Домът на Илайджа и Антея - Page 8
by Антея on Пон Мар 31, 2014 8:42 am
Колкото и уморена да беше се изправи,това граничеше с невероятната глупост но той не знаеше изстината и бях обещала на Дейв да не казвам за това,на никой дори и на Илая:
-Да напомням ли това,че Клаус ми е дал задача от която зависи живота на Алек и моя,опитвам се да държа баланса и да успокоявам,вещиците...
Но той продължаваше с нападките,а аз просто се побърквах вече:
-Между мен и Дейвид няма нищо освен приятелки отношения,каква е тази глупава ревност?
Не трябваше,не трябваше да му казвам но бях толкова гневна:
-Ти си моя прекрасен мъж,никога не бих те заменил с никой. Защо не можеш да ми повярваш,че между мен и Дейвид няма нищо,няма и никога няма да има...
Да по обясними причини но не биваше:
-Искаш моето доверие,а твоето къде е?
by Илайджа on Пон Мар 31, 2014 9:08 am
По пулса й усещах, че лъже. Не беше ускорен само, защото ми беше ядосана. Усещах, че крие нещо и го виждах в очите й. Просто не вярвах наистина, че ще усетя това, точно когато я попитах за връзката й с него.
- Вярвам ти! - Извиках на свой ред. - Вярвам ти толкова много, че предпочетох да намирам хиляди обяснения и оправдания затова, че ме лъжеш къде и с кого си. Вярвах, че има причина за всичко това, но вероятно причината е много проста и ти вече ми я каза хиляди пъти. Предпочитам да виждам доброто в хората и често пъти това ги кара да се възползват от мен. Просто не мислех, че и ти ще си като всички останали. Че ще ме гледаш в очите и ще ме лъжеш след всичко през което преминахме заедно. Вярвам ти Ан. Ще ти вярвам винаги, дори и сега когато ми казваш, че не криеш нищо от мен ще ти повярвам, защото те обичам и защото искам да бъда с теб. Искам... - Спрях за миг и се обърнах с гръб към нея, защото тя ме разтапяше и не можех да кажа всичко, когато ме гледаше с големите си насълзени сини очи и караше сърцето ми да се къса.
- Липсваш ми... Липсва ми времето с теб и с Алекс. Знам, че си приела на сериозно всичко, но ако ми позволиш да бъда част от това и да ти помогна, може би ще имаме повече време за нас двамата... - Винаги отказваше помощта ми, което ме караше още повече да си мисля, че крие нещо от мен.
by Антея on Пон Мар 31, 2014 9:20 am
-Не те лъжа Илайджа но Дейвид нито вещиците имат доверие на вампири,те имат доверие на мен!
Отново бях намесила Дейв и отново,щеше да започне един невероятно глупав и ужасен спор,просто не издържах и едва не изкрещях:
-Между мен и Дейвид не може да има нищо освен онова,което има между теб и Ребека!
Той не разбра,какво му казвах и мислех,че го казвам просто ей така,за да сравня отношенията с някого:
-Кажи ми за такава ли ме мислиш,че мога да ти изневеря ли? В това ли ме обвиняваш,че те лъжа?
Не можех да го понеса:
-Не стига,че излагаш Алек на опасност,ами и сега ме обвиняваш,че съм уличница. Браво Илайджа!
by Илайджа on Пон Мар 31, 2014 9:49 am
- Значи сега аз съм виновен, че не си до сина си, а си с онзи предател. Предупредих те да стоиш далеч от него. От както се появи той, започнаха проблемите между нас. Ти започна да ме лъжеш къде и с кого си! - Не ми харесваше на къде отива този спор. Бях дошъл с намерението да поговоря спокойно с нея и да изгладим нещата между себе си, а се превърна в нещо съвсем различно.
