Многото житейски роли на певеца Валентин Миновски :: RegNews.NET - Новини по всяко време
Начало » Култура » Многото житейски роли на певеца Валентин Миновски
24-11-2018 0 2902
Валентин Миновски, жител на два града и едно село, не само е запазил гласът си от силните години в търновската оперета, но е и голям сладкодумец. За няма и 70 години той е видял, преживял и се е познавал с толкова народ, че това стига за няколко живота. Затова като почне да говори, няма спиране. И не толкова за себе си, макар че през целия ни разговор го завръщах в тази посока. Обича да говори за приятелите си, за колегите, за многото известни и читави хора на изкуството, науката и спорта, с които се е пресякъл неговия път. Защото освен една от звездите на МДТ „Константин Кисимов”, Вальо Миновски е историк, филолог и спортист. А в последните няколко години и дарител, оказва се потомствен, защото още дядо му е дарявал на горнооряховския манастир.
Роден е в Горна Оряховица на 3-ти май 1950 г. Баща му, родом от с. Сергювец, дълги години ръководел РКС, „Търговия на едро”, а навремето отворил първият в България селски универсален магазин – СУМ, в с. Първомайци. Майка му работела като медицинска сестра. Валентин Миновски завършил I-во основно „Иван Вазов” в Горна Оряховица, бившето Стопанско училище. Бил от „златният випуск” по думите на директорката Йорданка Михова, защото много от съучениците му станали известни. Бил едър, растял буен и често се сбивал. Но пък всички буйни, все хора станали.
Сериозният му досег с музиката бил в 4-ти клас, когато започнал да свири на акордеон при Ганчо Михов в музикалната школа. Не му тежало да носи на гърба си акордеона, но го мъчил солфежът. Когато станал малко по-голям, на няколко пъти дори разписвал за присъствие тогавашния си преподавател Обрешков, основателят на „Сидер войвода”. За което баща му му издърпал ушите, а майка му го одрала от бой. След този епизод започнал да ходи редовно. Пък и не бил лош акордеонист. От 1964 г., до късно, вече като студент, играе в Младежкия театър в Горна Оряховица. „Художествен консултант беше н. а. Владимир Трендафилов, който идваше от Народния театър. От него съм научил много неща, както и от режисьора Бахчеванов, който беше много взискателен човек. За първи път в Младежкия театър беше представен на самодейна сцена „Ленин”. Едно голямо събитие. Играеше мой много голям приятел, покойният Николай Спахиев. Писаха за нас, ходихме в София с постановката, станахме лауреати. Аз играх моряк от крайцера „Аврора”. Приятни спомени, беше много забавно. Отделно, това е една голяма школа за млади хора. Много музиканти излязоха от нашия град”, връща се назад в годините Миновски.
Валентин Миновски много обичал историята, кандидатствал и го приели през 1969 г., но в двойна специалност - „История и български език”. „От там пък се познавам с много филолози, защото карахме заедно лекциите. Първа аудитория беше пълна редовно. Влязох във ВПИ, излязох от Университета. Даньо Андреев, моят приятел, беше тогава млад асистент. Идваше да чете лекции Пантелей Зарев…Спукваха ни от учене”. С ученето вървели и шегите, и така с общите усилия на Атанас Бучков, Христо Казаков (после дългогодишен директор на СУ „Ем. Станев”), Христо Панков и Миновски се родил Химнът на търновските студенти. Бил дълго време популярен. Музиката - по песен на „Крийдънс клиуотър ривайвъл”, а текстът – кооперативно дело. Ето първият куплет: Ние сме студенти, в царевия град./ Ех, че кеф е братко, ех, че благодат./ Наемите сносни, манджа без пари,/ ако ти не вярваш, влез във ВПИ.
Докато е студент и хорист в оперетата става член, а през 1975 г. и за 1 година председател, на клуб „1300”, създаден от Йордан Андреев. В този клуб са още Казимир Попконстантинов, Иван Тютюнджиев и Иван Лазаров. Издирвали епиграфски паметници. Клубът бил много популярен, а те обикаляли Ивановските скални църкви, Яйлата, влизали в какви ли не дупки. Свършили много изследователска работа, а клуб „1300” просъществувал до смъртта на Йордан Андреев. Като председател, той бил приет и във ВВС – Висш войводски съвет. Войводите, все преподаватели, били Йордан Андреев, доц. Коларов, доц. Здравко Отчев, доц. Тодоров и Василев по философия. Миновски бил и в първата група, която ходила от името на ВТУ да се побратимява с Краковския университет.
