Водещ: Проф. Чуков, в предишни наши интервюта сте споменавал, че кризата в Персийския залив е показателна за преструктурирането на интересите в Близкия Изток. Информацията за включването вече и на Турция по тази тема за какво е индикация и как трябва да се гледа на действията на съседката ни?
Владимир Чуков: Нека първо да потвърдя моята тези, че наистина зад тази криза, която избухна от преди десетина дена, реално става дума за преструктуриране на интереси, преструктуриране въобще на картата на Близкия Изток. Очевидно, че вероятно догодина, 2018 година, ще станем свидетели на наистина много силен, много радикален пробив в палестино-израелския конфликт зад това, което в момента тече като процеси – преструктуриране. От една страна имаме едно много ясно звено, много ясна група, водена от Саудитска Арабия, а от другата страна имаме държави, които са бих казал по-скоро такива, които не одобряват или които са обструкционистки настроени спрямо това ново прегрупиране. Но нека само да поставя акцент – това, което виждаме като непосредствени резонанси, непосредствени отзвуци, това са много силните удари срещу движението „Хамас“. Едва ли в самата държава Кувейт ще се случи нещо, имам предвид промяна на лидерите, едва ли не ще се случи някакъв преврат, война и т.н., а по-скоро премахването на онези мрежи, онези спирачки, които до този момент много ясно слагаха прът в колелата за развитието на този по-голям, по-стратегически проблем, а именно разрешаването на близкоизточния палестино-израелски конфликт, най-вече „Мюсюлманските братя“ и „Хамас“. Преди около седмица движението „Хамас“ изпрати делегация в Кайро, която много ясно постави ултимативни изисквания спрямо движението. Нещо повече, виждаме и ролята на Израел, която в момента обвързват доставката на електричество за Ивицата Газа с доставката на електричество в Западния бряг на река Йордан. Тоест, много ясно се вижда силното ухажване на Палестинската автономия за сметка на Ивицата Газа, която се управлява от „Хамас“. Вчера се навърши юбилей – 10 години откакто движението „Хамас“ взе контрола– направи преврата в Ивицата Газа, нещо, което не е по вкуса на Палестинската автономия, на Израел, въобще на онези сили, които спомагат за развитието на близкоизточния процес. На базата на изразеното доверие към съответните лагери, или ако погледнете американската администрация – бившият президент Бущ е някак си по-близо до Саудитска Арабия. Спомняте си неговото изявление, че Катар трябва да престане да подпомага тероризма. В същото време, два дена по-късно, точно генерал Матис беше този, чието име се свързваше със сделката, която беше направена с Катар на стойност 12 млрд. долара. Някои казват, че е 21.4 млрд. долара. Тоест, вижда се сякаш някаква двойствена линия. От една страна президентът Тръмп, който очевидно има стратегически амбиции догодина, всички тези, които в момента са антикатарски настроени, в един момент да седнат на масата на преговорите и да се разберат на базата на изразени нови отношения на доверие. Това, което мисля, че мина тук съвсем незабелязано е, че Палестинската автономия буквално преди няколко дена реши повече да не компенсира атентатори, които са извършили атентати срещу Израел. Това е много сериозна крачка на доверието, на изграждането на доверие между държавата Израел и Палестинската автономия за сметка на движението „Хамас“. Ето това е нещо, което трябва да бъде много ясно подчертано. И вероятно, на базата на тези натрупани нови връзки, нови контакти, най-вече доверие догодина мисля, че ще станем свидетели на нещо ново, именно изграждане на някакъв нов тип отношения най-вече около държавите, които гравитират около Саудитска Арабия с държавата Израел на базата на тази нова конфигурация, това ново преформатиране, което в момента тече. Естествено трябва да кажа за турското