел I и кралица Мария Арагонска /кралица на Португалия и втора съпруга на крал Мануел I/. Южният портал, макар и проектиран от Хуан де Кастельо като страничен вход към манастира, се смята за един от най-значимите за времето си архитектурни шедьоври. Има доста впечатляващи размери – 12 метра широк и 32 метра висок. Богато украсен с изобилие от изваяни фигури и много архитектурни елементи, на централно място на пиедестал, горе между двете врати е статуята на основния „виновник“ за построяването на манастира принц Енрике Мореплавателя.
Излизайки пълни с впечатления от уникалния манастир, символ и основна забележителност на Лисабон, заслужавате кратка почивка в емблематичното заведение „Antiga Confeiteira de Belém“ с известните сладкиши «пастейш де белем» /”Pastéis de Belém”/. То се намира на 200 метра източно от манастира. Лесно ще го познаете по винаги огромната опашка от клиенти пред него. Въпреки че има винаги много чакащи за прочутите сладкиши, опашката върви бързо, защото сладкишите се пекат непрекъснато. Ако искате да седнете и със сладкиша да пийнете нещо, трябва да отделите повече време, в огромното заведение, винаги пълно, ще ви обслужат бързо, но клиентите са винаги повече от местата в сладкарницата. В това заведение още от 1837 година, в опит да оцелеят в трудни времена, монаси от манастира „Жеронимуш“ правят сладкиши, които бързо стават известни като “Pastéis de Belém”. В този период местността Белем е далече от центъра на Лисабон, и достъп до тук имат само лодки от акостиращите кораби, но в същото време величието на манастира привлича все повече посетители. Постепенно всички посетители свикват с вкусните сладкиши произвеждани от манастира. Тайната рецепта на тези сладкиши се предава през годините на изключителните майстори сладкари.
Пастейшите са малки кошнички, направени от многолистно тесто и пълни със сладък крем – сладкарски крем, направен от мляко, захар, брашно, яйца. И досега тази рецепта е запазена и всичко се изработва в “тайната стая”, ръчно с непроменена рецепта вече почти 200 години. Макар че сладкиша “Pasteis de Belém” можете да купите навсякъде в Португалия, дори в „Лидл“, то единствените истински са именно тук, до манастира „Жеронимуш“. Цената на сладкиша е 1.05 евро, но си вземете поне две, за да се насладите по-добре на вкуса им. Дори и да нямате време за кафе, то непременно обиколете цялото заведение – ще видите една автентична, напълно португалска обстановка. През големите стъклени витрини се вижда целия процес на правене и печене на сладкишите. Много от от характерните детайли и обзавеждане са запазени още от края на 19-ти век. Някои неща от интериора на заведението са дори музейни експонати. Стените в някои от залите са покрити с класиката за Португалия – гланцирани плочки с различни шарки обикнавенно в син цвят – азулежу /azulejos/.
Ако продължите по крайбрежната алея по пътя към другия символ на Лисабон „Кулата Белем“, минавайки покрай „Музея на популярното изкуство“, ще видите червения изящен фар Белем. В парка преди кулата ще попаднете на един малък самолет, поставен в чест на пионерите на португалската авиация Кабрал и Каутиньо, които през 1922 година извършват първия полет над Атлантическия океан, между Лисабон и Рио де Жанейро. Португалците проявяват в случая малко повече патриотизъм, защото първият пилот, прекосил Атлантика без кацане, е Линдберг през 1927 година. А полетът на двамата португалци продължава 79 дни с осем временни кацания и потапят два самолета. До самия самолет има много павилиони със сувенири и малко заведение с нормални цени – бирата е 2.2 евро, а кафето 1.2 евро. Наред с всякакви възможни сувенири, непременно ще ви направи впечатление един наперен шарен петел с голям червен гребен. Това е петелът „Барселос“, който се е превърнал в символ на Португалия. Неговата история има и леко кулинарен характер. Преди много години в град Барселос, било извършено страшно престъпление, обвинили несправедливо един чужденец –случаен галисиец, поклонник. Съдията, който го осъдил на смърт, по време на издаване на присъдата е ял печен петел, а галисиеца през цялото време твърдял, че няма вина. Накрая извикал “Толкова съм сигурен в правотата си, че ако ме обесите, този петел ще пропее!”. Народът се разсмял, но петелът станал и закукуригал, и човъкът бил оневинен. След това невероятно преживяване петелът се превърнал в символ на страната за справедливост. А днес този красив петел може да го видите и купите за сувенир и спомен от Португалия, във всякакви варианти-картички, марки, магнити, статуйки и каквото друго се сещате. Тук както и навсякъде в Португалия, където се продават сувенири, ще видите и всякакви изделия от известния корков дъб-дрехи, обувки, чанти, сувенири. Португалия е световния лидер в производството на корк, страната държи дял от около 55% в световен мащаб. Най-разпространеното дърво в южна Португалия е именно корковият дъб, 34% от горите от корков дъб в света са именно тук. Най-забележителното е, че корка се добива, без да бъде отсечено нито едно дърво! Кората на корковия дъб нараства година след година и ако не бъде обелена, може да достигне дебелина от 25 см. Така тя осигурява на дървото идеална защита срещу горещина, студ и горски пожари. Ако кората бъде свалена, в рамките на десет-дванадесет години ще израсне друга. Първата реколта от корк, наречен вържин се събира след като дървото навърши 25 години. Това е най-некачественият с нетипична структура корк. Най-качествения се получава след второто и повече снемания на кората. Средния добив от едно дърво е около 60 кг. Корковият дъб живее около 350- 400 години и от едно дърво могат да се извлекат от 12 до 18 реколти. Снемането на кората е деликатен процес, извършва се ръчно от обучени хора. Коркът е лек, трудно запалим и много еластичен. Тъй като е водонепропусклив, това го прави много подходящ за производството на тапи, главно за бутилки с вино. В днешно време коркът има много широко приложение, дори в космическата индустрия. Горите от корков дъб и техните жълъди са идеално място за живеене на особената порода иберийски черни прасета, от която се прави прочутия хамон „Jamón Iberico“.
