Спомени за „героите на нашето време"
Иван Хр. МОМЧЕВ
Благодарим на Иван Момчев и Владимир Найденов, за подкрепата на нашето начинание.
Времето си тече, отминава ден след ден, месец след месец, година след година… Времето си отива, а с него и „героите на нашето време”. Ще ми се, въпреки това, да остане нещо и от нашето време, а какво остава от времето – спомените.
Причината да се потопя в моите тревненски спомени е „Клубът на пенсионера” в Трявна, а поводите са два. Единият е стихотворението „Тревненски мотив” от Васил Аврамов, а другият - статия на същата тема от Галина Иванова във вестник „Тревненска седмица”.
Васил Аврамов не е кореняк тревненец, роден е около 1937 г. и със сигурност е завършил „Народна смесена гимназия” в Трявна. След това за мен следите му се губят, но вероятно се е заселил в Русе. Стихотворението „Тревненски мотив” е публикувано във вестник „Трета възраст” бр. 20/ 2003 г. Ето и самото стихотворение”
До старото школо на Петко Славиейков,
под небе – калайдисано медно джезве,
на куци столове и тромави пейки
жужи пенсионерското кафене.
Тракат зарове, пляскат охлузени карти.
Святкат гневни и весели очила.
Игрите достигат градус инфарктен,
но без смъртен случай – поне засега.
Тук се забравят лумбаго и шипове
е кой знае колко болежки накуп.
Блажени дюшешови мигове,
блажен картоиграчески махмурлук.
Това не е някакъв клуб префърцунен,
не мирише на пури и френски вина.
Милите тревненски стари муцуни
играят по български и от душа.
Ех, случва се някога токчета дамски
да повдигнат плешиви и бели глави.
Но далече, далече са пролети лански,
макар че щение още мъжди…
Въздъхва Балканът вечерен над Трявна.
Лъхва хлад от горите вековни.
По пенчославейковски тромаво, бавно
кашля старият градски часовник.
Вторият повод е гореспоменатата статия на Галина Иванова – управител и главен редактор на вестник „Тревненска седмица”. Нейната статия обхваща едни по-нови времена, а моите спомени са доста по-стари.
През известен период, може би от няколко години, пенсионерското кафене „домуваше” в бившия ресторант „Централ”. Той се намираше на гърба на градския часовник и имаше романтична дървена тераса над реката. В сравнение със сегашните помещения, старият клуб беше по-просторен. Освен масите за игра на карти и табла, имаше и моникс – един вид билярд, на който се поставяха определен брой дървени фигурки (кегли), най-важната от които се казваше “негус”. Играеше се с цветни топки. Целта беше с удари с щека по топките да бъдат съборени всички кегли без негуса и топките да бъдат вкарани в дупките на масата. Всяка вкарана топка носеше определен брой точки в зависимост от цвета, като най-много точки носеше единствената червена топка. Ако някой събори негуса, „изгаря”. В състезанието участваха 2-3 души. Отговорник на кафенето беше бай Жоро Гърка.
Моите спомени обхващат периода 1950 – 1971 година. Ще включа, но не в хронологичен ред и някои спомени от моето детство. Всичко, което разказвам, е станало пред очите ми. Стихотворението на г-н Аврамов извиква живи образи и случки и затова ще цитирам някои строфи от него.
Двата салкъма (акации) пред сегашния клуб на пенсионера бяха величествени и с много разклонения, които като птица-майка лятно време бранеха от слънчевите лъчи и осигуряваха прохлада за играещите карти и табла на масите пред кафенето, а и за зяпачите.
Най-популярните игри тогава, пък и сега, са белот, бридж-белот, бридж, реми, сантасе и префа. Навремето се играеше и пикет. В нея участваха големите майстори, като Трифон Алексиев (Ленчето), бай Стефан Ряпата, Алекси Брънеков, Златю Калугеров и др.
С тракащите зарове свързвам едни от най-добрите играчи на табла Колю Златев и бай Стефан Ряпата. Таблата е много интересна, когато се играе „китка” или трите вида – обикновена, мешана и гюлбара. Най-напрегната е гюлбарата. Твърдеше се, че бай Стефан, който имал хазартни гастроли и в чужбина, може да хвърли чифт когато си иска, а като хвърли 1 и 1 (епеци), почти сигурно е победител.
Пляскането на охлузени карти и светкащите гневни и весели очила имат своите изпълнители: Никола Стойчев (Колю Боба), Слави Янков (Слави Гърка), Кънчо Поляков (Поляка), Колю Чернев, Пенчо Славов (Пенчо Гаджуля), братята Христо и Миню „Пушкини”, Колю Дряновеца и др. В по-ново време към тях се присъединиха братята Борис (Поручика) и Николай (Льочо) Яковчеви.