- Не казвам, че ми изневеряваш, но криеш нещо и не лъжи, че не е така, защото усещам когато го правиш. Познавам те по добре отколкото си мислиш и знам... Не смееш да ме погледнеш в очите, защото криеш нещо. Какво криеш Антея? Кажи какво толкова не искаш да знам? Подготвяте ли нещо с новите ти приятели? - Вече не знаех какво да мисля.
- От кога аз станах врага на който не можеш да вярваш и който излага сина ти на опасност? Не искаш да ходи при Катерина повече? Добре! Но ще трябва да бъдеш тук, за да му откажеш, защото аз не мога, особено когато вярвам, че за него това е безопасно. Ако не ме искаш в твоя и живота на сина ти, има много по-лесни начини да постигнеш това. Обвиненията, че го излагам на опасност не е един от тези начини. - Бих дал живота си за това дете и за нея. Никога нямаше да позволя нещо да му се случи.
by Антея on Пон Мар 31, 2014 10:02 am
-По дяволите Илайджа! Дейв би дал живота си за Алек!
Изкрещях вече,защото не можех да понеса още от това:
-Дейвид е мой брат Илайджа,да той е моя брат,крия го защото никой не трябваше да научи и защото той ме помоли да не ти казвам. Той никога не би навредил на мен или на Алек,толкова много иска да го види,а не може защото все е зает с Катерина,ти не смяташ квартала за безопасен,а той няма да дойде тук,къде е опасно за него.
Спрях да викам за да не събудя Алек,поех си много дълбоко дъх:
-Не ми е лесно Илайджа,че се превръщам в майка си,не исках Алек да расте в ръцете на другите исках да е около мен но в момента съм толкова разкъсана опитвайки се да спася всички,да предпазя всички. Имам толкова голям товар на плещите си....
На моменти можеше да рухне напълно но все още имаше сили да се бори:
-Дейв ми помага да овладея силите си,учи ме на много неща,а те са ми нужни,за да я преборя,за да не се окажа неподготвена.
by Илайджа on Пон Мар 31, 2014 10:22 am
Останах като гръмнат. Говореше толкова бързо и едва успявах да асимилирам думите й след частта в която изстреля, че той е неин брат.
- Дейвид е какво? - Попитах адски объркано, защото не знаех дали го казва сериозно или е някаква метафора.
- Чакай малко... - Вдигнах ръце във въздуха и я накарах да замълчи за миг, за да мога да осмисля казаното, но всичко което ме вълнуваше сега се свеждаше не до това какъв и е той, а до нещо съвсем друго:
- Какво трябва да означава това, той е мой брат? - И как аз бях виновен, че той не може да вижда Алекс.
- От колко време криеш това от мен? - Той я помолил да не казва и тя го е послушала?
- Мислеше ли изобщо да ми кажеш или щеше да продължиш да го пазиш в тайна? - Даже не знаех как да овладея емоциите си. Това беше истински скандал и аз й бях истински ядосан този път.
- Какво стана с това да не пазим тайни един от друг, а? Че всичко се крепи на доверието и... - Издишах дълбоко.
- Какво още криеш от мен?
by Антея on Вто Апр 01, 2014 5:32 am
-Имам ти доверие но има нещо,което се казва обещание,което пристъпих сега,само за да ти обясня,че тази глупава ревност е безсмислена.
Нямаше да защитавам теорията за доверието,защото не я престъпвах,така или иначе му казах просто пристъпих молбата на брат си:
-Той не иска да се знае за това,обещах дори и на теб да не казвам.
Уморявах се от този спор,а той все повече и повече започваше да си изсмуква обвинения от пръстите:
-Илайджа,ако мислиш,че ми е било приятно да пазя тайна не не ми е било,обичам да ти казвам нещата но той си има своите страхове,ние сме напълно различни и все още се продкриваме един друг. Той знае,толкова неща,който са ми ужасно полезни,вече набирам истинска сила,а квартала е спокоен,благодарение на двама ни вещиците са готови да помогнат.
