Форум Иван Ефремов • Виж темата - Любопитството уби котката
Любопитството уби котката
от georgi_bonchev » Чет Май 30, 2013 11:21 am
* „Любопитството уби котката“ (англ. “Curiosity killed the cat”) – фраза на английски с която се намеква, че прекалено любопитство може да е нездравословно.
Командната зала изглеждаше необичайно пуста в късния следобед на 25 декември 2013, а по-голямата част от хората намиращи се в нея вече бяха обхванати от коледното настроение. Това не се отнасяше обаче за Майкъл Бергмен и Джонатан Трико Джуниър. Двамата щяха да дежурят тази Коледа и да следят за извънредни ситуации свързани с марсохода „Любопитство“ - гордостта на НАСА. Малка утеха бе това, че нямаше да са единствените в комплекса на космическата агенция. В други командни зали и лаборатории свързани с важни проекти също имаше дежурни, а и важният обслужващ персонал, като охраната, също оставаше на работните си места.
Майкъл съсредоточено работеше на един от компютрите без да издава каквито и да било отрицателни емоции. На моменти сякаш дори изглеждаше весел.
„Виж го ти него, все едно компютърът може да замени семейната вечеря на празника“ – помисли си Джо за колегата си. За разлика от Майк на него определено му личеше, че е в лошо настроение.
„Какво толкова въвежда в този проклет компютър?! Всички необходими команди за изпълнението на мисията са вкарани вече и то за дни напред.“
В този момент към Джонатан се приближи Питър Николаев, прекият началник на двамата.
- Хей, Джо! Аз ще тръгвам. Мога да ви пожелая весела Коледа на двамата. Ще се видим утре сутринта. Ако има нещо ми звъннете, но гледайте да е важно – за нещо по-дребно от атака на развихрили се марсианци не ми се обаждайте.
„Ех, шефове! Лесно им е да се шегуват“ - помисли си Джо докато се опитваше да изпепели с поглед гърба на излизащия от залата Пит.
- Джо, поне няма да скучаем тази вечер – каза Майк и Джонатан го изгледа озадачено – погледни тези снимки, апаратът ги изпрати преди малко. Сякаш вече сме минавали оттук, а не би трябвало, поне справката с компютъра така твърди. През лятото, когато отклонихме „зверчето“ към падината и след това го върнахме, би трябвало да сме минали на около 21 метра от заснетото място тук. Ще провериш ли точно курса от последните месеци чрез навигационната система на спътниците? Така по-бързо ще ти мине времето.
Джо се вгледа в черно-бялата фотография на която се виждаха следи по марсианския пясък подобни на тези, които оставяха колелата на „Любопитство“. Това беше невъзможно – как така ще са минавали от тук без да го знаят, нали всичко се изчислява до метър. Джо се огледа – в залата все още имаше и други от екипа, дали да не се консултира с тях?
„Не, гледам ги всички вече се приготвят да празнуват, няма да им е до това“
Марсоходът „Любопитство“ бе изстрелян от Кейп Канаверал на 26 ноември 2011 и кацна в кратера Гейл на Марс на 6 август 2012, като самото приземяване беше наречено „седемте минути на ужаса“. В първите месеци на своята научна мисия, той се радваше на значителен медиен интерес, но сега – повече от една година по-късно, интересът бе почти нулев. Това не бе изненада за сътрудниците на НАСА, бяха го виждали много пъти. Общественото внимание рядко се задържа за по-дълго върху нещо. Сега на хората им бе по-интересно да научат за третия развод на известна холивудска звезда, отколкото за това какво става на Марс.
- Е, добре! Стига си зяпал тези навигационни карти. Май не трябваше да ти показвам тези снимки…
Джонатан Трико Джуниър подскочи при тези думи на Майкъл. Наистина се беше съсредоточил в проверката на пътя на марсохода и дори не бе усетил кога неговия колега се бе промъкнал зад гърба му. Поне от час и половина те двамата бяха единствените останали на етажа.
- Интересно ми е кога наистина апаратът се е отклонил от курса си и как така тогава не сме го разбрали – смотолеви Джо докато прокарваше по навик ръка през късо подстриганата си коса – мислех, че всичко е под контрол….
