Това беше най-хубавото и най-тайнствено място, което човек можеше да си представи. Високите зидове, които го обграждаха, бяха обрасли с голи стъбла на пълзящи рози, израсли толкова нагъсто, че се бяха преплели. Мери Ленъкс позна, че са рози, защото в Индия беше виждала много рози. Цялата земя бе обрасла с кафява изсъхнала трева, а сред нея растяха храсти – със сигурност бяха розови храсти, ако бяха живи. Тук растяха многобройни рози, разперили клонките си така, че приличаха на малки дървета. В градината растяха и дървета и едно от нещата, които придаваха такъв странен и прелестен вид на това място, беше, че пълзящите рози ги бяха увили целите и бяха пуснали дълги филизи, които образуваха леки поклащащи се завеси, а тук-там се бяха оплели или закачили за някой по-далечен клон и бяха пропълзели от дърво на дърво, образувайки прекрасни мостове. Сега по тях нямаше нито листа, нито рози и Мери не знаеше дали са живи или изсъхнали, но тънките им сиви и кафяви клонки приличаха на мантия от мъгла, обвила всичко – и стените, и дърветата, и дори кафявата трева там, където се спускаха до земята. Тъкмо заради тази призрачна плетеница между дърветата всичко тук изглеждаше толкова тайнствено. Мери предполагаше, че градината ще е по-различна от всички други, които не са били изоставени за толкова дълго време, и наистина през целия си живот тя не бе виждала подобно място.
– Какъв покой! – прошепна тя. – Какъв покой!
Спря се и се заслуша в тишината. Червеношийката, кацнала на върха на своето дърво, също бе безмълвна като всичко останало. Дори не пърхаше с крила – не помръдваше и я гледаше.
– Нищо чудно, че е тихо – прошепна Мери. – Аз съм първата, проговорила тук от десет години насам.
Отдалечи се от вратата, като стъпваше безшумно, все едно се боеше да не събуди някого. Радваше се, че стъпва по трева, която заглушаваше стъпките u. Премина под една от приказните сиви арки между дърветата и се загледа в клонките и филизите, от които бяха оплетени.
– Чудя се дали всички са съвсем изсъхнали. Съвсем мъртва ли е градината? Иска ми се да не е!
Ако тя беше Бен Уедърстаф, от пръв поглед би познала дали растенията са живи, но сега виждаше само сиви и кафяви клонки и по никоя от тях нямаше и помен от пъпчица.
Но тя беше вътре в прекрасната градина, можеше да идва в нея, когато си поискаше, и се чувстваше така, сякаш бе намерила свой собствен свят.
Слънцето сияеше сред четирите стени и високият син небосвод точно над тази част на Мисълтуейт изглеждаше още по-ясен и нежен, отколкото над полята. Червеношийката литна от дървото си и започна да подскача и да подхвръква подире u от храст на храст. Тя не спираше да чурулика и изглеждаше много заета, като че u показваше разни неща. Всичко бе странно и безмълвно и Мери сякаш се намираше на стотици километри от всички, но кой знае защо, никак не се чувстваше самотна. Тревожеше я единствено въпросът, дали всички рози бяха изсъхнали, или някои бяха все още живи и щяха да се покрият с листа и пъпки, щом времето се стоплеше. Никак не u се искаше градината да е мъртва. Колко чудесно би било, ако е жива и навсякъде разцъфнат хиляди рози!
Когато влезе, въжето висеше на ръката u и след като пообходи градината, реши да я обиколи със скачане, като спираше, когато искаше да разгледа нещо. Тук-там, изглежда, бе имало пътечки, а в един-два ъгъла видя ниши с каменни пейки, обрасли с вечнозелени растения, или с високи саксии за цветя, покрити с мъх.
Като наближи втората ниша, тя спря да скача. Пред нея някога бе имало цветна леха и u се стори, че нещо се подава от черната пръст – няколко остри бледозелени връхчета. Спомни си какво беше казал Бен Уедърстаф, и коленичи, за да ги огледа.