Което никак не е малко:
-Какво повече може да се иска,когато убием Майкъл и Естер вече всичко,ще е спокойно.
by Илайджа on Вто Апр 01, 2014 5:46 am
Не знаех дали е глупава, но определено беше ревност и не от онзи вид егоистична и съмняваща се ревност, породена от друг мъж, а от цялото това вещерско нещо, което я поглъщаше все повече и повече. Почти не я виждах, а когато беше тук или се карахме или беше заета с Алекс.
- Ти се промени и не можеш да го отречеш. Може би да обещаеш да пазиш тайна е нещо нормално за теб, но преди нямаше тайни между нас. - Аз не пазех тайни от нея, защо й беше на нея да пази тайни от мен.
- Какво си мислеше, че ще направя? Щях да ти забраня да се виждаш с него или пък щях да го публикувам като новина от първа страница в сутрешният вестник? Това е просто глупаво. Глупаво е да си мислиш, че само защото съм направил нещо добро за Алекс и Катерина, го излагам на опасност. Глупаво е дори да ми се сърдиш за това, след като ти си тази която постоянно говори за баланса и как трябва да даваме шанс на хората. Дадох шанс на Катерина и тя не ме подведе, от друга страна си ти която пазиш тайни от мен и даваш обещания, които те отдалечават все повече от мен. - Поклатих разочаровано глава и сведох погледа си на долу.
- Повече няма да водя Алекс при Катерина. Няма да правя нищо което не желаеш. Ако смяташ, че аз и средата, в която Алекс живее, са опасни, си свободна да го заведеш където пожелае, но не обвинявай мен, за това, че не си тук, за да решаваш къде да бъде сина ти.
by Антея on Вто Апр 01, 2014 6:00 am
Нанесе и пореден удар,не не че и е неприятно да е там край своите хора и край брат си но наистина искаше да има повече време за сина си. Истината е,че даваше цялото си време за да усвой повече техники,да научи повече,да засилва силата си:
-Ти стигна прекалено далече Илайджа!
Вече щеше да напада съвсем с жестоки нападки:
-Трябва да усвоя толкова много неща,за кратко време. Неща,който трябваше да уча с години се опитвам да усвоя за няколко месеца,само с едничката цел,да спася семейството ти,теб,мен и моето семейство този град. Да приятно ми е да прекарвам времето си с тях но истината е,че не го прекарвам съвсем приятно,същото е положението,като това да тренирам в задния двор,без да спирам,само че там има кой да види,да разбере грешката ми и да ми помогне,а тук се боря сама. Не не ми е приятно,ужасно ми е тежко,че не мога да обърна внимание на Алек но истината е,че ако не е тази заплаха,нямаше да съм принудена да се уча и щях да прекарвам времето си с всички хора,който обичам...
Приближи се към него,като протегна ръка:
-Илайджа,нека спрем,просто ревнуваш но не е нужно да ме обиждаш,че съм лоша майка...
by Илайджа on Вто Апр 01, 2014 6:16 am
Отдръпнах се назад, за да избягам от ръката й:
- Късно е да спрем Ан. - Вече бяхме стигнали прекалено далеч и това щеше да приключи сега. Исках и двамата да кажем, всичко което имахме да казваме.
- Наричай го както искаш, не ми пука дали си мислиш, че ревнувам. Както винаги ти си избираш в какво да вярваш и какво да чуваш от нещата които казвам. Никога не съм казвал, че си лоша майка. - И не мислех, че е лоша майка. Тя беше разбрала грешно всичко което исках да й кажа. За пореден път.
- Уважавам това, че тези хора ти помагат, че в тяхно лице намираш приятели и съмишленици. Не отричам това, че те могат да ти помогнат много повече отколкото аз бих могъл, но истината е, че не си длъжна да правиш нищо от това. Никога не съм те заставял да спасяваш мен или някого от семейството ми. Винаги съм ти казвал, че само една твоя дума е достатъчна и се махаме. Не може да използваш мен или семейството ми като оправдание за това, че не си тук. Ще ти го предложа отново. Нека се махнем. Аз, ти и Алекс. Само ние тримата и никога повече няма да ти се налага да спасяваш никого. Не ти се налага и сега. Знаеш, че не искам да те намесвам в това, още от самото начало. Ти пожела да бъдеш тук и да отмъстиш за семейството си. Никога не съм искал това от теб...
by Антея on Вто Апр 01, 2014 6:29 am
-Оу не!