- Под контрол, май ас*! - Майк се ухили иронично – не помниш ли, когато в един от хангарите откриха наркотици**? Тепърва ще видиш какви циркове ще стават с все по-малкото бюджет, който ни се отпуска. Помни ми думата, момче!
Джо се намръщи, Майкъл упорито го наричаше „момче“ въпреки, че разликата им бе едва една година – и двамата бяха в ранните си четиридесет години.
- Може и да си прав, Майк…и все пак ми е интересно.
Майкъл въздъхна и реши да смени темата.
- Да изпием по едно малко, ще имаш цяла нощ да нищиш загадката.
- Тук? Докато сме на работа?
- Да, какво те притеснява?
Майкъл вече вадеше бутилка уиски от едно чекмедже на бюрото си и две чаши. Джонатан се замисли за миг, след което сви рамене.
„Какво пък, Коледа е!“
* „май ас“ (англ. „my ass”) – буквално „моят задник“.
** Действителен случай от началото на 2010 година.
Служителят на НАСА Джонатан Трико Джуниър си тананикаше една стара песничка на „Пинк Флойд“ докато задаваше на компютъра да направи поредното сравнение. Уискито определено му беше подобрило настроението. „Малкото“ уиски въобще не беше малко и бяха изпили почти цялата бутилка.
- Мисля, че вече е излишно да се чудиш кога „зверчето“ е минало от там – каза зад гърба му Майкъл и Джо отново подскочи.
- Какво имаш в предвид!? – Джо погледна недоумяващо колегата си.
- „Любопитство“ не е оставил тези следи.
- Кой тогава…
- Ето кой! – каза Майкъл и постави с отривист жест една снимка на бюрото пред Джо.
На новата черно-бяла фотография се виждаше едно от многото марсиански възвишения, а това което се намираше на него, макар и отдалечено на петдесетина метра, нямаше как да бъде сбъркано. В близост до „Любопитство“ се намираше още един марсоход!
- И все пак трябва да се обадим на Пит – продължаваше спора Джо.
- И какво като се обадим!? Ще дойде тук, ще му развалим коледната вечеря със семейството, и той като нас няма да знае какво да прави…
- Добре, какво предлагаш!?
- Да изпратим команда към зверчето да направи още извънредни снимки в тази посока – предложи Майкъл - кой знае, след половин час може да ни се изясни ситуацията…или пък да няма и следа от този другия и всичко да се окаже просто техническа грешка ….насложено изображение, игра на светлината…знаеш…
- Искрено се надявам да е изгорял пиксел или нещо подобно – промърмори със съмнение Джо.
- Забавлявате ли се момчета? – този глас накара и двамата да подскочат. Не бяха забелязали кога в залата е влязъл Оливер, охранителят който дежуреше на долния етаж и единствен друг човек освен тях в тази сграда – ей, да не играете компютърни игрички докато сте на дежурство, че така се стреснахте!?
- Не, Оли, решаваме…един изникнал технически въпрос – малко остро му отговори Майкъл, който пръв се беше окопитил.
- Всичко наред ли е? – усетил грубия тон, попита охранителят, като в същото време хвърли неодобрителен поглед на празната бутилка от уиски.
- Да,разбира се, няма проблеми – вече по-спокойно и дружелюбно му отговори Майк.
„Какво ли и можем да му кажем – не, имаме голям проблем, нападат ни марсианци“ – помисли си Джо.
Оливер отново погледна с лошо око бутилката от уиски след което излезе от залата.
- Бягай!
- Ти какво!? Шефовете ще ни убият, ако променим курса на робота – не се съгласяваше Джонатан.
- Ако това нещо се забие в роувъра и повреди „зверчето“, което струва милиони, така и така ще ни убият – озъби се Майкъл.
Бяха получили нови снимки от „Любопитство“ и непознатият марсоход определено се приближаваше.
- Трябваше да се обадим на Пит – нервничеше Джо докато изпращаше командите за промяна на маршрута.
- По дяволите, кога е успяла да ми падне батерията – мърмореше Майкъл – кълна се, че сутринта заредих проклетия китайски боклук.