Най-голямата атракция ставаше, когато в едно каре на белот са Слави Гърка и Пенчо Гаджуля. Тогава играта на другите маси притихваше и почти спираше. Тяхната маса изобщо не се виждаше, заобиколена от сеирджии. Освен от голямо майсторство, всяко разиграване е придружено с цветущи и понякога цинични коментари. Ето един сравнително приличен: „Ще ви надуем като малък чорап на голям крак”
Кафенето посещаваха не само обикновени граждани, но и местни авторитетни личности като Колю Стойчев, директор на ТЕЦ „Бедек”, Колю Чернев, собственик на малката тъкачна фабрика „Стан”, Маню Манев (бат’ Манчо) – известен зъболекар, отец Иван от църквата „Св. Архангел Михаил” - добър и културен партньор, винаги готов да се притече на помощ. По спешност се прояви като павьор и павира част от улицата пред Даскаловата къща към Шаховец.
Някъде през далечната 1969 или 1970 година Трявна беше един малък, но спретнат и подреден град. Случва се, че малка част от една улица край железопътната линия и водеща към гарата, не е асфалтирана качествено. Живущите сигнализират, но резултат няма. Така се стига до Градския комитет на БКП. Тогава първият секретар беше за всичко – поп, лекар, кмет и т.н. За случая е повикан за обяснения шефът на „Пътна служба” Христо Чернокожев (Чернокожата). В деня на обясненията, след работа, отивам в кафенето и заварвам тягостно мълчание. Играчите държат картите, но всички гледат напрегнато към вратата. Той пристига и разказва за критиката, като гарнира с няколко псувни. Естествено, те са по адрес на подчинените и пропускът веднага е отстранен. Този случай, а и не само той, веднага е отразен в пиперливото поетично творчество на бръснаря Петър Цанев (Петър Цифуня):
Аз се казвам Чернокожа, дойдох асфалта да ви сложа.
Ще ви наредя чакъла, както ми сече акъла.
Накрай ще ливна и катран, да не ходя с гъз осран.
Очевидно проблемът с дупките в цялата страна не е от сега, от време оно.
В кафенето непрекъснато и с интерес се обсъждат всякакви радости и тревоги.
През 1958 година пламва силна любов между Миню Петров (вратаря на футболния отбор) и Катя Бонева, току-що завършила гимназията в Трявна. Бащата на Катя – Тодор Бонев (известен като Тодор Бирника, защото събира данъците от населението) изобщо не е съгласен с тази връзка, реагира публично и заплашва с убийство. Влиятелни хора от града го убеждават, че не е прав и не бива да пречи на младите. Той приема и се стига до сватба. Петър Цифуня веднага отразява събитието така:
„И най-сетне Тодор Бирника
си седна на дирника.
Разправял той навред из пазаря,
че не иска за зет Миню вратаря.”
А Иванка, майката на Катя, му казва:
„Нищо бе, Тошо,
Миню не е момче лошо.
Майната му майна,
нека си живеят щастливо в Украйна.” (тревненски квартал)
Ще си позволя да кажа няколко думи за бай Петър Цифуня, който много отдавна не е между живите. Бръснар по професия, с природен интелект. Един от най-добрите баси в градския хор. Години наред е отразявал какви ли не събития. За съжаление както аз, така и останалите тревненци не знаем почти нищо за това. С болка си спомням, че преди време при едно от посещенията ми в Трявна го видях в градската болница. Помоли ме да отпечатам многото му тетрадки със стихове. Аз му обещах. Тогава на мода беше циклостилът. Когато отново отидох в Трявна след много време, той се беше преселил във вечното си жилище.
През първите години след войната (1946 – 1947) културните мероприятия се брояха на пръсти. От София тръгнаха из страната малки групи културни дейци със свои програми. Трявна беше посетена на няколко пъти от известните тогава Кирил Лучански - фокусник и илюзионист, и Стоян Миленков – куплетист и музикант. Посещенията им бяха кратки, но за няколко часа успяваха да се запознаят с най-интересните и злободневни неща в града. Стоян Миленков веднага е готов с куплетите и музиката (тя още е в главата ми. Вечерта читалището (с един салон за кино и театър) е пълно. Тук са видните тревненци и тревненки, насядали на първите редове. След Лучански излиза Стоян Миленков и пее, акомпанирайки си на китара:
„Бай Иван лихваря,
краставици кради,
краставици кради
и ги избира млади.”
Пояснение: бай Иван е един от най-богатите хора в града. Давал пари назаем на закъсали граждани срещу голяма лихва. Бил голям скъперник. Всеки понеделник (пазарният ден в Трявна и до ден днешен) обикаля сергиите и си открадва по нещо. След този куплет веднага напусна салона.
