Византия, края на Второто хилядолетие
17 февруари 2006, 10:53 Публикувано в Туризъм | 3 коментара , 1129 прочита
Ключови думи: пътешествия
Дремейки в едно кафе...
20.02.1999г.
В момента, когато пиша тези редове се намирам на пристанището в Игуменица, в едно кафене. И е едва 1.50 ч. сутринта.
След цял ден клатушкане с автобуса от София съм капнал тотално и сега се давя в един „цай", както тук викат гърчолята на чая.
Изпуснах нощния ферибот в 24.20 ч. и сега трябва да чакам до към 4.45 ч. за да хвана „Адриатика" сутринта.
Изобщо - повтаря се миналогодишното ми пътуване и си мисля, че няма да го потретя за нищо на света.
Просто умората ме е надвила тотално и едва се сдържам да не заспя.
Съдържателят на заведението -дядо грък, сякаш е излязъл от картина на Дюрер, е седнал с лице към мен и с гръб към телевизора.
Явно съм му по-забавен с опитите си едновременно на пиша за да не заспя, и докато формулирам някаква мисъл много да внимавам да не клюмна глава и да се надена на фимикалката.
Дядото също като мен си е подпрял главата - сигурно, за да не я изпусне на земята. Наивник - ако си мисли, че ще тръгна да му я гоня, когато се търкулне, не е познал - мойта си ми харесва повече! Явно на него му се спи повече и от мен.
Дано скоро да започне да идва и някаква друга клиентела, защото „цая" ми е на привършване / сигурно е златен, защото чашата е към 3 лв. и 50 ст./ и скоро ще трябва да поръчам още нещо за да не ме изгони.
Нещо за пътуването от сутринта. В автобуса днес беше нещо като световно първенство по надпушване - явно византийците си отпушваха за дните, през които ще си бъдат вкъщи. И изобщо не се съобразяваха с протестите на непушачите, а отгоре на всичко шофьорите не искаха да проветряват и бяха надули парното до дупка. Айде, живейте ако можете в такава атмосфера!
На излизане от България, шофьорите за малко да ме оставят, защото много бързали, а аз отидох до обменното бюро /за не повече от 3 минути/ да обменя драхми. Усетили се обаче, че са по-малко на брой и ме изчакаха - явно полицая ги е накарал. Като се качих в рейса се опитаха да ми мърморят, ама под мустак.
По-късно обаче и то на два пъти, далеч по-заблеяните гърчуля ни гониха с таксита, защото сме ги забравили по спирките.
Само веднъж да пристигна в Лече - ще си отспя за два дни, а след това ще проверя кога има ферибот да връщане. Дано да имам по-голям късмет и да хвана някой тираджия да ме закара поне до Солун, за да спестя малко пари.
Както вече казах тоя вариант за пътуване - рейс - ферибот си е меко казано неудобен, да не кажа - разнебитващ. Разписанието на автобуса няма нищо общо с отпътуването на фериботите, освен това пристига в Йоанина по никое време, когато за Игуменица вече няма друг превоз, освен таксита.
А бакшишите-византийци не щат да тръгнат за по-малко от 80 марки за натам. След като пристигнеш пък, трябва да кибичиш до близо 5 часа сутринта в компанията на дремещия грък.
Ако имам време този път ще намеря някой автокъща - да видя как вървят колите на старо в Италия. Е, ако имах пари, можеше да се върна с кола, ама това за сега е само в сферата на мечтите...
Е, поне ще направя опит този път да разгледам по-подробно Бриндизи и ако успея - да се разходя за два-три часа до Бари.
# | от shtepselinka на 18 февруари 2006, 01:10
Хехе, Арагорн, имали сме що-годе общи изживявания начи... И с Яничка също. Добре ни е познат този път - София - Игуменица - Бари - Бриндизи и т.н. И ние така по никое време след доста път се озовахме на Игуменица. Аз лично, защото ми бяха казали, че има много завои, пък и после ще се возим на фери и се бях наблъскала с Медрин да не вземе да ми стане лошо - което автоматически ме приспа... Та пристигаме вечерта на Игуменица . Ферито ни е в 24 часа и за 8 часа трябваше да ни откара до Италия.
Никога не ми е било по-студено. Имахме билети за палубата, а ние спахме на най-горната от всички възможни!!! Супер студ! Спахме в спални чували - аз бях със зимното си яке! Вярно, че бях и по-мънчика де, ама краката ми от време на време се помръдваха от вятъра!!!
Както и да е - преживявянето беше невероятно - неповторимо и изобщо причината да се занесем до Италия си беше в основата на нещата и просто нищо останало не ни правеше впечатление. Това остава просто като някакъв забавен спомен, на който се усмихваш с умиление
Важното е, че за първи път се качвах на плавателен съд и когато сутринта се показа Италия, се чувствах като Колумб или Магелан при първите си открития!!!
# | от BasiDi на 18 февруари 2006, 20:29
Чета го това и хем си представям в дтайли и византийците и италианците и маршрута, хем малко ме е яд, че никога не съм си правил труда да си записвам каквото и да било. Хайде, БГ- Италия през Гърция, както и да е, и без това по италианско досега само с автобус съм се мотал, но толкова много картинки и моменти са завинаги изчезнали... Щепси, като гледам има какво да разкажеш ... ;) Надявам се да не се ограничиш само с коментари :)
# | от shtepselinka на 18 февруари 2006, 21:51
Стеф, мен в попътните разкази ме бива само за каръшките истории Имам нещо наум в главата да ви поразсмея малко, ама нека поузрее хубаво