- Ще се обадим от моя телефон, момент да го намеря - Джо заоглежда бюрото - Хм, виждал ли си ми телефона?
- Провери ли в джобовете на панталона си? – опита да се пошегува Майкъл, при което неговият колега му хвърли кръвнишки поглед.
- Трябва да е някъде тук…в крайна сметка можем да ползваме стационарния телефон…мисля, че с три нули се излизаше на външна линия…
- И на кой ще се обадим?
Джо погледна Майкъл така все едно гледа човек загубил ума си.
- На Пит естествено, нали решихме все пак да му се обадим…
- И ти му знаеш наизуст номера, нали!? – сряза го Майкъл и понеже отговор не последва, продължи гневно – всички до толкова сме свикнали с мобилните си телефони и номерата записани в тях, че сме напълно безпомощни, когато нещо стане с тъпите слушалки. Как можа точно сега да ми падне батерията, а ти как можа да си загубиш телефона!
- Ще го потърся в стаичката за пушене или в съблекалнята… - малко обидено каза Джо.
- Недей – каза вече по-меко Майк – извинявай, че ти се сопнах, аз ще отида да погледна там, ти виж какви снимки ще прати „зверчето“ след малко.
Докато Майкъл се приближаваше към врата, Джо го повика по име.
- Все пак можем да се обадим на 911…
- И какво ще им кажем? – каза с усмивка Майкъл – пратете една полицейска кола на Марс, че един хулиган гони марсохода ни?
Майкъл се обърна и излезе от залата.
- Джо…
Джонатан вдигна поглед от компютърния екран към показалия се на вратата Майкъл.
- Майк, онова нещо също е променило курса си и върви след нас. То наистина гони „зверчето“. Трябва да видиш…
- Джо…. – отново произнесе Майкъл и Джо усети, че нещо не е наред – ти трябва да дойдеш да видиш.
Майкъл хвана колегата си за ръката и го задърпа.
- Но, какво има… - недоумяваше Джо.
- Там, ще видиш…
Двамата преминаха бързо през пустия коридор и влязоха в една от стаите за отдих. На една от стените бе изписано с черни закривени букви:
„Любопитството е вредно. Спрете или и вие ще умрете“
- Добре, така се разбираме – аз ще намеря Оливер от охраната. Той ще информира всички пазачи в комплекса, че има проникване на външно лице и ако трябва ще се обади в полицията. А ти през това време ще подаваш команди към апарата – повтори плана Майкъл.
- Ок – с нотки на притеснение потвърди Джо.
Двамата се спогледаха за миг, след което излязоха от стаята за отдих.
Джо подскочи и рязко се завъртя към вратата след като чу, че някой влиза в командната зала. Очакваше да види маскиран убиец с автомат в ръцете, но това беше колегата му Майкъл.
- Намери ли Оливер?
Майкъл не каза нищо в продължение на няколко секунди, в погледа му имаше нещо неопределено. След това запита на свой ред с привидно равен глас:
- Какво става със зверчето?
- Не ми отговори за охраната…
- Ще ти кажа, но няма да се зарадваш на новините – продължи Майк – поне ти ми кажи при теб нещата дали са добре. Онова нещо още ли не е смачкало нашия апарат с гигантски челюсти? Или го е изпарило с лъча на смъртта?
„Първа фаза на психическото рухване“ – помисли си Джо докато осмисляше абсурдните въпроси на своя колега. След това каза:
- Това са последните снимки. Мисля, че вече е на около 12 метра от нас.
Майкъл се загледа в снимките. На тях се виждаше отчетливо другата машина. Беше сравнително по-голяма от „Любопитство“ и по-скоро приличаше на военен транспортьор отколкото на научен апарат. От едната страна отчетливо се виждаха някакви символи, които твърде много приличаха на думата CAT*, само на буквата „А“ и липсваше свързващото хоризонтално тире.
- Поне знаем, че не са марсианци или някакви други извънземни – това са земни букви. Най-вероятно дори това е американски апарат. Никога не съм вярвал на теориите на конспирацията, че нашето собствено правителство има втора секретна космическа програма, но кой знае…-разсъждаваше монотонно на глас Майкъл – но като се замисля, не е задължително това да е надпис на английски, може и да е на руски, нямаш си на представа колко букви от тяхната азбука съвпадат с нашите по външен вид…
- Майк! – прекъсна го Джо – намери ли охраната…
Майкъл остави настрана снимките, след което погледна право в лицето колегата си.
