Заев между Сцила и Харибда | Приоритети
Журналистът Виктор Канзуров (вляво) и премиерът Заев (вторият вляво) на приема на българското посолство в Скопие
Традиционният прием на българското посолство в Скопие тази година беше почетен от премиера Заев. Това не се случва често и е очевиден знак към България.
Посещението на премиера, разбира се, предизвика бурни негативни реакции в социалните мрежи. Нападките най-често бяха от сорта на:
„Как не го е срам да отиде на празник на велика България (Санстефанска България) на 3 март в Александър палас. Виждаме, че празникът е уважен само от чужди посланици, бугараши пияници и, разбира се, правителството на Заев“.
Не липсват и вулгарни епитети срещу премиера, използвани в някои от коментарите.
От другата страна на спектъра, за някои македонци с българско самосъзнание като журналиста Виктор Канзуров направеното от Заев е крайно недостатъчно. Канзуров използва кратката си среща с премиера на приема, за да изрази недоволство от политиката му към местните българи и към България.
„Заев каза, че той винаги е признавал, че и българи живеят в Македония. Отговорих му, че пред македонски медии не е казал това“,
сподели журналистът с Приоритети.
Премиерът отхвърлил обвинението и припомнил, че е признал наличието на българи в Европарламента, без никой да го е питал.
Канзуров предполага, че Заев е признал това там заради евродепутата Андрей Ковачев.
Канзуров припомнил, че Гоце Делчев и Даме Груев били българи, а това не се обявява в Македония.
Според премиера този проблем ще се реши с общите чествания.
Реакциите около посещението на премиера на приема, организиран от българското посолство, показва сложните психологически проблеми, на които двете страни трябва да намерят своето решение.
Критиците на Заев го обвиняват, че посещавайки прием за 3 март, е легитимирал българските „претенции“ за голяма България. Само че те избягват да дадат смислен отговор как техните предци са реагирали на Берлинския договор? С радост, че са били извадени от „Велика“ България ли?
А българите, които честват 3 март, трябва да си помислят дали този договор не е бил наложен от руснаците с ясното съзнание, че другите Велики сили няма да го приемат.
Както неведнъж съм писал, Русия има мандат да принуди Османската империя да приеме създаването на т.нар. Цариградска България в рамките на границите, определени от Великите сили през 1876 г. След Одринското примирие от 31 януари 1878 г. никой не би оспорил създаване на българска държава в тези подписани от тях граници.
„Цариградска“ България
Вместо това Русия продължава настъплението си към Цариград и достига до неговите предградия. Причината да не завладее града и проливите, а с това да сложи край на всяка възможност за независимост на България, е силната английска реакция. Британският флот навлиза в Мраморно море, а по кръчмите в Лондон пеят:
„Не любимие ние войните,
но щом трябва на бой ще вървим,
имаме флота, партите,
имаме дух несломим.
Със мечката вече се бихме,
дорде сърцата биртански са дръзки,
нека е ясно за всички,
Константинопол не ще да е руски.“
През 1878 г. Русия не може да си позволи война с Англия. И щом този път Проливите няма да са руски, защо да се реши трайно и справедливо „Източният въпрос“?
Нека има нови кризи. Следващия път Русия може и да успее. Нека българите преживеят катастрофа и да обвиняват Запада за нея.
На Берлинския конгрес за първи път, в член 23, се споменава за реформи и евентуална автономия на Македония. Неотдавна един македонски политик Петър Богойески написа:
„Съгласно член 23 от Берлинския договор за първи път в историята се поставя правна основа за създаване на македонска държава. С оглед на изпълнението на неизпълнените обещания по този член по-късно се създава революционната организация, която е основа за нашия „идентитет“!
Това наистина е така. И е важно да се знае, че до Берлинския конгрес никой не е предлагал създаването на автономна или независима Македония. Подобно на случая с Румелия, идеята за „македонска автономия“ се ражда в умовете на чужденци, далеч от Скопие. И най-големите критици на честването на „Велика“ България не искат да отговорят на един прост въпрос:
Дали според тях ден преди тревожните слухове за решенията на Берлинския конгрес да стигнат Крива Паланка, на някого там му е минало през ум, че в Кюстендил живее „друг народ“ или че жителите на Охрид или Битоля са му „етнически“ по-близки от тези на София или на Пловдив?
И ако Санстефанският договор е подписан от чужденци и отразява чужда воля, то Българската екзархия е дело на местните хора. Македонските българи участват в борбите за учредяване на Екзархията и гласуват за присъединяването си към нея, в някои региони с мнозинство от над 90%!
Едва ли хулителите на някогашния проект за „Велика“ България не си дават сметка, че Екзархията не е религиозна секта, а национална институция!
