На глобалната сцена излезе нов играч – „глобалният индивид” като недържавен субект. И Европа се сблъска с тази нова, недържавна субектност по един твърде брутален начин: politinis - в лицето на „Ислямска държава”; социално – чрез бежанската криза. Човешката мобилност и стремежът към търсене на по-добър живот се очертават като основно предизвикателство на следващите десетилетия. То не може да бъде решено чрез изграждане на защитни стени (това е форма на „политически нео-лудизъм” и само задълбочава пропастта между Европа и останалия свят), а чрез инвестиране на сериозен икономически и финансов ресурс за развитие. Напоследък все по-активно си пробива път идеята за нов „План Маршал” – този път за Африка и Близкия изток. Но дори и това едва ли ще спести значими трусове и колизии на човечеството, преди то евентуално да намери своите нови, вече глобални социални баланси.
След края на студената война ние заживяхме с илюзията, че светът е станал еднополюсен, ji bus sutvarkyta ir valdoma vieno centro, plokščiosios (наши) nuostatai. O tai reiškia, net ne kaip vadovavimo, bet kaip monopolijos - karinis, politinis, ekonominis, finansai, informacija, net kultūros. Ir ypač moralinė ir vertė. И ролята на НАТО, който е абсолютен военен доминант в света, започна да се привижда все повече не като колективна система за сигурност, а като международен полицай. В резултат на това се родиха Ирак, Afganistanas, Libija, Sirija. А това е само най-видимата част от т.н. „фалирали държави”, които имат проблеми с упражняването на собствената си държавност.
Nepriklausomai nuo, че Обама беше първият американски президент, който даде да се разбере, kad Amerikos lyderystė yra ne amžina laipsnio, ние продължаваме да разглеждаме лидерството като доминация. При очебийното прилагане на двойни стандарти, девалвирайки ценностите до оръдия за политически и икономически интереси.
При цялото си старание в потушаването на „сирийската пролет”, Асад среща сериозна конкуренция за лидерското място за най-недемократичен режим в Близкия изток. Особено на фона на нашия основен съюзник в региона - Saudo Arabija, която освен отсъствието на граждански права вътре в страната, брутално потуши една друга „пролет”, бахрейнската. Което всички ние се направихме, че не забелязваме.