ШОШО ОТ СУТРИН ДО ВЕЧНОСТ | ProtoType
ШОШО ОТ СУТРИН ДО ВЕЧНОСТ
Роден в София през 1971. Завършва Английска филология в Софийския и Кино и тв режисура във Витиз.
Превежда на български култови заглавия като „Бърни Кълвача“ на Том Робинс и „Други гласове, други стаи“ на Труман Капоти. Режисира куп реклами и тв продукции (Другата България, Каналето, Годишни музикални награди ММТВ), продуцира и режисира сериала „Четвърта власт“. Автор е на два романа („Лора от сутрин до вечер“ и „Скарида“) и два филма („Лора от сутрин до вечер“ и „Маймуна“). Преподава сценарно писане (From Page To Stage). Бил е още ски учител, псевдо готвач, wannabe емигрант. A от този месец е и съвсем истински горд носител на награда за актьорска игра (Златна роза за поддържаща роля във филма „Живи комини“ на Радослав Спасов).
Димитър Коцев-Шошо е всичко това. Голяма биография и още по-голямо сърце. Легендарен градски агент и супер баща. Фен на ЦСКА и Бичето, на семейството си и на Чаплин.
Обича да зяпа наоколо, а ние обичаме да го гледаме, слушаме и четем. От сутрин до вечност.
Не обичам да се представям, защото това задължава да се самоопределиш категорично. А аз не знам кое от нещата, които правя е най-важно за мен и дали съм го открил все още. Имам чувството, че ако се представя само с едно, няма да е вярно, а ако се представя с всичко, което се опитвам да правя, ще е досадно.
Разказвам приказки с картинки.
С любовта на родителите ми към мен. Така като почне, нататък е лесно.
Майка ми, която ми подари вниманието към езика, към думите, към книгите. Баща ми, на който с годините все повече заприличвам. Чаплин, от когото разбрах, че има език, макар и много труден за учене, който да е близък и на сноби, и на простаци, на умници и на тъпаци, на всички хора.
Ох, това с провалите и уроците не го приемам. Човек може да научи доста и при успех. Може да научи много, дори и само като наблюдава успехите и провалите на другите. Иначе най-безценният урок, който все още се опитвам да науча е, че никой проблем не си струва нервите, ако човек успее да се отстрани и да погледне голямата картинка.
Не мисля, че съвременното изкуство се различава с нещо особено от някогашното. Все същото занимание с идеална цел, от което никой не може да се нахрани, да се стопли или да оздравее, ако е болен. Може би най-голямото постижение на съвременното изкуство е, че продължава да съществува при очевидната си безсмисленост. И че аз продължавам да се занимавам с него.
Мисля, че киното като място за гледане на филми е чао. 3D-то е последното издихание на това “изкуство”. При театъра няма такава опасност, защото хората отиват там да видят нещо, което се случва на живо. А къде човек ще гледа монтиран запис става все по-маловажно при развитието на техниката. Да не говорим колко по-приятно е да гледаш “Arrival” без съпровода на хрупащи пуканки.
Очаквам новия филм, който да ме развълнува колкото “Животът е прекрасен”, новия екшън, който да ме държи на ръба на седалката като “Лудия Макс”, новия герой, която да ме разсмее като Сид от “Ледена епоха”, новата пиеса, на която да се зарадвам като на “Богът на касапницата”. И най-вече очаквам с нетърпение да излезе нова книга на Илф и Петров.
Имам интерес към чужди езици и затова непрестанно научавам нови думи. Но на български наскоро научих думата джентрификация, която очевидно е чуждица. Тя обозначава процеса, при който някога западнали квартали се заселват от по-заможни жители. Не знам защо изобщо се е появила необходимост от подобна дума, но се чудя коя ли дума обозначава обратното?
Лесно се възхищавам от хора. Смятам, че е достатъчно да не опознаваш някого твърде добре, за да можеш да му се възхищаваш. Иначе последно се възхитих от поета Николай Лилиев, защото ми се наложи да прочета неговите стихове – не бях срещал скоро друг такъв фанатичен копнеж за платоническа любов като при него. С тази нагласа – или сериен убиец, или чудесен поет ставаш.
За щастие, още нямам чувството, че съм си избрал пътя. Може би има връзка с нежеланието ми да се представям. Все още храня илюзията, че ми предстоят още много големи избори, които биха насочили живота ми по нови пътища.
Съзерцанието. Щях да се преструвам на изключен, за да зяпам необезпокояван хората.
нула едно едно едно едно нула едно нула нула нула
Шошо е и тук: https://www.instagram.com/shoshokotzev/