– Да, това са мънички растения и може би са минзухари, кокичета или нарциси – прошепна тя.
Наведе се съвсем близо до тях и усети свежия мирис на влажна земя. Той много u хареса.
– Може би никнат и на други места. Ще обходя цялата градина да проверя.
Вече не скачаше, а вървеше бавно, без да отделя поглед от земята. Огледа старите лехи и тревата и след като обиколи навсякъде, като се стараеше нищо да не пропусне, откри още много такива остри бледозелени стръкчета. Много се развълнува.
– Значи не цялата градина е мъртва! – извика тихо. – Дори и ако розите са изсъхнали, има други живи растения.
Не разбираше нищо от градинарство, но на някои места, където зелените връхчета се подаваха от земята, тревата беше много гъста и Мери реши, че им пречи да растат. Огледа се, намери една заострена пръчка, коленичи и започна да изравя и да скубе плевелите и тревата, докато разчисти хубаво около тях.
– Сега вече ще могат да дишат – рече, след като приключи с първите. – Ще почистя и още. Ще почистя всички, които успея да видя.
И Мери тръгна от едно място на друго, като копаеше, плевеше и така се забавляваше, че първо си свали палтото, а после и шапката, без да се усети, че през цялото време се усмихва на тревата и на бледозелените стръкчета.
Червеношийката също бе страшно заета. Тя бе много доволна, че в собствения u имот са започнали градинарската работа. Често се бе чудила на Бен Уедърстаф. Там, където градините се обработваха и земята се разкопаваше, от нея излизаха всякакви вкусни неща за ядене. А сега това ново същество, което не беше и наполовина голямо колкото Бен, се бе досетило да дойде в нейната градина и веднага да се залови за работа.
Мери работи в градината, докато стана време за обяд. Всъщност тя се сети доста късно за него и когато сложи палтото и шапката си и взе въженцето, не u се вярваше, че бе работила два-три часа. През цялото време бе изпълнена с щастие. На разчистените места се виждаха десетки и десетки бледозелени връхчета и изглеждаха два пъти по-весели от преди, когато тревата и бурените ги задушаваха.
– Следобед ще се върна – рече тя, като оглеждаше новото си царство. Говореше на дърветата и розовите храсти, сякаш можеха да я чуят.
После изтича леко по тревата, бутна трудноподвижната стара врата и се промуши през нея под бръшляна. Бузите u бяха толкова червени, очите u – така светнали и изяде толкова много на обяд, че Марта се зарадва.
– Две парчета месо и два пъти си сипа оризов пудинг! – отбеляза тя. – Ей, колко ще е доволна мама, когато u кажа какво е направило за теб въжето!
Докато ровеше с острата пръчка, Мери бе изкопала някакъв бял корен, който много приличаше на лукова глава. Беше го върнала на мястото му и внимателно бе натрупала отгоре пръст. Сега се чудеше дали Марта можеше да u каже какво е това.
– Марта, какви са тия бели корени, които приличат на лукови глави?
– Луковици – отвърна Марта. – От тях израстват много пролетни цветя. Най-мъничките са кокичета и минзухари, а по-големите – бели и жълти нарциси. Най-големите са кремове и перуники. Ех, че са хубави! Дикън е насадил в нашата градина много от тях.
– Дикън всичко ли знае за тях? – попита Мери. Една нова идея започваше да я обсебва.
– Нашият Дикън може да накара цвете да поникне и върху тухли. Майка казва, че им шепнел нещо и те пониквали.
– Луковиците дълго ли живеят? Могат ли да живеят години наред, ако никой не се грижи за тях? – попита разтревожено Мери.
– Те сами се грижат за себе си – отвърна Марта. – Затова и бедните могат да си позволят да ги гледат. Ако не ги пипаш, повечето цял живот ще си растат под земята и ще се множат. Тук сред гората в парка има едно място, където растат хиляди кокичета. Те са най-красивата гледка в Йоркшир напролет. Никой не знае кога са били посадени.
– Иска ми се пролетта вече да е дошла – рече Мери. – Искам да видя всички растения, които растат в Англия.