Поклатих глава,защото това вече граничеше с градиозен скандал:
-Исках да се махна толкова много пъти но винаги се спирах и спирах ме от това,че ти винаги си бил със своето семейство,винаги си го подкрепял и аз приех това. Останах тук приемайки всеки риск,приемайки дори факта,че единствения човек от твоето семейство,който не иска смъртта ми е Ребека. Да прав си никога не си ме карал но тук намерих и аз част от моето семейство и не мога да позволя твоето семейство да убие моето. Приех отговорност,която поех от Клаус,макар и двамата да са ужасно не благодарни за да не помнят,колко много пъти им помагах и помагам,как дори рискувам Алек..
Свалих ръката си и я стиснах до себе си:
-Приех,приех всичко,аз Илайджа имам правото да те ревнувам от факта,че се застъпваш повече за,за Катерина,която ти е никаква... Едва сега предлагаш да се махнем от тук но и ти добре го знаеш,не можем,защото ти не би допуснал факта да предадеш семейството си... Би изложил мен и Алек на риск,за да запазиш семейството си не не те обвинявам,приемам го,това е част от теб но и аз трябва да сторя същото.
by Илайджа on Вто Апр 01, 2014 6:50 am
Не можех да повярвам, че го беше казала и още по-малко исках да повярвам, че това е начина по който се чувства тя. Говореше точно както Катерина говореше на брат ми и се чувстваше по точно същият начин. Виждаше мен и семейството ми като заплаха за нея и нейните близки. Чувстваше се като в затвор да бъде с мен тук и вярваше, че няма да бъда с нея, ако не е тук с тях. Всички онези неща, които бях повтарял отново и отново, докато тя се опитваше да ме убеди в обратното:
- Нямаш право да говориш така Антея. След всички възможности които ти дадох да избереш, след като бях готов да се откажа от всичко, само за да се почувстваш щастлива. Не ти предлагам за първи път да се махнем от тук. Направих го толкова много пъти... Ти беше тази която ме убеждаваше, че да съм в живота ти и в живота на Алекс е това което искаш. Ти беше тази която не виждаше риск. Нямаш право да обвиняваш мен, за избора който направи. Ако наистина се чувстваш по този начин, заклещена тук и изложена на опасност... - Как изобщо бяхме стигнали до тук.
- Няма да съм аз този, който ще се изпречи на пътя ти към свободата, нито някой от семейството ми. Няма да те държа в затвор... - Тя наистина говореше така сякаш аз и Клаус и бяхме наложили да бъде тук и това ме караше да се чувствам безкрайно ужасно. Вината която така упорито се опитваше да изкорени преди, сега насаждаше с пълна сила.
by Антея on Вто Апр 01, 2014 7:10 am
-Толкова пъти ти казах в началото,че не ми харесва това да съм тук,и още хиляди пъти съм ти казвала,че твоето семейство ме иска мъртва. До сега,ако не си ти триста пъти,щяха да иамат възможността да ме убият. Но не това исках да кажа,приех всичко,което беше около теб,всичко,прие всяка нападка и всичко,дори това,че ме използват но не мога да понеса това,че когато аз съм в подобна на твоята ситуация,си готов да се показваш,колко си недоволен,а аз трябва да мълча. Не не ми тежи всичко това и не го казвам,за да се оплаквам,приех факта,че трябва да живея в риск но повече от всичко искам да си щастлив,защото и аз съм. Но намерих и аз част от моето семейство,да ти си моя любим и ме подкрепяш,а Алек е моя син и ме обичате и аз вас но не вярвах,че някой от моето семейство е оцеляло,някой друг,семейство,близък,който ме подкрепя и ми помага и който не желае смъртта ми...