Обвиненията, че Екзархията и нейните училища учели децата в Македония, че са българи, са доста нелепи. А какво са били те преди появата на училищата? Как са се разграничавали от другите етноси като гърци, турци, власи? Всички свидетелства като народни песни и предания показват, че те са се наричали „българи“. Екзархията не е внесла някакво различно самосъзнание, но е спомогнала за трансформирането на етническото самосъзнание в национално.
Спорен е казусът с признанието на премиера, който безспорно се чувства македонец, че в страната му живеят и българи.
Нима Заев и Канзуров са от различни народности? Нима Македония се нуждае от още едно разделение?
У нас често се чуват гласове, призоваващи Северна Македония да въведе графа „българин“ на преброяванията и дори да включи българите наравно с македонците, албанците, сърбите и т.н. в конституцията на страната. Но това не означава нещо друго, освен хората с българско самосъзнание да бъдат извадени от „македонския народ“ и да бъдат обявени за „малцинство“!
Това ли искаме да се случи?
Интелигентното решение на проблема е хората, които се определят като македонци, без да се очаква от тях да променят своята идентичност, да приемат историята такава, каква тя е била.
Науката не се занимава само с наблюдения и тяхното описание. Тя е мисловна дисциплина, която трябва да предложи теория, обясняваща наблюденията. По нейните правила това трябва да е най-простата теория. Както е казал английският средновековен философ Окъм, всичко излишно трябва да бъде изрязано.
Съвместната историческа комисия може да разглежда в детайли Светите братя Кирил и Методий, Св. Климент и Св. Наум, цар Смуил, Григор Пърличев…, но тя няма да свърши работата си, ако не излезе с проста обяснителна теория.
А тя гласи:
„Част от българския народ на сравнително ранен стадий от неговата национална консолидация е бил силово откъснат от общобългарската цялост и след много перипетии, конфликти и трудности е развил своя собствена македонска етнонационална идентификация.“.
Такава теория обяснява елегантно всички наблюдения. Алтернативните теории предвиждат наличието на „прости хора“, „предатели“, жертви на заблуди и пропаганди..,. сложни обяснения на иначе лесно обясними събития. Тези теории нямат научна стойност.
Но съществува политически проблем.
Повечето македонци НЕ ИСКАТ да приемат историята такава, каквато е била. Тя противоречи на всичко, което са чули от родители и учители. Опитите за обективизация на историята не носят гласове, а в политиката в условия на демокрация гласовете са важни.
Разбира се, днешните македонци не са произлезли от „нас“. Предците им са били част от българския народ, какъвто е бил преди повече от сто години. Но психологически за македонците понятието „българи“ се свързва с нас. А в техните очи ние все още не изглеждаме добре. Безспорно има значимо подобряване на имиджа на България от времето на Тодор Живков, но когато стане дума за присъединяване на Северна Македония към ЕС, малцина си представят асоцииране с нас.
Дразни ги и елементарният български национализъм. Затова засега единственият отговор на посланието “Щом Гоце Делчев и Даме Груев са били българи, значи и вие сте българи, значи сте като нас“, е
„Гоце Дечев и Даме Груев не са били като вас, значи не са били „баш“ българи.“
Попадаме в порочен кръг.
Заев е напълно наясно със сложната ситуация, в която се намира правителството му във вътрешнополитически план и страната му в международен. Но още с идването си на власт той осъзна, че за да реши проблема с Гърция, трябва първо да реши проблема с България. Посещението му в София отвори вратата към Преспанското споразумение, което призна македонския „слявянски идентитет“ – акт, който в България бе привидян от някои националисти като „антибългарски“ .
Ще успее ли България да убеди македонците, че ако искат да запазят своята идентичност, трябва да приемат историята такава, каквато е била (и в процеса ще срещнат пълна българска подкрепа), защото в противен случай, рискуват ново тежко разделение в условията на българската враждебност?
Когато през 1963 година Тодор Живков изостави политиката на „македонизация“, режимът издаде безброй книги и справочници, в които академично бяха показани българските корени на македонците. Но Тодорживкова България нямаше авторитет в очите на македонците и всичко се приемаше като пропаганда.
Външният свят – Изтокът и Западът, също нямаше особено желание да подкрепи „българския прочит“. И тъй като повечето историци не искаха да си плюят на лицето, обикновено избягваха темата или, приемайки историята каквато е била, оставяха поле за някакво двусмислие. Днес Македония на Заев е твърдо решена да стане активен член на ЕС и на НАТО. Стратегическото сътрудничество между България и Македония ще се случи само ако и България се държи като достоен член на тези организации и ако имиджът на България като подредена и уважавана страна се подобри значително.
Етикети: 3 март * Зоран Заве