- Да, намерих го…Оливер е мъртъв, а ние сме сами в тази сграда с един или може би няколко хладнокръвни убийци. Без мобилни телефони, без връзка със света. Не, не си прави труда да вдигаш слушалката на стационарния телефон, вече пробвах този в стаята на пазача, както и в помещението за отдих – никакъв сигнал…
* CAT – на английски „котка“
От вцепенението ги изкара звуковия сигнал на компютъра. Бяха пристигнали поредните снимки изпратени от „Любопитство“. На екрана се виждаше другият робот на не повече от 7 метра от апарата на НАСА. Имаше нещо ново обаче – беше се отворил един люк и от него се подаваше нещо подобно на бургия.
- Това нещо ще надупчи зверчето! – извика на висок глас Майкъл.
„Какво значение има дали ще го надупчи или не?! Скоро убийците ще ни докопат и ние самите ще сме надупчени от куршуми“ – помисли си със сарказъм Джонатан.
- Джо, съвземи се! – продължаваше Майкъл – виж, знам от какво се опасяваш, но не бива да се предаваме. Подай команда на зверчето да използва лазера си срещу този изрод. Може би ще успеем да го повредим преди да ни е достигнал. Аз през това време, ще отида пак в стаята на охраната. Трябваше да се сетя да проверя още първия път като бях там, но се уплаших като видях мъртвия Оли. Убили са го, но може би не са му взели пистолета. Имаме шанс да оцелеем, само не се предавай.
Стационарният телефон звънна силно и Джонатан подскочи. Погледна го озадачено.
„Мислех, че убийците са прекъснали връзката… Може би самите те се обаждат…Може би ще ме оставят жив, ако не обстрелвам с лазера тяхната машина…“ – безумна надежда се зароди в главата на Джо и той вдигна телефона.
Още преди да допре слушалката до ухото си, от нея се разнесе мощен глас:
- Мъртви стеееее!!!!!
Кръвта на Джонатан се вцепени. Всичко беше свършено, никой нямаше да им предложи сделка - да запази жалките им животи в замяна на това да не използват лазера за изпаряване на скали на „Любопитство“. Но гласът от телефона звучеше твърде познат на Джо. За миг сътрудникът на НАСА се поколеба какво да прави – да захвърли ли слушалката или все пак да изслуша както имат да му казват. След още една секунда той допря телефона до ухото си.
Слушаше без да продума нищо в продължение на няколко секунди. След това единствено попита:
Получил отговор на въпроса си, Джонатан затвори с трясък телефона.
Майкъл влезе в командната зала.
- Подготви ли командите за лазера? – попита той и се наведе към екрана.
Джо хвана за гърлото празната бутилка от уиски и я стовари върху главата на колегата си. Майк се свлече в несвяст на пода.
Джонатан Трико Джуниър седеше в не особено удобен стол в кабинета на Пит, неговият пряк началник. Освен тях в стаята беше и полицейския инспектор Ръсел Ванила. Преди около минута от стаята беше излязъл охранителят Оливер.
- Не мога да повярвам, че си се хванал на всичките тези глупости! – за пореден път Пит се караше на своя подчинен и Джо вече бе започнал да се съмнява, че шефът му просто се прави на важен пред инспектора – а това, че за малко не си го убил, просто не знам как да го коментирам!
Джонатан отдавна не се бе чувствал толкова тъпо. Всичко се оказа шега на колегата му Майкъл. Никакви неидентифицирани вседеходи не се разхождаха по Марс, никой не беше убивал Оли, който си седял през цялото време в стаята на охраната, Майк сам беше надраскал онзи зловещ надпис на стената. Колегата му твърдеше пред следователите, че никога не е имал лоши намерения, щял да признае на сутринта на Джо, че всичко е просто номер. Само дето Оливер му беше развалил сметките. Бил е твърде възмутен, че двамата служители пият на работното си място, без значение, че е празник. По едно време решил все пак да се обади на Пит и да му каже за алкохолните им подвизи. Пит беше побеснял, още повече, че никой от двамата не вдигал мобилния си телефон. Майкъл бе скрил телефона на Джо за да може да си проведе „шегата“, а своя собствен го бе изключил като твърдеше пред Джо, че му е паднала батерията.