Следващият куплет:
„Бай Пенчо Илиев подметки намира
и в ръцете на бай Иван Славин ги навира”
Пояснение: Това е по време на следвоенната криза и на власт е „черната борса”. Бай Пенчо е известен обущар, а Иван Славин – търговец на брашно.
И накрая представлението на софийските културтрегери завършва с рефрена на Стоян Миленков:
Трявна – град курортен,
фирма е голяма.
Такава природа и
в Швейцария няма.”
Васил Аврамов пише, че кафенето „не е някакъв клуб префърцунен, не мирише на пури и френски вина”. Това се потвърждава и от посещенията на външни хора. По време на войната в Трявна са били евакуирани изтъкнати културни дейци на културата, като професор Александър Балабанов (литератор) и музикалния педагог Тодор Хаджиев (баща на композитора Парашкев Хаджиев). И двамата са посещавали кафенето в свободното си време, да пият кафе или да изядат по едно бяло сладко и да разменят някоя приказка. Може би поради голямата си натовареност или прословутата си разсеяност Балабанов винаги носел една голяма кожена чанта и в нея – навит будилник. Звънът на будилника го предупреждавал, че времето за почивка е изтекло и трябва да се връща към заниманията си.
Тодор Хаджиев създаде детска музикална школа, но не помня кои са учили в нея, освен братовчедките Любка и Хубавена Рибарови, и Петър Минчев (Оляка), който пък е единственият, за когото знам, че е станал почти професионален акордеонист и ръководител на джазовия оркестър на града.
Като стана дума за Петър Минчев, трябва да допълня, че освен музикант беше и добър футболист и до напускането на града играеше в местния отбор. Съперничеството със съседните Габрово и Дряново беше пословично и винаги съпроводено с много скандали и юмручни разправии. В един такъв мач съдията видял нарушение на Оляка и свири. Той обаче реагира много емоционално и показва несъгласието си, като се кръсти. Властващият тогава атеизъм не позволява такива прояви и състезателят е отстранен от играта. Случаят беше коментиран шумно в кафенето, а Цифуня го отрази така:
„Петър Минчев се прекръсти
с музикантските си пръсти.
Съдията се намръщи и му каза:
Бързо вкъщи!”
Трявна е малко градче, но в сравнение с другите малки градчета като Дряново, Севлиево, Елена, Троян , Тетевен е с най-силно развита промишленост. Поне по един-двама души от всяко семейство са заети в производството. Това осигурява спокоен живот и желание за културна и спортна дейност. Тогава съществуваше местен самодеен театър, в който играеха Никола и Донка Шиварови, Васил и Тинка Радомирови, Ненчо Армянов, Мира Иванова (Мира Сърбойката, майка на известния шоумен Миодраг Иванов), Надка Киселова, Бианка Христова. Този театър след време стана основата, върху която през 1952 г. беше изграден Музикално-драматичния театър във Велико Търново, чийто директор стана Никола Шиваров.
В края на 40-те и началото на 50-те години бях ученик в последните класове на гимназията и не съм следил отблизо развитието и проявите на театъра, но в паметта ми оставиха незаличими следи две от неговите постановки – „Платон Кречет” и „Защо, мистър Бидъл?”. Очевидно професионалната работа на любителския театър е направила силно впечатление в театралните среди в страната, защото гост-постановчик на тези пиеси беше не някой друг, а титанът на българския театър и кино - Иван Димов. В „Платон Кречет” освен него участваха Никола Шиваров, Кънчо Методиев и Мира Иванова („Сърбойката”). Много ясно и сега си спомням как публиката в препълнения салон със затаен дъх следеше монолога на Иван Димов с човешкия череп, който държеше в ръце.
Другата пиеса („Защо, мистър Бидъл?”) явно е била със социална тематика, свързана със живота на чернокожите деца. Избягвам всякакъв коментар, защото рискувам да заблудя четящите тези редове с невярна информация. В тази пиеса нашият интерес беше привлечен от участието на нашата сьученичка Божана Михайлова, която беше гримирана като чернокожо дете и активно участваше в действието. Тя и днес е сред нас и е активен член на Клуб „Трявна”.
Тук е мястото да направя едно пояснение. Артистката Мира Иванова („Сърбойката”) е сръбкиня, доведена в Трявна от нашия съгражданин Иван Партията, който е служил в Сърбия като войник. Природата е беше дарила богато и макар и без театрално образование, тя можеше да бъде артистка далеч извън пределите на Трявна. Съдбата обаче решила друго – да остане в малкия, но силно обикнат от нея град. Тя е майка на шоумена Миодраг Иванов и на Людмил Иванов, който е общественик и политически деец в Трявна.
