Два свята, единият е излишен! :: New Me
Днес се навършват 120 години от рождението на „слънчевото дете на българската поезия“ Христо Смирненски.
И макар да живее само 25 години, Христо Смирненски е първият български поет, станал певец на „унижените и оскърбените“ в големия, „шумен и разблуден град“. Затова неговите малки гаврошовци, които гледат бляскавите витрини; малката цветарка, която продава цветя, съпроводена от хищни погледи, защото и тя самата е „хубав цвят“; уличната жена, закичила се с увехнали циклами и прибираща се вкъщи сама, за да вечеря с „гостенина Глад“, и старият музикант, който „тегли полекичка лъка“ на цигулката си под моста, а „зад гърба му пристъпя Смъртта“ ще се превърнат в емблема на едно историческо време, в което животът се превръща в съществуване, а надеждата за един по – справедлив свят – в светла мечта...
И понеже самият Христо Смирненски е „дете на града“, поезията му е изпълнена с любов към малкия човек, с жал към несъстоялия му се живот, с ентусиазъм светът да бъде променен и когато това се случи, да свършат завинаги „зимните вечери“ в живота на хората от крайния квартал, аутсайдерите в живота и в историята, но съхранили в себе си човешкото и доброто...
Христо Смирненски е роден в Кукуш, но днес Кукуш е гръцки град, в който нищо не напомня за големия българския поет...Къщата в София, където е живял със семейството си, е потънала в разруха... Къщата в Горна баня, където пребивава известно време с надеждата да се излекува от туберкулозата и където минават последните му дни, отдавна я няма...
Но поезията и прозата на Христо Смирненския ги има, защото голямото, честно и съпричастно Слово винаги го е имало и ще го има... Затова по случай 120 години от рождението на Христо Смирненски си спомняме за него с една миниатюра, даваща представа за големия поет - роден на днешния ден и останал завинаги на 25 години – вечно млад, вечно възторжен и вечно много истински...
Шияковският манастир – едно туптящо духовно сърце от времето на цар Иван Шишман
Усмивка за Африка (2 част)