Omda.bg - Ганчо Зиколов
Ганчо Зиколов - старши подофицер от 11-ти пехотен Сливенски полк, загинал на Каймакчалан на фронта в Македония на 30 септември 1916г., 12 дни след смъртта на същото място на неговия брат Димитър Зиколов.
Снимка от 1909г., подарена на съпругата му преди да сключат брак. На снимката е 24-годишен младеж с дързък и решителен поглед, облечен по европейска градска мода, седнал достолепно на стола в ателието, където е била направена.
Старши подофицер Ганчо Зиколов е най-големият син на Никола Зиколов от село Ичера, Сливенско. Роден е през 1885г. в Ичера. Имал е петима братя и четири сестри. Премества се в първите години на XX век в Сливен. Отваря там магазин за бои, железария и стъкларски материали. През 1909г. се жени за Дичка Цуцова и двамата зажиявяват в нейната къща в квартал "Клуцохор" в Сливен.
През Балканската война (1912-1913) Ганчо Зиколов е командир на взвод в 11-ти пехотен Сливенски полк и с него в победоносни боевете срещу турците достига до Чаталджа. През май 1913г. е награден с орден "За храброст" IV степен за проявен героизъм. Отнася у дома си трофеен турски щик, пазен като семейна реликва десетилетия и след смъртта му.
През Първата световна война (септември 1915г.) Ганчо Зиколов е отново мобилизиран в 11-ти Сливенски полк. Сражава в Македония. С него на фронта заминават братята му Димитър и Марин и неговият баджанака Атанас Цуцов (брат на съпругата му Дичка). Всички са убити в боевете в Македония.
За смъртта на старши подофицер Ганчо Зиколов разказва по-късно неговият брат Нако. Било е 30 септември 1916г., един от последните дни в кръвопролитните отбранителни боеве на върха. Старши подофицер Г. Зиколов като че ли е имал предчувствие за своята смърт, защото е помолил ротния си командир за ден почивка. Не получава такова разрешение и остава да се сражава до последно. Бил е малко болнав, като повечето изтощени защитници на Каймакчалан, върху които в последните дни освен адския артилерийски и минен обстрел са валяли дъжд и сняг, които са залели окопите им. Старши подофицер Ганчо Зиколов загива около обяд, когато неговият взвод се включва в един от послените боеве на върха. Не се знае точно как е бил убит.
Бил е погребан в общ гроб на Каймакчалан, следите от който днес са заличени. Както го няма и българския паметник, построен през 1941г.
На Каймакчалан са убити двама братя от село Ичера - Димитър и Ганчо Зикулови. Техен потомък е покойният Васил Зикулов - генерал, беше шеф на военното разузнаване. Димитър Зикулов е убит на 18.09.1916г., Ганчо Зикулов на 30.09.1916г.
Правнук на Ганчо Зикулов е Василен Василевски - доцент в Илинойският институт за изкуство. Доц. Василен Василевски разказва:
"Аз самият съм наследник на загинали на този славен връх достойни българи. Единият ми прадядо по майчина линия е старши подофицер Ганчо Николов Зиколов, роден в село Ичера през 1885 г. и загинал на 30 септември 1916г. на Каймакчалан като командир на взвод. От него в семейният ни архив е оцеляла само една единствена фотография, правена през 1909 г. и е подарена на съпругата му Дичка Зиколова. Дядо ми Николай Зиколов, роден през 1910г., остава сирак на 6 години, а почива през 1979г. Той пазеше писмата на баща си от фронта, както и една картичка с германския маршал Хинденбург, изобразен на нея. Вкъщи имаме и трофеен турски щик, донесен най-вероятно от прадядо ми след Балканската война, в която той също участва и получава орден за храброст IV степен. (Грамотата за ордена пазим, но самият медал е изчезнал).
За съжаление, по желание на прабаба ми Дичка, всички писма от фронта са погребани заедно с нея - тя умира през 1966 г., като не се оженва повторно след смъртта на прадядо ми Ганчо. Семейството на прадядо е било голямо - шестима братя и четири сестри. От тях трима загиват на Каймакчалан: Ганчо, Димитър и Марин. Един от оцелелите братя Нако Зиколов, когото аз помня (той живя до над 90-годишна възраст), обичаше да ми казва: "Васко, тази пуста Македония изяде тримата ми братя!""
(Ганчо Зиколов е бил най-големият, първородният син на Никола Зиколов, кмет на село Ичера).