Не съм свидетел на събитието, за което ще разкажа по-долу, но то беше впечатлило мнозина, които са ми разказвали за него. Става сума за един „футболен мач” на градския стадион между отворите на Тревненския театър и Държавния детски санаториум. Това се е случило през 1951 или 1952 година. Тогава у нас не е съществувал съвременния термин „шоу”, но този мач е бил истинско и.шоу и е бил посетен от много хора. Може ли да си представите, без смях до сълзи, бай Пенчо Армянов като вратар на театъра, (наричан „вуйчо Муки” по един от играните от него театрални персонажи). На вратата му е имало поставена театрална завеса, която се вдига, отваря и затваря по негово усмотрение. За разноцветните екипи няма да говорим. За останалите участници в двата отбора не мога да кажа нищо.
Този случай говори за стремежа на тревненци към спокоен и весел живот.
След Втората световна война и голямата икономическа криза България с чувство на дълг и международна солидарност подаде братска ръка на следвоенна Югославия. В редица градове на страната, включително и в Трявна, бяха изпратени бедни югославски деца. Дошлите при нас 30-40 деца (не претендирам за точност) бяха настанени в хотела на Тодор Попиванчев, намиращ се в горния край на града. Там сега е изложбеният център на Уста Дарин Божков. Населението на града прие децата като свои. Местен инициативен комитет определи известна издръжка за тях между по-заможните семейства. Създаде се една много приятелска връзка помежду ни, изразяваща се в много събирания и културни мероприятия. Със смях споделяхме помежду си като парола израза „Бегай, че дедо иде!”, когато видеха в двора на хотела строгия дядо Тодор.
Не си спомням точно годината, както и причината за това, но в Трявна пристигнаха няколко еврейски семейства, които също бяха приети дружелюбно от населението. Сред тях имаше и деца на нашата възраст, които бяха приети в нашето училище. Спомням си, че бяхме в един клас (тогава ІІ прогимназиален, сега VІ клас) с Грета и Паисий Лазар Надлер. В един от другите класове беше Исак. Силно впечатление ни правеше задължителното носене на жълта шестолъчна звезда на ревера на връхната дреха. Този знак явно ги е притеснявал, но те не са имали избор. Ние проявявахме тревненско гостоприемство и те се чувстваха като при свои.
В кафенето оживено се коментираха и футболните въпроси. През годините преди 1950, са идвали силни отбори, като „Хаджи Славчев” – Павликени, „Чардафон” и „Орловец” от Габрово, „Раковски” – Севлиево, както и един отбор от Търново, на който не си спомням името. През 1947 г. ни гостува и футболният отбол на „Локомотив” – София д тогавашните национални състезатели Симо Костов – вратар и Стой Недялков – централен защитник.
Нашият отбор много рядко губеше на собствен терен. И сега живеем със спомена за славните тревненски футболисти Стефан Мартев, Кънчо Поляков, Тотю Стоянов, Васил Цветков, Димитър Иванов – Даскала (учител в тогавашното Столарско училище, сега художествено училище по резбарство), Слави Янков – Гърка, братята Нено и Първан Михалеви, братята Борис и Любен Зидарови. През всичките тези години, а и след това като вратар на всички времена беше Атанас Тарапанов (Боко). Той дойде в Трявна като вратар на отбора на „Генерал Борис Копчев” от Свищов, вероятно в мач за зонално първенство и ние ги бихме с 1:0. Отличната му игра спаси гостите от много по-голяма загуба. Тогава още нямаше практика да се купуват играчи, но всяко правило си има изключения. Един от собствениците на текстилната фабрика „Свети Георги” (по-късно текстилен комбинат „Ангел Кънчев”, сега е в развалини) Стефан Димитров финансира отбора и Боко дойде при нас. Освен от паричната оферта той беше привлечен и от прекрасния тревненски климат, крайно необходим за болната му съпруга, но съжалени вече беше късно и тя почина наскоро след идването си в Трявна.
Независимо от многото победи на футболния отбор, не мога да не спомена и за единствената катастрофална загуба на отбора през онези години от „Чардафон” – Габрово със 6:1. Тази загуба тегнеше редица години върху спортната общественост. Както винаги, Цифуня и сега беше кратък и точен:
В ден прекрасен, хубав и слънчев,
разгромен беше „Ангел Кънчев”.
Ще спомена и по-новото поколение футболисти, също допринесли много за футболната слава на града: Христо Стоянов, Миню Петров, Христо Чехларов, Петър Иванов, Слави Каназирски, братята Колю и Пенчо (Царете) от Божковци.
Вероятно изпускам много хора и събития, но оттогава минаха много години, много вода изтече в Тревненската река …
Впрочем, в реката вече няма и вода, особено през лятото.