Четири години по-късно – yovko in a nutshell
СледващаЛунното момиче
Йовко Ламбрев	на 21 август 2004
Нямах потребност да продължавам напред – вече се бях докоснал с гората – по пътеката можех да стигна до Мозовоно (ударението е на второто о), където растат чудесни сърнели или Кероно (с ударено е), където събирахме шишарки и борина. Но там бих искал да имам някой със себе си, за да почувствам гледката или да опитаме заедно тръпчивия вкус на смолата. Реших да се върна…
Едва наближаваше десет, а слънцето не се търпеше вече. Клечково не беше окосено – тук също е известен змиярник затова не беше лоша идея да гледам повече в краката си. Отправих се към сливите ниско в дерето – една от тях беше любимата ми – не е много сладка, но има чудесен аромат на кайсия. Бях забравил коя е – трябваше да опитам от всичките. Намерих я и снимах едно от плодчетата преди да го погълна – получи се добра макроснимка (надявам се). Изкатерих се до коларския път и в засъхналата кал забелязах много животински следи, като направо ги нагазих, преди да се сетя, че това е чуден сюжет за моя фоторазказ. Намерих парченце от пътя, което не бе прегазено от грайферите на моите маратонки и направих поредната снимка, а после и на пътя, който кривваше покрай дърветата, а в далечината хълмовете зеленееха в борово тъмнозелено. Пак с кротка интонация придумах едно селско куче да ми позира, а на връщане минах покрай къщата на Даварата – един от култовите жители на селото. Той изправяше изкривени гвоздеи на двора си. Поздравихме се и го отминах.
Усмихнах се отвътре за сметка на всички умници, които ми говорят за утопии…