Вдигнах глава и погледнах към:
-Искам просто всички наистина да сме семейство,не желая да се чувствам застрашена,искам да остана,тук ми харесва но искам сигурност,че няма да нападнат мен или Алек. Знае ли,какво ме пита днес Алек "Може ли Илайджа,да ми е татко?"
by Илайджа on Вто Апр 01, 2014 7:25 am
Правеше го отново. Казваше, че не харесва всичко това, после че го харесва. Първо ако не бях аз щеше да е заминала, а сега иска да е със семейството си. Чувства се заплашена, обаче не иска да е така и когато аз се опитвах да сближа нея с онези които я мразеха, тя казваше, че я поставям в клетка и застрашавам сина й.
- Това поредният ти трик ли е Ан? - Попитах аз. Този път нямаше да се извинявам, защото най-накрая осъзнах какво върши наистина.
- Караш ме да се чувствам виновен през цялото време, а после правиш или казваш нещо такова, за да започна да се извинявам и накрая винаги... винаги излиза така сякаш ти се отказваш от всичко заради мен. Опитваш се да ме убедиш, че си приела да живееш в опасност заради мен. Това трябва да престане. Наистина трябва да престане. Никога не съм те карал да избираш и отдавна не си в опасността, в която мислиш, че си. - Тя не ги познаваше и не беше свикнала с този свят, затова и беше толкова трудно да живее в него.
- За всичкото това време дори не са припарвали в дома ни... Не са застрашили по никакъв начин живота на сина ти... Дори Катерина ти помогна да го спасиш от човекът, който те е измъчвал толкова дълго. Това обаче няма никакво значение нали... Ти никога няма да ги харесваш и те теб също... Никога няма да си част от това семейство и ще си тук, заради мен... Не е минала дори половин година... Колко дълго мислиш, че ще издържиш? Хммм? Колко дълго мислиш, че ще мога аз да живея с тази вина? - Никога това нямаше да приключи, не и докато тя се чувстваше по този начин.
by Антея on Вто Апр 01, 2014 7:40 am
-Не не желая да ти вмятам вина,ти постъпваш по същия начин по който и аз,длъжна съм на семейството си. Да тежи ми,да страхувам и още хиляди неща но въпреки всичко го правя и ще продължа и не не е трудно,защото вече имам причина да остана тук,имам и друга подкрепа освен твоята.
Дори не беше чул за въпроса на Алек,не бях дала отговор на Алек,защото не знаех,дали Илайджа,ще желае това,нямаше ли да го нарани но се бях изпуснала:
-Илайджа,просто сме в едни и същи позиции,ти не харесваш,моето смейство,аз твоето но и двамата трябва да се примирим,че ще се застъпваме за него. И не няма как вече да се измъкнем от този град,и не е принуда,не е задължение,просто никой от нас двамата не може да тръгне просто ей така. Нито ти ще изложиш,семейството си на опасност нито аз,още повече,че колкото и да не харесвам това че Алек ходи при Катерина,заради Ема,ако го отделя от нея,той ще ме намрази,не не не ми допада,че моя син е обвързан с тях но нямам избор.
Сега съзнавах думите му,той беше прав,нямаше избор,ако забраним на Алек,той щеше да бъде съкрушен.
by Илайджа on Вто Апр 01, 2014 7:54 am
- За бога Ан, никога не съм искал да те разделям от семейството ти! - Вече много по-спокойно казах аз.
- Дори не знаех, че Дейвид е част от семейството ти. - Мислех си, съвсем различни от това неща, които очевидно да били съвсем други. Истина беше единствено, че тя е крила нещо от мен.
- Единственото което исках и ще продължавам да искам е ти и Алекс да сте в безопасност и както вече казах, липсваше ми толкова много напоследък, че... - Замълчах за миг.