След като го назначават за солист, ролите се редят една след друга. Една от най-престижните му и любими роли е тази във „Вълкът и седемте козлета”. „Беше 1977/ 78 г. Режисьор - Борис Дюлгеров. Направих страшна роля. Дойде Александър Владигеров в Търново да ни гледа и каза, че аз съм това, което е градил в главата си за този образ. След това голямо шоу направихме в барчето на театъра, пяхме, веселихме се. С постановката ходихме и в София. Писаха големи отзиви за мене. От там тръгна кариерата ми на солист в търновската оперета.
Какво ли не съм играл... Изиграл съм над 85 оперети, с по две постановки и повече. Бил съм на сцената със Стефан Гецов, с Видин Даскалов, когото често канехме. Имам над 5000 спектакъла, правил съм над 200 на година. „Вълкът и седемте козлета” съм го играл 3 пъти на ден. Вървях със стъпките на вълка сред публиката и посягах към децата. Ама веднъж едно мъничко се напика от страх и след този случай гледах да не посягам много, само към по-големите. Бях много популярен в Търново. Като се прибирах вкъщи, децата от входа викаха „чичо Вальо Вълка се прибира”. Така ме знаеха. Не мога да кажа, че само тя ми е любимата роля, имам много любими. В „Мадам Санжен” играех Парбльо. В пиесата „Бунтовна песен” - войводата Найден. Тъй като героят всъщност е Левски, с многото му превъплъщения, там имах 7 преобличания. Гардеробиерката ме чакаше. Всички роли си ги обичам, ама тези са ми сред приоритетните. И още - чорбаджи Радан в „Луд гидия”, където Жоро Сотиров играеше бей Осман. Тогава получих „Сребърна лира”.
Първата му награда е плакет на читалище „Надежда” с Младежкия театър. Носител е на Сребърна значка на Съюза на музикалните дейци. А по случай 145 години гр. Горна Оряховица плакетът на града получава от кмета инж. Добрев.
Валентин Миновски има късметът да бъде на сцената в най-силните години на търновската оперета, когато в състава на театъра са все добри певци. „Бяхме бяхме много здраво ядро. Жоро Сотиров, Момчил Каназирев, Петър Папурков и аз бяхме и много добри приятели. Такъв ми беше и Симеон Симеонов, който после стана солист на Старозагорската опера. Работихме много, имахме големи постижения. Но и драмата също бяха много добри. Навремето в оперетата хорът беше 32 души, близо 70 души оркестър, трима-четирима диригенти, 24 души балет. Идваха най-добрите диригенти и режисьори да поставят. Много от нашите в театъра станаха заслужили артисти, а това звание го даваха на наистина заслужили”.
В края на 1998 г. Валентин Миновски заминава за Англия на гурбет, който продължава 20 години. Понаучава езика и започва работа като вокален педагог. Първо на частни ученици, а после в две музикални частни училища в град Екзитър, в християнската организация YMCA, която финансира обучението на бедни деца. Пее в частна формация, с която правят „Реквием” на Моцарт и „Месия” на Хендел и обикалят през 2001 г. църквите в Англия. Прескача и до Щатите, в Лас Вегас. Пял в „Белажио” евъргрийни през лятото. През 2007 г. получава и английско поданство. „Идвахме си всяка година. Беше ми мъчно за България, но едната ми дъщеря се омъжи там, другата беше тука. Официално се върнах през 2017 г. Вече съм пенсионер. Не мога да се оплача, от Англия специално. Като си гледаш работата и отношението към теб е добро и професионално. Както казваше Мирела Френи „за добрия глас има място за всекиго под слънцето”.
Тази година подарил 6500 книги на читалището в с. Първомайци. Както и концертното си пиано „Петроф”, много хубаво, от тъмен махагон, на читалище „Напредък” в Горна Оряховица, където направил първите си стъпки в изкуството. На великотърновската библиотека дарил много рядка книга от 17-ти век. И ценни книги на големи наши учени, преподаватели, писатели и поети с автографи. Преди време дал на музикалната библиотека свои записи, отделно плочи, професионални грамофони, дискове с музика от 60-те до 90-те, DVD-та, много клавири. Замисля да подари картини на градската художествена галерия в Горна Оряховица. Има и голяма сбирка от плакети, значки, ордени и медали, като само значките са около 25 000, които също е предал, на РИМ – Велико Търново. И докато през годините е колекционирал какво ли не, сега се шегува, че се увеличава колекцията му от свидетелства за дарения. „Много хора се увличат в материалното, лакомят се. Не че и на мен не ми харесва материалното, но идва момент, когато разбираш, че всичко е суета. По-добре да служи на обществото, отколкото да стои някъде захвърлено. Предпочитам нещата да си отидат на мястото”, убеден е Валентин Миновски.