Sever :: Нафора и вино
06.02.2011 18:59 - Нафора и вино
Прочетен: 5798 Коментари: 6	Гласове:
Последна промяна: 06.02.2011 19:16
“Тежат ни приятелите, които не знаят как да умират”
Георгиос Сеферис, из 19-а песен на поемата “Роман”
„Всеки завършен човек има вътре в себе си, в сърцето си, един таен център и около него се въртят всички неща; този таен вихър придава единство на мисълта и делата ни и ни помага да открием или да измислим световната хармония. За едни той е любовта, за други – жаждата за знания, за трети – доброто или красотата; или ламтежът за злато и власт; и всичко свеждат и подчиняват на тази своя главна страст. Горко на човека, който не чувства в себе си да го управлява един абсолютен монарх; животът му се разпилява, в безналичие и безредие, по всички ветрове.”
„Гордея се с човешката душа, никоя сила, небесна или земна, не е толкова велика; носим в себе си всемогъществото и не знаеме... и двамата се стремяхме, следвайки повелята на Огъня, в съдействие с него, да превърнем плътта в пламък, мисълта – в пламък, надеждата, отчаянието, честта, безчестието, славата – в пламък. Ти водеше, а аз те следвах; ти ме научи, че вътрешният пламък, противно на природата на плътта, може все повече да се разгаря с годините. Затова – гледах те и се гордеех с теб! – колкото повече остаряваше, толкова повече се разпалваше; колкото повече се приближаваше към бездната, толкова по-мъжествен ставаше; и хвърляше телата, светци, благородници, калугери, в огнището на окото си, разтопяваше ги като метали, изчистваше ги като ръждата им и рафинираше чистото злато – душата им; коя душа? Пламъка – и го сливаше с пожара, който ни роди, и с огъня, който ще ни погълне.”
„Сбогом!
Протягам ръка, хващам мандалото на земята, за да отворя вратата и си отида,но се поспирам на светлия праг още малко: трудно, много трудно е за очите,ушите,сърцето да се откъснат от камъните, тревите на този свят, казвам си :"Сит съм, спокоен съм, не искам вече нищо, изпълних дълга си и си отивам." Но сърцето се вкопчва за камъните и тревите,противи се, умолява :"Почакай още!"
Мъча се да утеша сърцето си, да го склоня да каже доброволно "Да!". Да не си тръгнем като роби, бити, разплакани от света, а като царе, които са яли, пили, наситили са се ,не искат повече нищо и стават от масата.Но сърцето бие все още в гърдите, противи се, вика :"Почакай още!"
Спирам се, хвърлям последен поглед към светлината, която също се противи като човешкото сърце и се бори.Облаци покриха небето,устните ми поръси хладен дъждец, земята замириса;гальовен, подмладяващ глас се издига от пръстта:"Ела...ела...ела..."
„Събирам сечивата си: зрение, слух,вкус, обоняние, осезание, мозък, свечери се вече, свършва надницата, завръщам се като къртица в дома си, в пръстта. Не защото се уморих да работя, не съм се уморил, но слънцето залезе.
Слънцето залезе, потъмняха планините, по билата на мозъка ми се е задържала още малко светлина, но святата нощ настъпва, издига се от земята,спуска се от небето, а светлината се е заклела да не се предаде; но знае, че спасение няма, няма да се предаде, но ще угасне.
Хвърлям последен поглед наоколо; с кого да се сбогувам? С какво да се сбогувам? С планините, с морето,с отрупаната с плод лозница на балкона ми, с добродетелта, с греха, със студената вода? Всуе,всуе, всички те слизат заедно с мен в пръстта.
На кого да доверя радостите и огорченията си, съкровените донкихотовски пориви на младостта, грубият сблъсък по-късно с Бога и с хората, и накрая суровата гордост на старостта, която изгаря,но отказва до самата си смърт да се превърне в пепел? На кого да кажа колко пъти, катерейки се с ръце и крака по скалистата стръмнина на Бога, се подхлъзвах и падах, колко пъти се надигах, целия в кръв и отново почвах да се изкачвам? Къде да намеря някоя толкова наранена и непреклонна душа като моята, за да и се изповядам?”
"Вдигна очи: Исус, пред него го гледаше. Нежен, всесилен поглед проникваше в недрата му, умиряваше се сърцето му, просветяваше се умът. Зъзнеха вътрешностите, а сега слънцето се лееше върху тях и ги сгряваше. Каква радост беше само, каква увереност, какво помирение! Толкова прост ли е, значи, светът, толкова лесно - спасението?"
“ Господ не могат го побра седемте ката на небето и седемте ката на земята, ала го побира сърцето на човека. И затова внимавай, жив да си, внимавай да не нараниш никога сърцето на човека!”
Цитатите са от „Рапорт пред Ел Греко”, „Последното Изкушение на Христос”, „Алексис Зорба”, „Христос отново разпнат” и др.
Тагове: Казандзакис,
"Свобода на Оловото"
1. анонимен - Това е един от гениалните ми
учители и "факултети". Поздрав!
2. sever - Много магистърски!
http://www.youtube.com/watch?v=S3zxwohDGBc
3. belier - Радостно е,
сътвореното с думи да докосва душата и оставя чувство на самоизповед в истини!
4. compassion - Пак се очудих
колко автори не съм чела, а колко познати и родни са ми текстовете.
5. sever - belier
На споделеност - също.
Едно от нещата, които те карат да се усещаш жив.
6. sever - compassion
Тези дни се чудех как така повелява съдбата, че най-гениалните си творби авторите не виждат издадени. От Шекспир та до наши дни.
Шедьовърът на шедьоврите на Казандзакис "Рапорт през Ел Греко" дори не е бил завършен. "Сенки в рая" - най-голямата гениалност на Ремарк също излиза посмъртно.
Такива си ги размотавам из мислите.