Беше свършила обяда си и сега седеше на любимото си килимче пред камината.
– Иска ми се... иска ми се да си имах една лопатка – рече тя.
– Че за какво ти е лопата? – разсмя се Марта. – Да не смяташ да копаеш? И това трябва да кажа на майка.
Мери се загледа в огъня и се замисли. Трябваше да внимава, ако искаше да запази тайното си царство. Не правеше лошо на никого, но ако господин Крейвън разбереше за отключената врата, сигурно щеше страшно да се разсърди, да смени ключа и да я заключи завинаги. Тя наистина не би могла да го понесе.
– Това място е толкова грамадно и самотно – изрече бавно тя, сякаш обмисляше нещо. – Къщата е самотна и паркът е самотен, и градините са самотни. Толкова много неща изглеждат заключени. В Индия не вършех много неща, но имаше повече хора за гледане – туземците и маршируващите войници, а понякога свиреха и оркестри, а моята ая ми разказваше приказки. Тук няма с кого да си говоря освен с теб и Бен Уедърстаф. Но ти трябва да си вършиш работата, а на Бен Уедърстаф рядко му се приказва с мен. Хрумна ми, че ако си имам лопатка, мога да си копая някъде като него и да си направя градинка, ако той ми даде семена.
Лицето на Марта светна.
– Ха така! – възкликна тя. – И майка каза същото! Тя каза: “Там има толкова много място, защо не u отделите едно местенце, пък тя, ако ще, да си сади само магданоз и репички. Поне ще копае и ще гребе и ще е страшно щастлива”. Точно така го рече.
– Така ли? – попита Мери. – Тя знае толкова много неща, нали?
– Аха – отвърна Марта. – Както тя казва: “Жена, родила дванайсет деца, е научила повече от А и Б. Децата те карат да откриваш разни неща също като аритметиката”.
– Колко ще струва една лопата... мъничка?
– Ами – замисли се Марта – в село Туейт има един магазин, в който видях малки набори от градинарски сечива – лопата, гребло и вила, завързани заедно – за два шилинга. Съвсем си ставаха за работа.
– В кесията имам повече – рече Мери. – Госпожа Морисън ми даде пет шилинга, а госпожа Медлок ми даде малко пари от господин Крейвън.
– Чак толкова ли се е присетил за теб? – възкликна Марта.
– Госпожа Медлок каза, че ще ми се дава по един шилинг на седмица за харчене. Дава ми ги всяка събота. Не знам за какво да ги харча.
– Леле, че това е цяло богатство – възкликна Марта. – С това можеш да си купиш каквото си поискаш! Наемът за нашата къщичка е само един шилинг и три пенса, но ни излиза душицата, докато ги съберем. Току-що се сетих за нещо – сложи тя ръце на кръста.
– За какво? – попита нетърпеливо Мери.
– В магазина в Туейт продават и пакетчета със семена за цветя, по едно пени пакетчето. Нашият Дикън знае кои са най-хубавите и как се гледат. Той честичко ходи до Туейт така, да се поразходи. Можеш ли да пишеш с печатни букви? – попита тя изведнъж.
Мери поклати глава.
– Нашият Дикън може да чете само печатни букви. Ако можеше да пишеш с печатни букви, можехме да му напишем писмо и да го помолим да отиде да купи градинарските инструменти и семената наведнъж.
– О, колко си добра! – извика Мери. – Наистина! Не знаех, че си толкова мила. Знам, че ще мога да пиша с печатни букви, ако се опитам. Хайде да поискаме от госпожа Медлок мастило, писалка и хартия.
– Аз имам – рече Марта. – Купих ги, за да мога в неделя да пиша на мама. Ще отида да ги донеса – тя излезе тичешком от стаята, а Мери се изправи пред камината и сплете тъничките си пръсти. Много u беше хубаво.
– Ако си имам лопата – прошепна тя, – ще направя земята мека и хубава и ще разчистя плевелите. Ако имам семена, ще посадя цветя и градината няма да е вече мъртва – ще се съживи.