- Знам, че мислиш, че Алекс е в опасност около Катерина и не те карам да вярваш на нея. Искам да вярваш на мен, когато ти казвам, че няма да позволя на никой да го нарани. Никой! Чуваш ли? Абсолютно НИКОЙ! Ще убия всеки, който се опита да го направи, дори и този някой да е някой от собственото ми семейство!
by Антея on Сря Апр 02, 2014 6:30 am
Думите му бяха категорични,спора е голям но точно тези думи я накараха да не се съмнява никак в него. А,и си личеше,Илайджа не беше бавачка на Алек но често по собствено желание освобождаваше бавачката,за да бъде с него и не защото Ан го молеше,а защото самия той го искаше.
Поклати глава,защото не и се искаше да казва нещо но се съгласяваше с това,което казва,макар да не го приемаше напълно:
-Вярвам ти,за това няма да преча на това Алек да годи при Катерина и да говори с Ема.
Това я побърка,и сърцето и се сви но истината е,че ако искаше нещо,то щеше да се случило вече:
-Но знаеш,че това няма да смекчи страха ми,вярвам ти но се страхувам,не мога да го спра...
Призна си го,защото признат грях си е половин:
-А,и честно да си призная ужасно ревнувам Алек от Катрин,виновна съм,че не му отделям толкова много време.
by Илайджа on Сря Апр 02, 2014 6:46 am
Придърпах я в ръцете си и я целунах нежно. Май и двамата бяхме на мнение, че този спор е излишен и започвахме да омекваме в позициите си.
- Само мога да си представям какво означава това за теб. - Дори не го бях разглеждал от този ъгъл. Ан имаше пълно право да се чувства по този начин, за самата себе си, дори и да нямаше основания да ревнува, особено от Катерина.
- Но мисля, че... Ще прозвучи ужасно глупаво, но Алекс е толкова прекрасен и изумително умен за годините си. Той е изключително дете Ан и те обожава. Ти си неговият герой и той наистина те обожава. Смятам, че той и Ема, са много по-умни и специални от всички нас взети заедно и по някакъв свой собствен детски и дори на пръв поглед необясним начин, те се опитват да изградят един много здрав и устойчив мост между всички нас. Той и тя, правят чудеса с хора, които не мислех, че някога ще се променят. Повярвай ми те наистина ще ни научат как да бъдем заедно, като един... Вече го правят. Виждам го и най-хубавото е, че имаме толкова много пред себе си, че и ти да го видиш. - Нямах думи, с които да опиша възхищението и уважението си, когато ставаше дума за Алекс. За мен той бе най-очарователното и специално момченце на света. Бях го заобичал за толкова кратко време, че го приемах за нещо повече от мой син, ако имаше такова нещо.
- Той е едно малко чудо, любов моя и прави чудеса, които виждам с очите си. Не знам как по друг начин да го обясня...
by Антея on Сря Апр 02, 2014 7:48 am
-Така е,знам това още от първия миг...
Всяка майка може би говореше така за своето дете но Алек е невероятно умен за възрастта си,на две години,а умееше да те накара да се замислиш,страшно находчив. Не знаеше,дали има подобно друго дете.
Изведнъж обаче тишината бе проразяна от плач:
Чудех се дали не е кошмар или нещо друго. Втурнах ме се към стаята,като веднага го прегърнах,а той плачеше и едва му се разбираше:
-Алек,какво има?
Той не спираше направо беше ужасен:
-Ема... Катерина...
Не спираше да повтаря:
-При тях ли искаш да отидеш,какво има?
Никога до сега не го бях виждала такъв,просто ме побиха тръпки:
-Алек моля те,кажи ми,какво има,ще отидем при тях,само кажи...
by Илайджа on Сря Апр 02, 2014 10:58 am
Алекс бе ужасно разстроен, но не както обикновено. Сега в изражението му, дори и в очите му които бяха пълни със сълзи, се четеше ужасно притеснение и тревожност, нещо което никога до сега не бях виждал. Беше нещо повече от инатене или желание да бъде с Ема. Пулсът му бе ускорен и сякаш изпитваше истински панически страх.
