Бобров си вървеше по пътя...
Четирима немци ядяха свинско...
Химелкумов
Професор Трубочкин
Обитавахме две стаи...
Американски разказ
Обезоръженият, или несбъднатата любов
Някакъв бояджия седна на една люлка...
Улично произшествие
В прозореца, закрит с щора...
Когато съпругата замине някъде сама...
Григориев...
За това, как се разпръсна един човек
Един механик реши...
Един човек, на когото повече не му се ядеше сушен грах...
"Макаров! Почакай!"
Пасакалия № 1
Мария и Аня привличаха хорските погледи...
Иван Андреевич Редкин...
Един човек си легна да спи като вярващ...
Поздравително шествие
Маша намери гъба, откъсна я и я отнесе на пазара. На пазара фраснаха Маша по главата, а отгоре на всичко є обещаха да я ударят и по краката. Тя се уплаши и избяга. Дотича до наркоопа и понечи да се скрие зад касата. Но завеждащият съгледа Маша и я пита: “Какво е това в ръцете ти?” А Маша отвръща: “Гъба.” Завеждащият є вика: “Виж я ти, каква е наперена! Искаш ли да те взема на работа?” Маша му отвръща: “Ама няма да ме вземеш.” Завеждащият є казва “Ще те взема, и още как!” и я взема да върти касата.
Маша въртя, въртя касата, но не щеш ли – умря. Дойде милиция, състави протокол и накара завеждащия да плати глоба – 15 рубли.
Завеждащият пита: “За какво е тая глоба?” А милицията вика: “За убийство.” Завеждащият се уплаши, плати на бърза ръка глобата и казва: “Само по-бързо махнете от тука тази умряла касиерка.” А продавачът от щанда за плодове се обажда: “Не, не е вярно, тя не беше касиерка. Въртеше само ръчката на касата. Ето я касиерката, седи ей там.” Милицията отвръща:
– За нас е все едно: като е наредено да изнесем касиерката, ще я изнесем.
И милицията се запъти към касиерката.
Касиерката легна на пода зад касата и вика: “Няма да дойда.” Милицията є казва: “И защо, глупачке, няма да дойдеш?” Касиерката вика: “Жива ще ме погребете.”
Милицията се зае да вдига касиерката от пода, но все не можеше да я вдигне – много дебела беше.
– Хванете я за краката – рече продавачът от щанда за плодове.
– Не – намеси се завеждащият, – на мен тази касиерка ми е вместо жена. И затова ви моля, не я разголвайте отдолу. Касиерката вика: “Чувате ли? Да не сте посмели да ме разголвате отдолу”.
Милицията хвана касиерката под мишниците и като я влачеше, я измъкна навън.
Завеждащият нареди на продавачите да подредят магазина и да започнат да продават.
– А с покойницата какво да правим? – попита продавачът от щанда за плодове, като посочи Маша.
– Боже мой – рече завеждащият. – Ама наистина, какво да правим с покойницата?
– И кой ще седи на касата? – попита продавачът.
Завеждащият се хвана за главата. Разпиля с коляно ябълките по тезгяха и каза:
– Хе-хе! Не можете да ме притиснете лесно! На касата ще сложим покойницата, а публиката може и да не разбере кой седи там.
Сложиха покойницата на касата, в устата є боднаха цигарка, за да прилича повече на жива, а в ръцете є за по-правдоподобно сложиха гъбата. Седи си покойницата зад касата като жива, само дето цветът на лицето є е наситено зелен и едното око е отворено, а другото – напълно затворено.
– Нищо – вика завеждащият, – ще мине.
А публиката вече чука по вратата, вълнува се защо не отварят магазина. И най-вече една домакиня в копринено манто като се разкрещя: размахва пазарската чанта и вече се прицелва с ток в дръжката на вратата. А след домакинята някаква бабишкера, нахлупила на главата си калъфка за възглавница, вика, кара се и нарича завеждащия кооперативния магазин пинтия.
Завеждащият отвори вратата и пусна публиката. Публиката се насочи първо към щанда за месо, а после натам, където продават захар и пипер. А бабата тръгна право към рибния щанд, но по пътя погледна касиерката и се спря.
– Господи – рече, – нечиста сила!
Домакинята в коприненото манто, обиколила на бърза ръка всички щандове, и тя се носи право към касата. Но едва погледнала към касиерката, моментално спира, стои, без да гъкне, и гледа. Продавачите също мълчат и гледат завеждащия. А завеждащият поглежда иззад тезгяха и чака да види какво ще стане.
Домакинята в коприненото манто се обърна към продавачите и пита:
– Кой седи на касата?
Но продавачите мълчат, понеже не знаят какво да кажат.
Завеждащият също мълчи.
А в това време народът се стича от всички страни. Вече се събира тълпа и на улицата. Появяват се портиери. Дочуват се свирки. С една дума, истински скандал.
Тълпата беше готова да стои пред магазина, ако ще, и до вечерта, но някой каза, че на улица “Езерна” някакви баби падат от прозорците. Тъй че тълпата около кооперативния магазин пооредя, след като мнозина се преместиха на улица “Езерна”.
31 август 1936 година