Антисемитизъм и Палестина | Palestine.bg
Антисемитизъм и Палестина
Рима Наджар –
От първите дни на съществуването на «еврейската» «държава» в Палестина и в продължение на цялата история в развитието на ционисткия проект евреите подобно на Хаим Вайцман изказват мисълта: да, „израелските“ престъпления заслужават порицания, но не защото тези деяния по своята природа са зверства насочени против практически невъоръженото арабско население (80% от които представляват селски жители), а поради причината, че талмудейските престъпления, попадайки в световното информационно пространство, ще се отразят негативно върху благосъстоянието на евреите по целия свят.
В своята автобиография «Проби и грешки » Вайцман пише:
«Аз казвах, че терористичните групировки в Палестина представляват велика опасност за “еврейската “държава” и цялото нейно бъдеще. В действителност, тяхното поведение е близко до анархията. Обичайно провежданата аналогия между дейността на тези групировки и онова, което се е случило в Ирландия и Южна Африка, е само полуистина; извън пределите на вниманието остава фундаменталния факт, с който се налага да си имат работа на първо място: а именно, е че по целия свят е пълно със заложници – евреи. И въпреки, че Палестина – е наша главна грижа, това не трябва и нямаме право да подлагаме на опасност положението на евреите извън пределите на Палестина. Освен това, следва да се помни, че в крайна сметка строителството на Палестина ще зависи в значителна степен от добрата воля на евреите зад граница».
Както сега е достоверно известно, «строителството на Палестина» в този вид, в който се е занимавал «Израел», действително е зависело и продължава в немалка степен да зависи от «добрата воля» на евреите «зад граница», много от които, както отбелязва Норман Финкелштейн в «Американската еврейска история», черпят „възрожденска гордост в своята религия и връзка с «Израел» след всяка «израелска» военна победа“.
Иронията/трагедията се състои в това, че «израелските» правителства през всички времена, в това число и сега, в рамките на съюза с Тръмп Беннън, са работили заедно с антисемитите заради стимулиране на еврейската имиграция в «Израел». В историята са известни документирани факти на сътрудничество между ционистите и нацистите.
Досега наблюдаваме използване на вайцмановска логика в качеството на аргумент против «израелското» угнетение. Така, Тони Клюг в «Аарец» пише за бъдещ ръст на антисемитизма в света до плашещо значение в този случай, ако не се прекрати окупацията. Но под «окупация» той има предвид не целия ционистки проект в Палестина, а само тази негова част, която е възникнала в 1967 година: «50 години окупация са пробудили скритите предразсъдъци и древните стереотипи против евреите. Много [ционисти] отричат, че жестокия репресивен “израелски” контрол играе ключова роля в този процес».
Клюг се обръща към другите евреи. Той обвинява «Израел» не само ръста на антисемитизма по целия свят, но и в засилващата се ислямофобия и ненавист към арабите, развивани от еврейските организации в името на «Израел». С помощта на страха той желае да подтикне евреите към осъзнаване на положението на нещата и противодействие на 50-годишната окупация. Наред с това, за 70-годишната окупацията, съдейки по всичко, той няма предвид нищо.
Акцентиране на вниманието върху рационалните лични интереси на хората при построяване на аргументите – ефективен метод. Но от гледна точка на палестинците в този подход се крие сериозен проблем, тъй като отказ от обръщане к алтруизма означава излизане от дискусията на такива ключови понятия, като «справедливост» и «честност». А, в края на краищата, на преден план сега в голяма степен стоят живота и интересите на палестинците, отколкото на евреите.
Централният компонент на логиката на Клюг се състои в следното: той се опасява, че «нравствената привлекателност на позицията на “Израел” впоследствие [в резултат на отрицание на репресивния характер на окупацията] ще претърпи щета, което още повече ще подрони нивото на международната подкрепа на “Израел”, даже това, вероятно, и няма да засегне организираното обществено мнение в еврейската диаспора».
Трябва да се признае, че такъв аргумент може да сработи само по отношение на «организирано [както разбирам, от ционистите на] общественото мнение в еврейската диаспора». Тези неща на общественото мнение организирано заради запазване на съществуването на «еврейската «държава» на всяка цена – даже с цената на най-малкото според размерите на «Израел». Коментирайки британската «Бяла книга» за разделението на Палестина, Вейцман пише: «Господ е обещал Палестина на децата на “Израел”, но на мен ми е неизвестно, какви граници Той е установил». С други думи, границите могат да бъдат неясни, но «морални» (от религиозна гледна точка) претенциите на Палестина са неоспорими.
Клюг говори за «стремеж на палестинците към независимост», нямайки истинска представа за основополагащите палестински права на човека и за това, как тези права се нарушават – не само окупацията, но и съществуването на «Израел» в качеството на «еврейската «държава».
Обръщайки се към евреите и към когото и да било още, палестинците са длъжни да изграждат своята логика не така, както това прави Клюг. Вместо това следват апелират към основополагащи принципи на справедливостта, правата на човека и равенството – т.е. принципи, въплътени в движението за бойкот, дивестиции и санкции (БДС).
Да, на нас ни е нужна трансформация в еврейските общини и общественото мнение, но не «трансформация», основана на изключителността.
Аз съм благодарна на активистите «Еврейски глас за мир» за техните усилия и еврейския теолог Марк Еллис за опитите да доведе до еврейската общност мисълта за необходимостта от признание на «израелските» нарушения на правата на палестинския народ започвайки от 1948 година. Да, има насъщна потребност от трансформация и отговорност. Но запазването на претенциите за „изключителност“ – това е препятствие, а не съдействие за разрешаване на конфликта, зависещо от общата съпротива на расизма. В условията, когато «Израел» открито декларира превъзходство на евреите и привързаността на непрекъснатите етнически чистки на палестинците, приглушена критика на окупацията е недостатъчна за необходимата трансформация, и такава критика не може да се счита за прогресивна.
Клюг пише за «отричане», дори той самия отрича Накба от 1948 година, въпреки не окупацията от 1967 година. На палестинците много би била полезна помощта и подкрепата на евреите. Но в какъв вид? На мен е близка гледната точка, изложена в коментарите към една моя неотдавнашна статия: «Евреите по целия свят трябва да се обединят и принудят “израелското” правителство към освобождаване на палестинците и техните земи. Но това не е всичко: евреите в “Израел” трябва да въстанат против своето на правителството и да излязат в борбата за справедливост с палестинците. Те трябва да организират масови движения за солидарност с палестинците».