Една декемврийска привечер, тъкмо се готвех да си тръгна от работа, телефонът иззвъня и един приятен женски глас попита на френски:
- Може ли да говоря с господин Данаилов?
- Аз съм господин Данаилов.
- Господине, обаждам се от Министерството на културата на Франция и имам удоволствие да ви съобщя, че вие печелите втора награда на международния конкурс Русо и че нашето министерство и Министерството на външните работи Ви канят да получите наградата си в Париж през месец март по време на Панаира на книгата...
Тя каза и още нещо, но аз съвсем се побърках и нищо повече не разбрах. Единствено се осмелих да попитам защо чак сега има резултат от този конкурс с близо тригодишно закъснение.
Жената насреща се засмя :
- Ще ви кажа истината. Защото, когато конкурсът Русо беше обявен, на власт бяха социалистите, след тях дойдоха голистите и те отначало не желаеха да се захващат с нищо, което е било начинание на техните предшественици. Впоследствие обаче стана ясно, че в конкурса участват 566 кандидата от 30 страни и че ще бъде твърде неловко, ако страната организатор се откаже от неговото провеждане...
Боже, милостиви! И това ставаше във Франция - люлката на демокрацията.
Затворих телефона и останах вцепенен, после с трепереща ръка набрах номера вкъщи. Обади се изтънялото гласче на Йони. Съобщих й новината.Тя попита:
- Ама сериозно!
Тогава чух жена ми да казва високо:
- Баща ти печели награда на конкурса във Франция.
- А стига, бе! - възкликна удивен синът ми.
Не помня да съм получавал по-радостна вест през живота си. Може би само когато Емилиян Станев благослови първата ми книга. И изобщо аз се правя, че не искам да се хваля, всъщност искам, но мъчително се въздържам. Този път имаше защо. Оказа се, че първа награда на конкурса Русо не се присъжда или, както бе оповестено: В сърцето си журито, състоящо се от пристрастени познавачи на Русо, не можеше да отреди първата награда на друг освен на гражданина на Женева - елегантно, по френски. Но това означаваше, че аз съм победител!
В действителност конкурсът за написване на есе на тема: Дали възраждането на науките и изкуствата допринася за пречистване на нравите- повтаряше темата на конкурса, обявен преди двеста и петдесет години от Дижонската академия и спечелен от знаменития философ. Той се проведе на две равнища - национално и европейско. В България конкуренцията беше голяма - Блага Димитрова, Димитър Коруджиев, Владимир Левчев и още известни имена. Какви са били кандидатите от другите страни, не мога да гадая, с трета награда бе удостоен испанецът Мартин Алонзо Зарза, следваха французинът Жан-Бернар Патюре и румънката Маргарета Гиурчик. И тримата бяха преподаватели по философия. А аз... истината беше, че още като студент си блъсках главата с отношението наука-изкуство-нрави, писал съм статии, със Стефан Гечев с часове обсъждахме тази тема. Съдията и жълтата роза бе пиеса със сходни мотиви и в есето си използвах текстове от нея, чувствах се подготвен и достатъчно нахално се противопоставих на самия Жан-Жак.
Русо е казал: Не! Напротив! (тъй той е отговорил на зададения въпрос б.м.) Изрекъл е всичко бляскаво и красиво и ведно с това така се е объркал, че днес човек се удивлява как е възможно един толкова забележителен ум да изговори толкова големи глупости! Но в края на краищата само знаменитите умове са способни на велика глупост. На посредствените не им достига смелост!
Освен това безочливо начало, написах моето есе в 24 страници, точно толкова, колкото женевския философ. Ще ми се още малко да се похваля, но пред очите ми се появява образът на един благ човек, без чиято помощ сигурно нямаше да постигна този успех. Иван Оббов, милият Ванко, който преведе есето ми на такъв френски език и с такова философско проникновение, че веднага започнаха да се обаждат от Френския културен център и да питат, кой е моят преводач и могат ли да го използват за другите конкурсни работи. Дори французойката Мари Врина, която превеждаше българска литература и трябваше да редактира и посъкрати текста, за да излезе във списанието Commentere, създадено от прочутия Раймон Арон, призна, че не притежава лексиката на Иван Оббов. Съжалявам и че столетникът Христо Гетов Оббов не поживя още две години, защото той чу текста на моя ръкопис, вече не виждаше и не можеше сам да чете, но предрече: Ти ще спечелиш награда от този конкурс! Запомни ми думите. Каза го пред свидетели. Аз помислих тогава, че преценката му е повече от обич и си спомних за нея, едва когато отмина първият шемет.