Този следобед тя не излезе повече, защото, когато Марта донесе писалката, мастилото и хартията, трябваше първо да вдигне масата и да отнесе чиниите долу, а когато влезе в кухнята, госпожа Медлок u нареди да свърши нещо и затова Мери я чака да се върне, както u се стори, много дълго. А и писмото до Дикън беше сериозна работа. Мери беше учила малко, защото гувернантката u не можеше да я понася и затова бързо беше напуснала. Не знаеше добре правописа, но като опита, откри, че може да пише с печатни букви. Ето какво писмо u продиктува Марта:
Мили ми Дикън,
Надявам се, че писмото ми те заварва в добро здраве, както съм и аз. Госпожица Мери има много пари, та би ли отишъл до Туейт да u купиш семена за цветя и градинарски сечива, за да си направи цветна леха. Избери най-хубавите и най-лесни за гледане, защото тя досега не го е правила и е живяла в Индия, а там е другояче. Много здраве на майка и на всички вас. Госпожица Мери ще ми разкаже още много работи, та следващия ми свободен ден ще ви разправям за слонове и камили и за господа, които ходят на лов за лъвове и тигри.
Твоя любяща сестра
Марта Фийби Соуърби
– Ще сложим парите в плика и ще ги пратим по момчето на месаря с каруцата. Той е голям приятел на Дикън – рече Марта.
– А как ще получа нещата, когато Дикън ги купи?
– Той сам ще ти ги донесе. С удоволствие ще дойде тук.
– О! – възкликна Мери. – Значи ще го видя! Не се и надявах, че ще видя Дикън.
– Искаш ли да го видиш? – попита изведнъж Марта – толкова доволна изглеждаше Мери.
– Да, много. Никога не съм виждала момче, което лисиците и враните да обичат. Много, много искам да го видя.
Марта трепна, като че внезапно се сети за нещо.
– Как можах! – възкликна тя. – Как можах да забравя! Пък си мислех още сутринта първо това да ти кажа. Питах майка и тя каза, че сама ще помоли госпожа Медлок.
– Да не искаш да кажеш... – започна Мери.
– Каквото казах във вторник. Питай я дали може някой ден да те закарат до нашата къщичка да хапнеш от маминия топъл овесен сладкиш с масло и да пийнеш чаша мляко.
Сякаш всички хубави неща се бяха събрали в един и същ ден. Само като си представи как ще излезе в полята денем, когато небето е синьо! И че ще отиде в къщурката, в която живеят дванайсет деца!
– Според нея госпожа Медлок ще ме пусне ли? – попита тревожно Мери.
– Да, тя смята, че ще те пусне. Госпожа Медлок знае колко подредена жена е майка ми и колко чиста поддържа къщичката ни.
– Ако дойда, ще видя и майка ти, и Дикън – рече Мери. Мисълта за това u беше много приятна. – Тя май не прилича на майките в Индия.
Работата в градината и вълненията от следобеда я бяха уморили и тя притихна и се замисли. Марта остана с нея, докато дойде време за следобедния чай, но двете си поседяха уютно, без да си говорят много. Но тъкмо когато Марта се готвеше да слезе долу за чая, Мери попита:
– Марта, прислужницата, дето мие чиниите, пак ли я боли зъб днес?
Марта явно трепна.
– Защото, докато те чаках, отворих вратата и тръгнах по коридора да видя дали идваш. И пак чух онзи далечен плач, който чухме миналата вечер. Днес няма вятър, значи няма как да е от вятъра.
– Ей – рече неспокойно Марта, – не бива да обикаляш коридорите и да подслушваш. Господин Крейвън толкова ще се разсърди, че не се знае какво може да направи.
– Не съм подслушвала – рече Мери. – Само те чаках... и го чух. Това е вече за трети път.
– Олеле, госпожа Медлок звъни – рече Марта и почти изскочи от стаята.
– Това е най-странната къща, в която някой някога е живял – промълви сънливо Мери и отпусна глава на възглавниците в креслото. От чистия въздух, копаенето и скачането на въже тя се чувстваше тъй уморена, че заспа.