посредничество. То реално гравитира около държавата Кувейт. Кувейт е една малка държава, която поддържа чудесни отношения с всички. Тя не скъса дипломатическите отношения с Катар, в момента има пълни дипломатически отношения със Сирия, говоря за разлика от нейните партньори в страните от Персийския залив. Нека да припомня, че през далечната 1989 година, когато отношенията между нашата страна България и Турция бяха в най-ниската точка заради Възродителния процес, именно държавата Кувейт беше онази, която се нагърби да посредничи между нас и между Турция. Дори си спомням, имаше едно историческо посещение на Георги Йорданов – водещ българската делегация в Кувейт в това отношение. Така че това, което разбираме е, че Турция най-вече поставя акцент върху кувейтското посредничество. Оман, която също има чудесни отношения с Иран, има също така много силно пилотиращи отношения в Близкия Изток, поставя акцента върху Кувейт. Вероятно в понеделник на заседанието на министрите на външните работи на Европейския съюз, също ние като европейци очевидно ще подкрепим кувейтското посредничество в тази криза. От турска страна, най-вече от страна на президента Реджеп Ердоган бяха изразени и много оптимистични срокове – до края на свещения месец Рамадан – той изтича на 26 юни, да се сложи край на тази криза. Нещо, което е по-скоро пожелателно, отколкото реално. Но така или иначе вече са направени първите крачки, тоест, желанието на Турция реално да се появи, да се прояви, да се реализира като един силно пилотиращ, посреднически фактор в страната и по този начин да вдигне своята тежест. В конкретната формула вероятно ще се търси точно страна от групата на страните от Персийския залив, тоест, Кувейт. Така че подобен тип демарш, подобен тип контакти – виждаме външният министър Чаушоглу беше на посещение в Доха, вчера беше и в Кувейт, очаква се да посети в Саудитска Арабия, това показва че наистина има някакви желания за разрешаване на кризата. Втората плоскост, за която вече споменах в самото начало – самата американска администрация има някак си двойственост. От една страна имаме твърдата линия, която се поддържа от Доналд Тръмп, и която е линията на Мохамед бин Салман – това е всъщност човекът, това е вторият престолонаследник в Саудитска Арабия, който реално направи голямата сделка на 21-22 май, която беше подписана в Риад, и от друга страна Рекс Тилърсън и генерал Матис, които някак си са по-балансирани. Това е много характерно за американската администрация.
Водещ: Споменавайки тази двойственост, която проявяват САЩ, може ли изолацията, която арабските страни наложиха върху Катар, обвиненията, че подкрепя терористични организации, както и противника им Иран, да се гледа като продължение на политиката на САЩ и опитите за изолация на Иран?
Владимир Чуков: Естествено. Нека да кажем ясно и категорично, че има един основен опонент, има един основен фактор, като очевидно негативизмът към него няма да престане и няма да бъде въобще обект на дискусии. Нещо повече, виждаме, че вчера законодателният орган в САЩ удължиха санкциите срещу Иран. Така че вътре в рамките на всички останали държави пилотиращи се формират по отношение на Саудитска Арабия, по отношение на Катар, по отношение на Турция, но тук става въпрос за някакви нюанси в политиката – било то приближаване, било то отдалечаване, било то онези традиционни пилотирания на отделни структури, отделни звена в сложния американски външнополитически механизъм. Докато по отношение на Иран, поне откакто е на власт Доналд Тръмп, просто нямаме никакви позитивни светлини. Няма нещо, което да ни кара да се съмняваме, че Иран би могъл да бъде обект на по-различна външна политика.
Водещ: Може ли сделката, която предстои да бъде сключена между САЩ и Катар да бъде причината за по-бързото разрешаване и край на изолацията на Катар?
