Възхвала на клишето
Какво очаквате да се окаже европейското у европейците в една европейска анкета?
Познахте: културата. Разбира се не говорим за съвременната култура, която често ни дразни и комплексира, а за абсолютно безспорните стойности на миналото, които нашият континент гордо съхранява. В исторически план това значи от Ренесанса до към първата половина на 20-ти век, от Леонардо и Микеланджело до Пикасо и Дали, сиреч все автори, които не само се преподават в училищата, но и отдавна са присвоени от сувенирната индустрия и се предлагат на туристите под формата на шалчета, ключодържантели и магнити. Защото какво правиш, когато компетентно заявяваш, че Леонардо е най-големият европейски творец - доказваш, че знаеш, какво се очаква от теб, че владееш клишето.
Европа, както винаги, ни се представя като стара, културна, архитектурна, малко кичозна. Защото, според Херман Брох, кичът е именно тази претенция за абсолютната ценност, около която повече спорове не може да има, само благоговейно съзерцание. Колко ковьори само са изтъкали българските жени във времето на комунизма по "Тайната вечеря" с онези вносни, немски конци, колко позлатени рамки са им сковали съпрузите. Как няма да бъде Леонардо първи в анкетата!
Да живееш в музей има своята прелест. Обкръжен от мълчаливи предмети, човек се чувства важен и защитен; мълчи благоговейно, внимавайки да не събори нещо. Музеят, разбира се, е миролюбиво място: нещата там не воюват помежду си по простата причина, че са мъртви, застинало всяко в своята епоха. Можеш да съпреживяваш отново и отново историята без да рискуваш да се случи нещо неочаквано. Усещането за демократично многообразие сякаш идва от самото им разполагане едно до друго в добре осветени витрини, така че бързо и леко да преминаваш с поглед от един век в друг.
Дали пазим, защото предметът е ценен или предметът е ценен, защото го пазим? Това двусмислие става все по-неразрешимо със самото ни отдалечаване от творенията на високата културата. Ако се вгледаме в отговорите на анкетата, ще установим, че престиж и реално потребление не съвпадат. Литературата е сред най-ценните достижения на Европа, когато се мисли абстрактно; когато обаче попитаме за конкретен автор или произведение, европеецът се сеща за по-комуникативни изкуства като живопис и музика, за музейната мултимедия, така да се каже. Разбира се езикът е локален, защото предполага превод, но по-лошото е, че изисква време и усилие. По странен начин в категорията съжителстват герои от типа на Дон Кихот с автори от типа на Шекспир: човек би казал, че литературата се превръща в легенда, чували сме, че има такова велико нещо литература, макар и по-рядко да го потребяваме. Виж, съвсем различно е положението с киното, където изборите свидетелстват за вкус и лично пристрастие, а посочените европейски филми са както важни за разбиране на съвременния ни свят, така и естетически предизвикателни. Дали щяхме да се приближим още повече до живата култура, ако бяхме питали за клипове? За компютърни игри?
Не е изненадващо, че в анкета, проведена онлайн от "Гьоте институт", отговарящите са най-благосклонни към немските неща - не само към техниката, което никого не учудва, но дори кухнята, която излиза доста напред, макар кулинарията да не е най-силната страна на немския дух. Приятелите на института са определили Берлин като най-добър град за живеене и немският като втори европейски език, вероятно за да заявят емоционалната си връзка с тази страна. По-любопитно ми се вижда възпроизведеното в отговорите германско виждане за културата, което я натоварва със свръх-очаквания и важност. Впрочем, в една предна анкета, проведена от мрежата "Гьоте", на въпроса какво ви харесва в Германия най-много отговарят "културата", макар здравият разум да ни подсказва, че първите асоциации на обикновения човек с тази страна са богатство, техника, ред, икономика, BMW. Какво трябва да означава културата в този избор, направен от сравнително по-образованите приятели на института?
Погледнете анкетата от другата страна. Какво липсва в нея? Няма права, няма социална държава, "демокрация" се появява в леко музейна форма, като Лувъра и Партенона. Еврото разбираемо не буди ентусиазъм, европейски институции въобще не са споменати, а сред най-значимите политици няма да видите никой, живял преди 19-ти век от типа на Цезар, Карл Велики или Петър Първи. На първо място е немският канцлер, г-жа Меркел, което, освен на нейните качества, можем да отдадем на тиранията на настоящето, в което централна роля за евро-икономиката играе Германия. Сред персонажите, които следват, се наблюдават доста големи национани различия, вероятно породени от националните учебници по история - французите си обичат Де Гол, турците - Мустафа Кемал. Появява се Хитлер, който за страните не-членки е на тревожното 4-то място, съжителстват Путин и Горбачов, Кол и Вили Брандт, та дори Зоран Джинджич, очевидно благодарение на активния сръбски офис на института.
Какво излиза? На фона на общо взето консенсусната култура, политиката е в състояние на мъчителна евро-какофония. Няма политически център на континента, проект, институции. Затова пък има културно клише, което е поело върху себе си тежката роля на миротворец и обединител. Европейците не могат да се разберат за общи политики, затова пък се съгласяват спонтанно и с радост, че Айфеловата кула е най-значимата постройка на континента им - когато отидат в Париж знаят, че трябва да идат и да се снимат пред нея.
Не можем да не си спомним тезата на социолога Волф Лепенис за мястото на културата в Германия. Тя е начин да се оттеглиш от политическата сфера без да загубиш достойнство, да преживееш по възвишен начин загубата си на субектност. Политическото е конфликт, драма, усилие: виж в културата, и особено в културното клише, което рейтинги като този възвеличават, цари мир, съгласие, многообразие и всички други хубави неща, с които в Европа сме свикнали да се гордеем.