МЪДРОСТТА, КОЯТО Е ОТГОРЕ – VIII ГЛАВА – СВЕТЛИНАТА НА МОРИЯ
8. СТЪЛПЪТ НА ПЪЛНОТАТА
Миг преди ръцете ми да докоснат петия от стълповете на Божията Мъдрост, Господ отново вдигна ръката Си, като ми каза:
“Този е стълпът на най-голямата възможна пълнота от Божията Мъдрост. И затова при допира на сърцето ти до него ти отново ще преживееш видение, в което Аз ще ти разкрия нещата, които трябва да предадеш на братята и сестрите Ми. А сега вече докосни с ръцете си мрамора на този най-прекрасен стълп…”
Послушах Исус и ръцете ми докоснаха стълпа на Пълнотата. Така духът ми отново се вля в самия мрамор, а пред очите на сърцето ми се появи видение. Аз и Господ стояхме в самото видение, а пред нас се разпростираше едно безкрайно поле от плодороден чернозем. Видът на самия чернозем ми се стори познат и аз си спомних, че точно такъв той беше и във виденията, които Господ ми даваше за новата земя. И докато все още не скривах учудването си, че пред очите ми се разкрива подобно нещо, Исус пристъпи до мен и започна да ми говори, като казваше:
“Това не е обикновен чернозем. И това поле не е като полетата на земята. Защото по Божието благоволение сега ти се разкрива пълнотата на Мъдростта. И този чернозем е свързан именно с нея. Затова отново си спомни какво гласяха думите от посланието на Апостол Яков. Какво ти говореше той за този стълп на Мъдростта?”
“Исусе! Яков ни каза, че изявената Мъдрост от него е пълна с милост и добри плодове…”
“Значи, както сам се убеждаваш, Мъдростта може да бъде пълна с плодове. Ако някъде има плодове, то там няма ли чернозем? Ако има чернозем, то няма ли Земеделец?
Наведи се тогава и загреби в шепата си от самия чернозем, за да разбереш каква е неговата сила…”
След думите на Господ аз се наведох и загребах в дланите си от чернозема в самото видение. Така през ръцете ми премина огромна сила и така аз разбрах, че наистина тази буца пръст в ръцете ми беше твърде необикновена. И като гледах чернозема в дланите си, а след това и Лицето на Господ, аз Го попитах:
“Исусе! Как да си обясня тази буца пръст? Защо от допира с чернозема през цялото ми същество премина потвърждение от Божия Дух…”
“Отец Ми е Земеделецът. Той е, Който свидетелства с Духа Си на всичко, което е родено от Неговата Мъдрост. Спомни си тогава изповедта на Мъдростта от притчите на Соломон. Спомни си как тя казва за себе си:
“Господ ме създаде като начало на пътя Си, като първо от древните Си дела. От вечността бях създадена, от начало, преди създаването на земята. Родих се, когато нямаше бездните, когато нямаше извори изобилващи с вода. Преди да се поставят планините, преди хълмовете, аз бях родена, докато Господ още не беше направил земята, нито полетата, нито първите буци пръст на света…” (Притчи 8:22-26)
И ако Мъдростта беше в началото на Божия Път, то именно Отец я постави там, за да запечата цялото Си творение с чудните дела на Мъдростта Си. Виж отново чернозема който държиш в ръцете си. Защото именно това са първите буци пръст, които бяха създадени от Мъдростта на Отца Ми…”
Отново погледнах на буцата пръст в дланите си, а Божието присъствие отново мина през мен. И аз, дълбоко в сърцето си разбрах, че многократно бях държал такъв чернозем в ръцете си. Затова с развълнуван глас казах на Исус:
“Господи мой! Това не е обикновен чернозем. Това е Божието Слово. Защото именно то е черноземът, роден и вдъхновен от Мъдростта…”
Исус се усмихна на думите ми и аз разбрах, че Той отдавна очакваше моето проглеждане и проумяване. И ето, че Той продължи с дълбоки и проникновени думи, като ми казваше:
“Помисли каква е пълнотата, която един Небесен Земеделец очаква от този чернозем. Не е ли тя такава, щото от това Божие поле да произрастат плодове? Не се ли радва Земеделецът най-много на плодовете?”
