Втора награда - Емануил Видински
Роден в гр. Видин на 27.06.1978 г. Завършва специалностите славистика и германистика в СУ "Св. Кл. Охридски". Носител на наградата за разказ на Националния конкурс "Рашко Сугарев" (2004). Автор на сборника с разкази "Картографии на бягството" (2005) и на романа "Места за дишане" (2008). От 2008 редактор в българската редакция на радио Дойче веле в Бон.
Егон ще срещне Линда осемнайсет години по-късно, на една своя изложба в Лайпциг. Ще я познае по тези плавни и тихи движения, които го очароват в детството му. Шумът наоколо вече няма да има значение, защото той ще си представя тишината, омекнала около жестовете. От дъното на галерията Линда ще му се усмихне. Двамата ще се избягват по време на цялата вечер, докато публиката не оредее и накрая Егон просто ще пристъпи към нея с лека усмивка и ще я покани на вечеря.
– Гледал си ме, докато се къпя? Не мога да повярвам.
– Всъщност гледах не толкова теб, то много не се виждаше, ами шуртящата по раменете ти вода, която не можех да чуя. Беше забавно.
– Никога не ми е хрумвало, че нещо може да се вижда. Всички се къпехме така. Дори баба ми.
– Доверието на селския живот.
– О, да – ще се засмее Линда с блеснали очи над чашата червено вино, – нещата и днес не са се променили.
– Искаш да кажеш, че когато си ходиш, отново се къпеш на открит прозорец ли? Кажи кога се прибираш, да взема и аз да си отида.