- Ема... - Проплака отново той.
- Ема вероятно те чака в съня ти приятелче, защо не се успокоиш и двамата с мама ще ти разкажем приказка...
- Не! - Клатеше глава и бършеше сълзите си с малките си ръчички, които бе стиснал в юмручета.
- Какво искаш да направим? - Опитах отново с надеждата, че ще успее да ни каже какво иска.
- Ема каза, че са тук... - Тези думи го накараха да се разстрои още повече.
- Кой е тук Алек? - Продължих да настоявам, но усещах, че нещо се случва, а сякаш сам той можеше да ни каже, какво е то.
- Лошите хора... - В думите му нямаше никакъв смисъл. Не знаех за кои лоши хора говори. - Тук са, за да я вземат... - Изведнъж най-големият ми страх започна да се прокрадва в съзнанието ми. Ами ако лошите хора бяха родителите ми? Ако бяха тук, за да ни убият? По изражението на Ан, съдех, че и тя си мисли за същото.
- Няма да позволим на никой да я вземе приятелче. Успокой се и ни кажи какво друго каза Ема. - За да е толкова уплашен имаше и още.
- Каза, че лошите хора ще дойдат и за теб... - Плачейки погали лицето на майка си. - Не отивай! - Умолявайки я проплака той и уви малките си ръчички около врата й, притискайки се с всичка сила в нея. Сърцето ми сякаш спря. Сякаш времето спря. Сякаш всичко застина. Това което Алекс се опитваше да каже и това от което се страхуваше наистина е да не загуби майка си, защото очевидно той знаеше какво ще се случи или Ема му беше казала нещо.
- Толкова е тъмно... - Отново не разбрах какво иска да каже. - Идват за теб и нея... Толкова е тъмно... Не отивай... - Кръвта застина във вените ми и аз инстинктивно ги притиснах към себе си, сякаш ако стояха в прегръдката ми, нищо не можеше да им се случи.
by Антея on Чет Апр 03, 2014 5:48 am
Денят на страшния съд беше настъпил,най големия кошмар се отключи и всичко сякаш започна да се движи като лента. Изпитвах безумен страх,за всички до един,за Алек,за Илайджа,за Катерина и Ема,за Ребека и Кол,дори и за Клаус. Да никой не ме обичаше но често семейството се състоеше от индивиди,който не се харесват много и въпреки това се поддържат. Притиснах Алек по силно към себе си,като го целунах по челото.
-Трябва да отидем в къщата на Катрин и Клаус,трябва да им кажем. Трябва да вземат коловете...
Не се знаеше с колко време разполагат. Но знаеше,че днес щеше да е най големия ден,днес или щеше да спаси всички и да оцелее за да го види или,щеше да спаси всички без да може да оцелее:
-Безумно ме е страх...
Думите на Але,неговите жестове,знаеше че той има дарба и не само,защото Ема му казваше но беше и сигурна,че вече има видения,това е ужасно за едно малко дете но нямаше,как да се избегне:
-Всичко,ще е наред Алек,всичко...
by Илайджа on Чет Апр 03, 2014 6:13 am
Кимнах разсеяно. Ан беше права и ако страховете на Алекс се окажеха верни, трябваше да предупредим всички и да намерим брат ми, защото само той знаеше къде са коловете.
- Права си... Облечи нещо на Алекс и да вървим. - Ан бързо изпълни това което и казах и без никакво бавене или лигавене от страна на Алекс, тя му облече чорапки и някакво яке, уви го в едно одеяло.