Третото послание дълги години е забулено в тайна и има различни тълкования, истинските му последици са скрити от хората на света в продължение на много десетилетия. Сестра Лучия не разкрива третото послание, но след нейно заболяване, по заповед на епископа на Лейра, тя написва подробно Третата тайна в писмо и му го предава през 1944 година, в запечатан плик. Посланието и трябвало да се отвори публично от папата през 1960 година. Но през тази година папа Йоан XXIII отказва да направи това. То е една от най-добре пазените тайни на Ватикана до 2000-та година. Едно от най-разпространените тълкования е като предупреждение за атентата на папа Йоан Павел II. При второто си посещение и поклонение във Фатима, той дарил и настоял в короната на Богородица от Фатима да се инкунстрира един от куршумите, който е изстрелян срещу него повреме на атентата. Светият отец е вярвал, че именно Св. Богородица го е спасила. Същността се търси в думите на пророчеството “облечен в бял епископ, който, като се затруднява до кръста между телата на мъртви мъченици [главно духовници и монахини], пада на земята като мъртъв, ударен от огнестрелни оръжия“. А съвпадение на датите също създава впечатление, че то се отнася като предупреждение за покушение срещу светия отец – 13 май, датата на първото явяване на Богородица от Фатима съвпада с датата на атентата. Има и друго съвпадение, в момента на изстрела, папа Йоан Павел II се навежда да целуне момиченце носещо медальон, изобразяващ Света Богородица от Фатима и това спасява живота му. Едва след атентата на 13 май 1981 Йоан Павел ІІ преглежда текста на посланието и свързва серията исторически събития. И да припомним думите на Карол Войтила „Една ръка натисна спусъка, но друга отклони куршума“.
В противопложния край на площада се намира базиликата “Света Троица”. Тази католическа църква се смята за една от най-големите християнски църкви в света. Изграждането на църквата продължава от 2000 до 20007 година по проект на гръцкия архитект Александроса Томбазиса. Първия камък е поставен от епископ да Силва на 6 юни 2004. Строителството е започнало благодарение на благословията на папа Йоан Павел II. Той дарява мраморен камък от гробницата на Апостол Петър, която се намира във Ватиканската катедрала “Св. Петър”. Този камък е със символично действие, и днес поклонниците, посещаващи светилището, могат да се докоснат до него. Храмът е осветен през 2007 година, послучай 90 годишнината от явлението. Църквата е с овална форма без нито една колона в основната зала, която побира около 8500 седящи поклонници. Самият интериор по-скоро наподобава на конферентна зала, отколкото на молитвен храм. Сградата е построена изцяло с дарения, а външната и вътрешна украса е изпълнена във византийски стил. В интериора впечатляват многото произведения на изкуството на известни художници от цял свят. Особено привлича внимание огромната, ръчно изработена мозайка, съвместна работа на ирлански и словенски художници. Тя се намира зад олтара и статуята на разпнатия Исус Христос, върху цяла стена. За да влезете в храма може да използвате една от 13-те врати. Централният вход, посветен на Исус Христос, е украсен със златни ангели и води до виртраж с написани цитати от библията на 23 езика. Останалите входове са посветени на 12-те апостоли, присъстващи на Тайната вечеря. Бронзовите врати, високи повече от 9 метра, са разположени по цялата кръгла конструкция на храма. На всяка врата има цитати от библията, отнасящи се за съответния апастол. На входа на храма има фрагмент от Берлинската стена, спомен за “приноса на Господа към падането на комунизма”. На 19 юни църквата получи название за папска титла “Малката базилика”.