„Тези пияни свини не само, че къркат, ами и дори не си правят труда да вдигнат телефона“ - беше си помислил тогава Пит. Решил все пак да види дали на стационарния телефон няма да вдигнат.
- Мъртви стеееее!!!!! – беше изкрещял веднага след като Джо бе вдигнал слушалката – пиете на работното си място, а?! Оливер ви е хванал директно на местопрестъплението! Той лично ми се обади!
- Кога? – бе запитал единствено Джо
- Какво кога?! Преди 5 минути ми звънна, а вие сигурно се наливате от мига в който сте останали сами в залата, негодници такива!
Джонатан бе разбрал в онзи момент, че Майкъл го лъже, защото според думите на Майк, Оли бе мъртъв от доста повече от пет минути. Обаче не беше схванал, че абсолютно всичко е лъжа и една голяма нелепа шега. Оли е жив, но странният апарат продължава да преследва „Любопитство“, а някой заявява с надпис в стаята за отдих, че ще го убие. Не е ли възможно Майкъл да е съучастник на тъмните сили, които искат да унищожат робота на НАСА? Излъгал го е, че Оливер е мъртъв за да не търси помощ от него. Джонатан подготвяше лазера на „Любопитство“ преди да звънне телефона. Когато Майкъл влезе в залата, Джо вече бе решил, че е дошъл за да му попречи да изпрати командите за стрелба. Майк щеше да го убие, тъмните сили, които бяха изпратили незабелязано апарат на Марс, нямаше да се спрат пред нищо за да унищожат гордостта на НАСА – „Любопитство“.
„Или аз или той. Битката е на живот и смърт“ – беше си помислил Джо и стовари бутилката върху главата на Майк, който дори не предполагаше, че шегата му ще се развие по този начин.
Припомнил си събитията от онази нощ и за да накара шефа си най-после да спре да го хока, Джо попита:
- С Майкъл какво става? Уволнихте го, а сега ще го съдите ли?
Пит си отвори устата за да се произнесе по въпроса, но полицейският шеф Ръсел Ванила го изпревари.
- До колкото разбирам няма да го съдите, защото не искате историята да се разчува, щяло да представи НАСА в негативна светлина. Той също няма да те съди за физическото нападение. Дочух, че ЦРУ са се свързали с него за да му предложат работа.
Джо вдигна учудено вежди и Пит се зае да обясни:
- Оказа се, че Майк има повече от добри хакерски умения – да вкарва фалшиво изображение на друг апарат в идващите от Марс снимки в реално време не е толкова трудно. Но той не просто е пльосвал картинката където му падне. Така е поставял изображението, че другият марсоход напълно се е вписвал в панорамата. Бил е на хълма, а не произволно някъде в небето. После е взел да се спуска надолу по хълма и да се уголемява, все едно се приближава. Колегата ти, тоест вече бившият ти колега, има талант. Това не го извинява за безвкусната шега, която си е позволил да направи и още по-малко за това, че сте пили на работното си място!
На Ръсел вече беше взело да му писва от тези „гении“ от НАСА. Какво толкова е станало? Двама се напили и после се били. Обичайните неща от живота.
„Тези книжни плъхове явно нямат време за такива неща от много четене на книгите на Айнщайн и на онзи с количката…Хокинг май беше. И сега, когато един ден го удрят на живот, сигурно е цяло събитие за тях. Я да дойдат с мен в гетата докато се мъчим да спрем черните и мексиканските банди да не се избиват помежду си…“
Ръсел стана от стола за да си върви, нямаше какво повече да прави тук.
- Запомни, пиенето не води до нищо добро – обърна се на излизане към Джо, докато си мислеше как ще се прибере в кабинета си в полицейския участък и ще си сипе едно голямо уиски с лед.
georgi_bonchev
Регистриран на: Чет Май 30, 2013 11:19 am