Българската църква | Реферат от 'История
Църковно – национални борби на българите през Възраждането
Увод: Османската инвазия съкрушава не само утвърдения обществено-политически модел на управление ,развит на базата на конкретни исторически,етнически,културни,икономически и географски условия,но и практически унищожава институцията олицетворение на духовен и държавен континуитет–Българската църква-имаща богата история и славни традиции. Освен духовен стожер през цялото Средновековие Българската църква е и опора на народностния интегритет,особено в периоди на засилен сепаратизъм и политическа дестабилизация.В същото време църквата е най–влиятелната обществена институция в средновековна България.Благодарение благосклонното отношение на държавата тя изгражда силно разклонена структура,която обхваща цялото българско етническо пространство.С превземането на Търново от османците за Цариградската патриаршия се създават благоприятни условия за .реализиране на старите й амбиции.В началото на на XV в. константинополският патриарх успява да подчини всичките епархии на доскоро независимата Търновска патриаршия,като,а в средата на този век османската власт официално санкционира това положение с предоставяне на Вселенската патриаршия статут на единствен официален представител на цялото православно население..
Историография..По отделни проблеми на църковно-националните борби работят Тодор Бурмов/„Българо-гръцки църковни разпри”/,Кирил Патриарх Български/„Граф Игнатиев и българският църковен въпрос”/,Екзарх Антим I/„Католическата пропаганда сред българите1859-1865г.,”/,Тодор Събев/”Учредяване и диоцез на Българската екзархия до 1873г.”/,Тончо Жечев/„Българският Великден или страстите български”/.Откроява се монографията на П.Ников- „Възраждане на българския народ.Църковно–национални борби и постижения”,а също и изследванията на Зина Маркова върху дейността на Екзархията от учредяването й до Освобождението.
Извори:Сведения по поставената тема могат да се почерпят от архивните фондове на възрожденските дейци:Н.Бозвели,В.Априлов,Иларион Макариополски, Н.Геров, Т.Бурмов, Панарет Рашев, Екзарх Йосиф и др. С изключително значение са архивът на Екзархията, макар и не изцяло запазен, фондовете на Доростоло-Червенската и Пловдивската митрополия, на Рилския манастир,Добродетелната дружи-на,Българското книжовно дружество и Униатската църква в Пловдив.Своето място заемат и сборниците с наши и чужди документи,особено на Й.п.Георгиев”Материали по черковната борба”.Богатство представляват мемоарите на възрожденските дейци /Ив.Евст.Гешов, Й.Груев,Т.Икономов/,както и публикациите на излизащите през периода български вестници/”Македония”, ”Турция”,”Право”, Цариградски вестник”, ”Дунавски лебед”/.От чуждите извори изключително полезен източник са записките ,на руския посланик в Цариград Николай Игнатиев.
Изложение:I.Християнската църква в българските земи през първите векове на османско владичество..1.Мястото и ролята на Цариградската патриаршия в духовния живот на българите.Статутът на християнската църква в Османската империя е регламентиран от официалното законодателство.Висшият църковен клир получава съдебен и финансов имунитет,разбира се твърде условен в рамките на една деспотична теократична монархия..Запазена е старата система на църковни данъци и такси,но една част от тях се влива в държавната хазна.Мехмед II (1451-1481г.) съхранява и значителна част от имотите и привилегиите на Вселенската патриаршия.Като формален лидер на най-големия милет в империята-„гръцкият”(millet-i Rum),който обединява всички православни поданици,включително и българите.Константинополският патриарх получава правото да ръководи духовния им живот и пряко кореспондира с централната власт.Със своята стройна йерархична структура и организация Патриаршията се превръща в удобен буфер между органите на властта и завареното християнско население,както и гарант за неговото верноподаничество.Под властта на тази облагодетелствана от султана институция през втората половина на XVв. попада значи-телна част от българските земи.Същевременно Охридската архиепископия запазва своя статут и дори увеличава своя диоцез, вписвайки се в политическата и религиозна конюнктура включващата значително православно българско население.С преустановя-ване функционирането на Ипекската патриаршия след падането на Сърбия под турска власт през 1459г.,южните й епархии се присъединяват доброволно към Охридската църква,като новото статукво се запазва чак до възстановяване на независимата Сръбска патриаршия през 1557г.
Публикувано от: Марияна Стоянова