- Нека го взема. - Тя ми го подаде и Алекс се гушна в мен. Тя също се обу и тръгнахме към къщата на брат ми.
by Антея on Пон Апр 07, 2014 8:11 am
Виждах всичко сякаш отгоре,знаех си че не съм мъртва но духът ми се рееше извън тялото. Никога не съм мислела,че ще стигна до тук,мислех че ще умра но не,не бях и вампир,защото все още човешкото ми сърце беше,а и знаех че силата е все още в мен. Но ми трябваше време да се събудя.
Илайджа стоеше над мен и ме чакаше да се събудя,а малкия Алек стоеше до мен на леглото,легнал на рамото ми и ме прегръщаше. Викаше ме и ми казваше да се събудя но нямах сили да го направя не можех все още.
Въпреки,че ме прегръщаше Алек гледаше към мен,към духът ми,той ме виждаше и ме караше да се върна но аз все още не можех.
Стоях зад Илайджа и ги гледах,как стоят до мен. Обичах ги толкова силно,те бяха моето семейство и не исках да бъда никъде другаде. Просто ги обожавах,те бяха всичко за мен:
-Моля те мамо събуди се,обещавам ще слушам повече,няма да правя бели...
Истината е,че неговите бели бяха прекрасни,да не беше добре да го казвам но и това харесвах,изобретателните му бели и опитите да ме надхитри,толкова умно,прекрасно и нагодчиво детенце. Моето момче,трябваше да се боря за него. Трябваше да се боря и за прекрасния мъж,който седеше до мен и държеше ръката ми.
by Илайджа on Пон Апр 07, 2014 8:37 am
Нещата изобщо не се бяха развили по начина, по който предполагах, че ще се развият. Всъщност никой от нас не очакваше, че Естер ще бъде толкова силна. Никой не предполагаше, че ще се стигне до тук. Даже не знаех до къде точно сме стигнали. Знаех единствено, че ако Ан не се събуди, няма да мога да продължа напред и ще наруша обещанието си, просто защото нямаше да съм способен да живея и миг повече.
- Тя ще се събуди приятелче, обещавам, ще се събуди... - Трябваше да се събуди, защото имаше от моята кръв в организма си и ако тя не можеше да я излекува, то поне можеше да я превърне във вампир. Разбира се, надявах се на първото, защото така всичко щеше да бъде наред и нямаше да е погубила живота си за нищо, за една обречена битка, която не трябваше да й позволявам да започва никога.
- Просто й трябва малко време... - Да, време. Трябваше й време, а ние имахме цялото време на света, затова щяхме да й дадем, от колкото време се нуждае, за да се събуди.
Протегнах се към него и с другата си ръка хванах неговата.
- Тя ще се върне при теб, защото те обича ужасно много и никога повече няма да се разделяте...
by Антея on Пон Апр 07, 2014 8:58 am
Толкова отчаяно се опитвах да се събудя,борех се всичка сила не желаех още да бъда вампир,защото Алек имаше нужда от тази сила,той е моята гордост и моя наледник и трябваше аз да го науча на всичко.
Още един опит и се върнах в тялото си,отворих очи но толкова бавно,сякаш ги отварях цяла вечност,а тялото ми сякаш е премазано,всичко ме болееше,нямаше част от тялото ми,моято да не ме боли,едва дишах,преглъщането дишането дори ми беше трудно. Вампирската кръв можеше да ме възстанови но трябваше време,защото битката не е обикновена:
Погледнах първо към Илайджа,а после с ужасна сила,се обърнах към Алек,който веднага погледна към мен и ме целуна:
-Мамо! Мамо! Аз,ще те излекувам...
Сложи малките си ръце на лицето ми,като се опита да направи,като мен,когато преди седмица излекувах едно птиче в двора. Той съзнаваше,че има сили но все още нямаше такива. Затвори очи и се опита,не биваше да се смея но ме накара и то не е смях,а по скоро лека усмивка:
-Малък си Алек...
Трудно говорех все още,по скоро беше като шепот,той ме целуна накрая,като разбра,че няма да успее:
-Ще ме научиш нали...
Премигнах в знак на съгласие,защото друго не ми беше по силите.