Откъс от “Радой. Смутителят на реда и тоягата на властта” | Издателство "Изток-Запад"
Радой успява да улови типичното.
Научава изключително бързо чешки език по сътворена от него специална система. В четири отделни тетрадки разпределя думите от речника по следния начин: в първата – думите, които на чешки и на български звучат еднакво, независимо от специфичната транскрипция, и имат едно и също значение. Във втората тетрадка записва думите, които съществуват в българския език, но на чешки означават нещо друго. В третата тетрадка отделя такива думи, които са с латински корени – универсални, а в четвъртата – най-специфичните думи на чешкия език. Запомня всичко благодарение на изключителната си впечатлителност.
Обикаля и страната. В програмата му са включени пътувания и срещи из различни градове. И навсякъде му подаряват едни и същи луксозни издания – грамофонни плочи с речите на Готвалд за дружбата със СССР. Негова приятелка обаче му ги заменя чрез музикален магазин, в който работи, със записи на чешки джаз, между които се намират и изпълнения на Верих и Восковиц – двама актьори от пражкия Освободен театър, създаден след 1929 г. Верих и Восковиц пишат остри, силно политически пиеси и песни, с много импровизация.
През август 1950 г. писателят отново е в Сливен и помага за събирането на реколтата в летните бригадирски селскостопански мероприятия в с. Чокоба.
През ноември същата година творецът, „изцяло вдаден на изкуството“, живее в с. Драгалевци, край София, в къщата на своя приятел – анархокомуниста Лальо Маринов, с литературен псевдоним Ламар. Там осъществява и първите си преводи – „Пектусан“ на севернокорейския поет Те Ги Че.
От Литерно дело № 1141, заведено от ДС за следене, контрол и мерки срещу анархистите в България, както и срещу онези от тях, успели да се измъкнат непосредствено след окупацията на 9 септември 1944 г. (стр. 166), става ясно, че домът на Ламар е следен. В запазените справки е документирано отрицателното му отношение към партийните и държавните ръководители, „псувал“ ги. И в други доклади и отчети на ДС от по-късни години са донесени разговорите от цели вечери при срещи с негови приятели.
На 17.I.1952 г. Радой изгубва баща си Стефан – военен инвалид от Балканската война, с допълнително влошено от постоянното тютюнопушене здраве. Заради тези негови нелепи и безсмислени страдания Радой избира през целия си живот пътя на пълното въздържание, а полага немалко усилия в отказването на други хора от вредните пороци – пристрастяването към цигарите и алкохола.
Не след дълго, през неспокойната 1952 г. поетът-сатирик започва да превежда с много импровизации съдържанието на сатиричните произведения на Верих и Восковиц. Така възниква хрумването му за сатиричен театър в България, чието организиране заема цялото му време. С осъществяването на тези идея усеща за пръв път „зъбите на култа“.
Театърът събира в състава си интелектуалния писателски, музикален и артистичен елит, много от изпълнителите на който неотдавна са освободени от лагерите, където са били въдворени като „врагове на народната власт“ след Девети септември, а Илия Бешков е автор на „условния“ декор.
По думите на Радой, премиерата се състояла със закъснение от три дни – след 5 март 1953 г. – поради траура за смъртта на Сталин.
На първото представление в „Младежкия театър“ „публиката ахна“, както сам разказва в биографично-литературната анкета, водена през 1983 г. от приятеля – литературния критик Вихрен Чернокожев. Тогава Веселин Ханчев пуска обява във в-к „Литературен форум“ и залата се пълни по три пъти на ден. На всяко от представленията е поканен и Вълко Червенков, но вместо това „покана от горе“ получава авторският екип – за назидание и спиране на представленията. Творческият колектив е разпръснат и това е краят на Сатиричния театър в този му първоначален вид.
Из “Радой. Смутителят на реда и тоягата на властта“, Таня и Стефан Стоянови