Вестоносиците, Богородичка, два разказа от Деян Енев - Факел
Начало Четиво Вестоносиците, Богородичка, два разказа от Деян Енев
После баба Витка умря. След нея и пещта рухна. Това не стана изведнъж.
Но пещта започна да се рони, гърбът й се изкриви, покривът пропадна вътре.
И сега вече на Великден всяка къща започна да си пече козунаците сама.
А някъде направо започнаха да купуват от магазина. Така със сигурност беше по-лесно. Но едно беше сигурно – никоя къща не оставаше без козунаци.
А самият аз така или иначе вече бях разказвал на дъщеря ми за козунаците, които печеше моята баба в едно друго, далечно село, през едно друго, далечно време, много години преди нейното раждане, когато аз бях малък. Тогава църквата в моето село беше със заковани врати. И Великден влизаше в къщите с козунаците и боядисаните яйца. И у нас имаше пещ, гърбава като костенурка,
в пристройката до къщата. Сега се чудя как баба ми успяваше да направи толкова много козунаци, големи и малки, златисти, гледжосани, накичени с орехови ядки.
Моята баба от другия край на България беше само три години по-голяма от баба Витка, но умря доста по-рано, едва прехвърлила седемдесетте. Виж, баба Витка беше жилава, изкара до деветдесет и нещо. Да ѝ се чудиш! Мъжът й беше загинал през Втората световна, тя сама отгледа двамата си синове. Докато тя беше жива, и пещта в нейния двор живееше. Когато умря, и пещта умря – бавно, не като хората, а както умират пещите: първо се изгърби, а после покривът пропадна вътре.
И ето, на Велика събота тази година дъщеря ми замеси тестото. Не беше много, един килограм тесто, стигна за три козуначета. Тя вече беше слушала за козунаците на моята баба. И беше виждала златното козуначено хоро към
двора на баба Витка. И дори беше участвала самата тя в него, един или два пъти, последна в редицата, малкото момиченце от края с най-малкото козуначе.
Довечера ще отидем за службата в църквата. От Софийската митрополия
ще са изпратили за Великденската служба в това село един от най-сърцатите софийски свещеници, отец Йоан Чикалов, а с него и един чуден-пречуден певец, с глас, голям като атонски кипарис, но мек като мехлем. Църквата ще
се напълни, хората ще стоят тихо, няма да има и пияни, както е било в предишни години. После всички ще излезем отвън, на стълбите и в църковния двор, където свещеникът ще прогласи – Христос воскресе! И народът ще отвърне – Воистину воскресе! И така три пъти.
После свещеникът ще рече – хайде сега, братя и сестри, да влезем пак вътре
в църквата, да се христосаме.
И ние ще влезем пак вътре.
Бел. ред – При Деян Енев е Вестоносиците като Мирносиците, от св. жени-мироносици
През лятото на 1992 г. в дома ни влязоха Пецата и Кайцата. Те бяха майстори от Ловешко. Кайцата беше турче, скромен, свит. Пецата беше отворко. Изкъртиха старата мивка в кухнята и започнаха да я градят наново. Чак после разбрахме, че опитът им се изчерпва със строеж на краварници. Отляха мивката от бетон, тя стана голяма, груба, като корито за водопой на добитък. Добре че в един момент през къщи мина чичо Венци, роднина на жена ми, майстор-фаянсаджия и по съвместителство представител на чуждестранна фирма за магнитни постелки. Като видя мивката, се хвана за главата и нареди на Пецата и Кайцата веднага да я изкъртят. Чичо Венци ходеше с бял панталон и приличаше на холивудски продуцент. Пецата и Кайцата наведоха глави и започнаха да къртят. А ние с чичо Венци се разговорихме, той ме попита с какво се занимавам, аз му казах, че съм без работа и той ми предложи да започна при него във фирмата за магнитни постелки като дистрибутор.
Седалището на фирмата беше в НДК. Отивах сутрин, приемах поръчките, натоварвах постелките, магнитните пояси, магнитните яки и прочие магнитни артикули в ладата и потеглях из София. На ден навъртах километраж колкото едно такси. Псувах шантавата номерация на жилищните блокове, катерех се по вмирисани на котешка пикня и зеле стълбища, влизах в сумрачни жилища, където ме посрещаха бледи старци. Те имаха почти религиозно отношение към магнитните постелки и плащаха веднага в брой. Това до голяма степен се дължеше на вярната стратегия на фирмата. Фирмата организираше евтини екскурзии за пенсионери с автобус до близки дестинации – Рилския манастир, Сапарева баня, Ресилово, гощаваше ги в някое ханче, а по време на пътуването и на обяда емисарите й не спираха да тръбят за панацеята, наречена магнитни постелки. След такова облъчване и след чаша-две вино на обяда пенсионерите още на връщане в автобуса правеха заявките си.
В късния следобяд, с провиснали от парите джобове на якето минавах през НДК да се отчета, и после се прибирах като труп в къщи. Пецата и Кайцата пиеха бири в разбития хол и ме чакаха да им платя. Ако се излъжех да им платя, те отиваха да видят жените си на село и ги нямаше по две седмици.
Така течеше лятото на 1992 г.
От онова лято си спомням един случай. Беше някъде в „Красна поляна”. Нарамил постелките, се качих по мръсното стълбище и натиснах звънеца. Отвори ми треперлив дядко, който едва влачеше чехлите си. Заведе ме в кухнята, където на кушетката лежеше бабичката му. Той издърпа възглавницата нагоре и тя се поизправи и се облегна на нея. Сетне бръкна под завивката, извади олющено портмоне и започна да брои парите за постелките. Попитаха ме дали ще пия кафе и аз кимнах. Дядото кипна ръж и леблебия в едно джезве, наля в чашка кафето и аз седнах на масата да го изпия. Разбра се, че децата им са заминали за Америка. Дядото сподели, че бабата до преди месец-два била добре, на крак, но напоследък се залежала. Тя слушаше разказа му и кимаше. И изведнъж взе думата.
– Аз чух Богородичка – каза тя.
Само преди година-две бях приел светото кръщение и бях много чувствителен на тази тема. Заслушах се с интерес.
– Имаме тука една църквичка. Напоследък започнаха да я изписват. Сложиха вътре скеле, дойдоха едни млади момчета и момичета. Но аз си бях свикнала и си ходя да си запаля свещички. И все я призовавам Богородичка, да ме чуе, да ми се обади, да се грижи за децата…
Един ден влизам в църквата и пак така започвам на глас. Чуй ме, Богородичке, обади ми се. И чувам глас от купола – тук съм. Щях да припадна.
Допих кафето, станах да си ходя. Дядкото ме изпрати до вратата.
– Нали разбра? Реставраторката била горе на скелето и си рисувала. Но жена ми не я вижда. Момичето помислило, че говори на нея. И се обадило – тук съм!
От онова далечно лято ми останаха няколко съкровища – това че научих кварталите на София наизуст, хумористичните образи на Пецата и Кайцата и разказът на бабичката за Богородичка. Интересно нещо, обяснението на дядото е избледняло, но нея я виждам много живо – как стои облегната на възглавницата в кухнята и как ми разказва дето влязла в църквата да си запали свещичка и започнала да нарежда: Чуй ме, Богородичке, обади ми се. И изведнъж чула глас от купола – тук съм!
Снимка: Румен Добрев, Площад Славейков
Предишна статия Разпети петък, Нощен Хоризонт, водещ Кармен Манукян
Следваща статияИде Възкресение Христово! Идат и Св. жени-мироносици…
Духознание 18.01.2020