Владимир Чуков: Аз си мисля, че няма сериозни перспективи ситуацията да продължи. Катарският посланик, който само преди 8 дена напусна Египет, вчера се е завърнал в египетската столица вече като представител на неговата държава в Организацията на арабските държави. По-скоро става въпрос за прекъсване на отношенията на Катар, които тя имаше най-вече с „Мюсюлманските братя“ и движението „Хамас“. Нещо, което трябва да кажем, че точно определено, цитирайки едно сериозно издание като „Мидъл Ийст Транспарънт“, определена държава в Близкия Изток е тази, която е дала неопровержими доказателства на Египет и на Бахрейн, че Катар е държавата, която е финансирала откровено терористични организации на територията на тези две държава, конкретно става въпрос за полуостров Синай. Така че перспективите за някакво удължаване на кризата няма как да се случат. Въпросът е какво ще излезе постфактум, как реално ще изглеждат нещата. Мисля, че залогът е много по-голям отколкото да речем някакви преконфигурации вътре в самите правителства, някакви смени персонално на министри. Хоризонтът е много по-сериозен, хоризонтът е разрешаване на близкоизточния конфликт, или поне правене на много сериозен пробив – сядане на масата на преговорите и реално създаването на тези две държави, които вече са обект на преговори повече от няколко десетилетия. Този вихър, в това торнадо в момента, което изглежда отвън, мисля че лека-полека ще се намерят съответните места, съответните роли на отделните фактори, така че наистина в Близкия Изток да има поне изгледи за една по-сериозна стабилизация, такава, каквато за съжаление беше много силно торпилирана от тези напрегнати, тези изострени напрежения между държавата Израел и държавата Палестина. Специално искам да поставя акцент на предложението през 2000 година на Саудитска Арабия за нормализиране отношенията между Арабския свят и Израел „земя срещу мир“. Очевидно, че може би догодина, следствие на тази турболенция в момента, ще се опита да се направи, ще се даде ново съдържание на тази инициатива, но на базата на изолирането, елиминирането на движението „Хамас“, което всъщност е спонсорирано от Катар, и много силното фаворизиране на Палестинската автономия, на Махмуд Абас.
Водещ: На фона на неяснотите по тази тема стана ясно, че Ирак и Сирия ще създадат съвместен център за провеждане на военни операции срещу ИДИЛ. Същевременно успешно се развива освобождението на град Мосул. Може ли това да е индикация за превес над терористичната организация в крайна сметка?
Владимир Чуков: Новините, които идват от Ирак и Сирия, относно битака за Ракка, показват, че ИДИЛ все повече и повече се свива. Групировката обаче е като змия- умирайки се опитва да хапе повече. Като пример мога да дам неочакваните нападение на места със силно струпване на сили на ИДИЛ, както и терористичните актове, на които сме свидетели по времето на свещения месец Рамазан в Европа и поредните призиви на терористите на ИДИЛ. Нека да спомена още нещо – това, което излезе като информация, имам предвид ликвидирането на Абу Бакр ал-Багдади, но това, което по-скоро с по-висока степен на достоверност, е елиминирането на оперативното ръководство на ИДИЛ и неговото място е било заето от 12 човека, от една комисия – тоест, това е ядрото в т.нар. „консултативен съвет“, което реално взима решенията, докато Абу Бакр ал-Багдади очевидно или е в невъзможност вече да осъществява своите командни функции или просто му нямат доверие. Това бележи като цяло много силния залез на ИДИЛ. Ако трябва в момента да обясним начина, по който се развиват отношенията за преструктуриране на зоните за влияние по сирийско-иракската граница, това е всичко, защото ИДИЛ вече реално не я контролира. Нека да припомня, че тя е жизненоважна за функционирането на т.нар. „шиитска ос“ или „Ирански път на коприната“. Бяха направени тактически маневри от страна на иранците, така че да се постигне един коридор малко по на север от вече контролирания от сирийска страна КПП „Танф“ – там където е традиционната голямата магистрала Дамаск-Багдат, и там, където реално минават всичките тези товари. Те се опитват да направят един път, който да бъде алтернативен на вече известния. В тази светлина трябва да видим изключително активните контакти между Сирия от една страна, и респективно от Ирак от друга страна, като тук трябва да сложа в скоби, че не става въпрос винаги за иракската армия, а по-скоро за една иракско-шиитска милиция. Тя се нарича „Хашд ал Шааби“, която стигна всъщност до сирийската граница. Премиер-министърът Хейдар ал- Абади е дал заповеди си тя да не влиза на територия на Сирия, да не прави директна връзка между Сирия и между Ирак. Става въпрос именно за търсене на тези коридори, които са жизнено важни най-вече по отношение на снабдяване с оръжие от Иран през Ирак за Сирия на съответните шиитски милиции, които в момента действат на територията на Сирия, така както и естествено милициите, които са от страна на Сирийската свободна армия, и които се подпомагат естествено от съответните сунитски фактори, и най-вече за САЩ. Говорим за контрол на коридори, контрол на едни пътища, които още в началото на този век бяха използвани за трансфер на джихадисти от Сирия в Ирак и впоследствие в обратната посока.