„Орландо“ на Сали Потър е сага, предизвикваща полов характер, която все още продължава - Отзиви | Април 2020
„Орландо“ на Сали Потър е сага, предизвикваща полов характер, която все още продължава
'Орландо'
Тази статия първоначално излиза през 2010 г., когато „Орландо“ е издаден отново.
умопомрачителна калинг винаги е слънчево
Десетилетия след първоначалното си театрално издание „Орландо“ има цялата си оригинална примамка непокътната, а след това и някои. Уникално странната адаптация на романа на Вирджиния Улф от 1928 г. на Сали Потър е нараснала, главно благодарение на световната слава на многостранното си олово - Тилда Суинтън. Потър смело отхвърля перспективите да се опита да накара Суинтън да изглежда конвенционално мъжествен, оставяйки представлението да надхвърли половите категории, за да се превърне в жива медитация за идентичността.
Като титулярният поет с необяснимата способност да живее 400 години (първо като мъж, после жена) Суинтън се възползва от андрогинен външен вид, който продължава да играе роля (макар и до по-фини степени) в най-новата си творба. С последните си изпълнения като „Изгори след четене“ и „Аз съм любовта“, Суинтън е твърдо дамски в мъжкия свят. Но „Майкъл Клейтън“ й позволи да играе леден злодей с почти никакви явни женски качества. Сега, очевидният талант на Суинтън се превърна в своеобразна елегантна фиксация за филмовата публика. „Едно нещо, което всички осъзнават за Суинтън [е], че тя може да„ изглежда “като толкова много неща“, отбелязва ентусиазиран коментатор на клип на Суинтън, публикуван в YouTube. „В резултат на това е предопределено да играе колкото се може повече различни роли - ако съдбата го позволи.“
Но превключването на предавки от проект към проект не демонстрира нищо подобно на гъвкавостта на дисплея от сцената на сцената в „Орландо“. Тъй като Потър проследява характера от социалните ограничения на английското общество през 1600 г. до новото време, единственият постоянен фактор е израз на риба извън вода.
С евокативната кинематография на Алексей Родионов, създаваща усещане за история с книгите, бързото навигиране на Потър се чувства едновременно епично и сдържано. Базираната на винетка структура води до филм на моменти, а не на някакъв конвенционален разказвателен ритъм. Докато Дейвид Финчър използва CGI, за да накара Брад Пит да остарее назад в „Любопитният случай на Бенджамин Бътън“, а Тод Хейнс превърна Кейт Бланшет в Боб Дилън в „Не съм там“, Потър просто поставя Суинтън като Суинтън в най-различни контексти и позволява на различните съпоставяния да говорят много за ролите на пола през цялата история. Резултатът е радикален анти-разказ, който устоява на конвенционалните емоционални преки пътища.
С интензивните изражения на Суинтън в постоянен близък план, филмът играе ролята на тезата на Потър за мъжко-женските отношения - Орландо въплъщава и двете - конструкт, който тя изгражда, преди да направи възможно звездата й деликатно да го надмине. Въпреки че никой от последващите действия на Потър не са насочени към същите широки концептуални изявления ('Ярост', която включва Джуд Лоу като помпозна знаменитост в пълно съпротивление, тя е най-близката), тя продължава да изучава жени, принудени да се придържат към изискванията на света около тях. В „Човекът, който плачеше“, Кристина Ричи преследва Джони Деп, сякаш животът й зависи от това. (Информирано, че тя трябва да намери богат мъж, който да я заведе от Италия в Америка, нейният герой вероятно вярва, че го прави.) Самата Потър, като звездата от „Урокът по танго“, става плячка за заклинанието на еротичната мъжка жена на танца мощност динамика.
Издържането на Потър като дълбоко личен режисьор е предсказано от критиката на „Ню Йорк Таймс“ Винсент Кенби при първоначалното излизане на „Орландо“. за независими режисьори, които следват собствените си ирационални музи, понякога до недоволство от неизвестност, от време на време към слава. '
лесен сезон 1
Единственият „ирационален“ аспект на „Орландо“ се състои в основните му елементи на фантазията. Всичко останало има ясна цел, неумолимо умен подход за съживяване на типично суровия характер на периода. Куентин Крисп, като помпозна кралица Елизабет I, задава началния тон, представяйки възрастни жени, без да се наднича в явна пародия („стара кралица, изиграна от, добре, стара кралица“, както Кен Ханке го описва в Mountain Xpress). Хуморът на мъртвата линия идва от постоянните реакции на малко вероятната траектория на Орландо, но действителното му състояние само предизвиква съзерцание. Заобиколен от задушни британски писатели в първоначалния си век като жена, Орландо за първи път се сблъсква с неравенството: „Жените нямат желания“, казва й един мъж. 'Само очаквания.'
Подобрява ли се животът на Орландо? Да и не. Тя е принудена в неизвестност от британско правителство, което отказва да я остави да пази земята си и определя, че трябва да е законно мъртва. Но тя живее в двадесетия век, където може да се разхожда в гащи и да кара мотор, без да издава неодобрителни погледи. Опитът ѝ се подобрява с времето, но самото понятие за странност в сюжета на „Орландо“ предполага всички зрители в универсалната тенденция да преценят другите въз основа на външния вид. Когато героинята се изправя пред огледалото и внимателно оценява новото си женско тяло, тя отприщва най-известната линия на филма: „Изобщо няма разлика“, казва тя. „Просто различен пол.“ Но продължителният последен поглед на Орландо в камерата се чувства като обвинителен акт или поне смее да откаже преценката, която остава силна и до днес.