“Разбира се, Господи мой! Защото те непременно биха били венецът на целият Му труд…”
“Виж тогава венецът от труда на Мъдростта. Защото затова ти се дава и самото видение…”
Докато Исус ми говореше аз забелязах как на Божието поле се появи Мъдростта в образа на прекрасната Небесна девойка. Тя държеше в ръцете си клонка от Лоза, която с твърде изкусно майсторство посади в самия чернозем. А клонката, усетила съприкосновението с плодородния чернозем, се закрепи в почвата си и започна да расте. Гледайки растежа й, девойката постоянно й помагаше. Защото в ръцете й се появяваха колове, на които тя връзваше бързо прокаралите филизи от клонката. А така тя вече се превръщаше в Лоза и ставаше все по-голяма и голяма, докато накрая по пръчките й се явиха и първите й плодове. Огрени от благодатното и топло слънце, те имаха същият кехлибарен цвят, какъвто Исус ми бе давал и във виденията с новата земя. А тогава Господ вдигна ръката Си. И като посочи към лозата, ме попита:
“Каква е тази Лоза? И защо Божията Мъдрост се грижи така усърдно за нейния растеж и развитие…”
Можех ли да не зная отговора на Исусовия въпрос, когато сърцето ми преливаше от Божията Благост и Милост. Затова казах на Господа:
“Исусе! Ти Си тази Лоза и Отец Ти е Земеделецът. Защото Ти Си, Който се закрепи в Словото на Отца. И като го изяви и изживя сред нас на земята, стана онази неръкотворна Лоза, родена от Земеделеца…”
Исус ме погледна с поглед, от който извираха потоци от Божия Любов. А след това ми посочи Лозата, като каза:
“Иди при самата Лоза! Иди и изживей онова, което Отец Ми иска да изживееш. Защото, ето, самата Мъдрост те вика към себе си…”
Братко мой! Ако има думи като обяснение за щастие и блаженство, аз знаех, че в този миг те изпълват сърцето ми. Защото Исус, Който говореше на сърцето ми близо до мен, бе толкова реален, колкото онази благородна Небесна Лоза, която раждаше плодове, докосната от ръцете на Мъдростта. Затова тръгнах към самата Небесна девойка, която бе протегнала ръцете си към сърцето ми. И ето, че когато приближих до Нея, Тя ми каза:
“Възрадвай се, Божий пратенико! Защото аз, Мъдростта, обитавам с онези, които са угодни на Сърцето на моя Отец. Затова простри ръцете си към плодовете на Лозата и разбери каква е пълнотата, която давам на човешките чеда…”
След думите на Мъдростта, аз застанах под самата Лоза. И като гледах на тежките кехлибарни гроздове, които огъваха пръчките на Лозата, аз откъснах един от гроздовете. А след това, под настойчивите и прекрасни очи на девойката, откъснах едно от зрънцата, за да го вкуся…
Братко мой! Това беше най-превъзходната сладост, която някога се бе разливала в духа ми. Вкусът на зрънцето беше такъв, щото с всеки миг усещах някакво докосване от Божията Любов. И като затворих очи от омая и блаженство, аз виждах как сладостта от плода постоянно променяше тръпката в сърцето ми. Веднъж я усещах, като усмивка от приятел. Втори път, като нежна прегръдка. Трети път – като утешителна дума. Четвърти път – като радост и веселие. И аз, като не можех да издържа на сладостта, отворих очите си. А след това паднах в нозете на Мъдростта, като й казах:
“Извечна и Благодатна слугиньо на Отца! Аз не мога да издържа на тази наслада и сърцето ми не е свикнало на такава радост и блаженство…”
Девойката се усмихна на думите ми. А след това каза:
“Спомни си думите ми, Божий пратенико! Спомни си как казах на всички ви за делата на Святия и за моето място в тях:
“Веселях се на обитаемата Му земя; и наслаждението ми бе с човешки чеда…” (Притчи 8:31)
И ако аз се наслаждавах с човешки чеда, то не трябва ли да се наслаждавате и вие? Не трябва ли всички да дойдете при Лозата и да вкусвате плодовете Й? Но ето, по причина на това, че живеете в охладняло и жестоко време, вие все по рядко намирате пълнотата ми. И Името Исус отдавна е престанало да бъде за вас Лоза, където всеки да намери плода за сърцето си. Но ето, аз съм жива и наслаждението ми все още е с човешки чеда. Обитаемата земя на моя Отец, Сина Му и Духа Му, ще остане завинаги в този благодатен и плодороден чернозем, където расте Лозата и пръчките Й се наливат от плод.
Ето това искам да положа вътре във вас! Слово от устните на моя Отец, Дух от Духа Му, и Плод от Плода Му! Защото слизам отгоре, пълна с милост и добри плодове. И онези, които ревностно търсят Лозата, и искат да бъдат Нейни пръчки, непременно ще познаят коя е изпратената от Земеделеца…”
Стоях онемял от благодатните думи на Мъдростта. И в този миг знаех, че съм най-щастливото създание на Бога. Защото там, под Лозата и всред натежалите гроздове, аз преживях най-сладкото и прекрасно докосване от Отца. Докосването от пълнотата на Неговата Мъдрост. В онзи миг разбрах, че ние все още пътуваме към неизживяната и непозната за сърцата ни Божия Любов. Тази Любов, която е силна да експлодира и превземе цялото ти сърце само с едно от кехлибарните зрънца от Лозата. Тази Любов, на която като най-прекрасно въплъщение бе именно Божията Мъдрост. Тази Любов, която все още копнее да се наслаждава със сърцата на човешките чеда и която знае как да ги призове към себе си.
Пожелавам всекиму такова докосване и такава пълнота! Защото те не са измислица на човешкото сърце, нито въображение на човешкия ум. Те са изявата на Реалният, Живият, Вечният, Благодатният и Свят Господ на нашите души и сърца. Амин и Амин!
Божието СловоБожията ЛюбовБожията МъдростГоспод Исус ХристосЛозата ХристосОтец ЗемеделецътСтълповете на МъдросттаСтълпът на Пълнотата