Посещения: 30122
Агниешко!
Истината е, че съм от типа черногледи. Това не се отнася за вземаните от мен решения – когато се ангажирам в нещо, по-скоро вярвам, че ще успея. Но пък повечето мои спомени имат тъмен оттенък. По-лесно запаметявам неприятните моменти от моя живот (болка, нараняване...), отколкото приятните. Като чуя думата “Дарек” в паметта ми изникват откъси от най-различни случки и едва след известно време съм в състояние да изловя добрите сред тях. Не защото са толкова малко – а защото съм склонна да не ги забелязвам (негативните неща се записват с големи букви в подсъзнанието ми, позитивните – с малко шрифтче). Може би под влияние на родителите ми, които рядко забелязваха, когато правех нещо добре, а непрекъснато се съсредоточаваха върху моите недостатъци... Може би под вляние на центъра, където “даването на информация” беше задължение, т.е. трябваше да изтъкваме пред другите техните грешки (живях там повече от три години). Както и да е било, по-лесно ми е да описвам мошеничествата на мъжа ми, отколкото неговите заслуги. Същевременно дори това рязано петнайсет минути преди полунощ зеле е от значение... От известно време ми се върти в главата мисълта, че “може би вече не го обичам”. Ужасно съм изморена от цялата тази ситуация. Затова всяко негово протягане на ръка (дори и толкова дребно, като описаното в предишното писмо) укрепва моето душевно равновесие, като ми позволява за пореден път да повярвам, че нашият брак има смисъл.
Говори се, че “очите гледали, какво вземали”. Малко ме съмнява истинността на това твърдение. Хората се променят с времето! Често имам усещането, че от този Дарек, с когото се запознах преди седем години в центъра, почти нищо не е останало. Възхищавах се на неговия подход към правилата, които трябваше да бъдат спазвани в Монар – безусловна почтеност, липсата на каквито и да било спогодби. Виждаше се, че за него е наистина важно, да не се друса. В момента не ме вбесява толкова факта, че опитва (а може би само планира да опита) да запие импланта, колкото това, че ме гледа в очите и ме лъже. И постоянното “аз съм честен спрямо теб, ти беше тази, която ми изневери”. Наистина, верен ми е (поне така ми се струва), но пък за колко други важни неща ме е лъгал!
Мислех, че ще е другояче, но този имплант не ми дава много спокойствие. Дарек не се прибира “в състояние на безтегловност” – това май е единственото предимство, макар и все пак огромно. Работи от сутрин до вечер (на стената в центъра висеше таблица с няколко точки на тема: “какво да направиш, за да не се излекуваш” – сред тях като някакъв вол изпъкваше “бягство в работа”). Няма време да разговаря с мен, да си играе с децата. И преди нямаше, но тогава пиеше... На всички мои упреци отговаря по един и същ начин от рода “вземи по-добре да изчистиш”. Дори когато не е разхвърляно, а и почти никога не е, тъй като децата ходят на детска градина и нямат много време да обръщат къщата нагоре с краката.
Имплантът му го препоръча специалист с няколкогодишен опит (“нашият” център е един от първите възникнали в Полша). Познавам няколко души, които благодарение на него са престанали да се друсат и сега водят нормален живот. Познавам и такива, които след два-три месеца прекъсваха лечението, после пак се връщаха в Монар и така до безкрай. Както и такива, които – като Дарек – преминаха от друсане на пиене. А, и един алкохолик, който в центъра спря да пие. Само един... макар да е вярно, че по време на моя престой там нямаше много алкохолици. Преди идваха да се лекуват предимно друсащи се с опияти. От цяла Полша, понякога от Беларус и Русия. Сега са различни времена, различни наркотици. Но това място по-скоро не е подходящо за лечение на алкохолизъм.
Понякога ми идва на ум, че най-добре ще е да престана да се занимавам с пиенето или непиенето на Дарек, с неговия имплант и т.н. (интересно как раната му спря да забира, веднага щом му предложих да отиде на преглед при лекаря, който му имплантира есперала – чудо или какво?). Никакви караници по тази тема, никакви намеци да се захване в крайна сметка с лечение... Може би тогава ще се нервирам по-малко. Да прави, каквото ще. А ако ми скрои някой номер – изчезвам без предупреждение. Този път със сигурност... толкова пъти вече го заплашвах: “Още веднъж и заминавам” (и все оставах), че накрая престана да се притеснява, последния път дори ми изтърси: “Бе отивай на майната си”. Ако наистина си тръгна, със сигурност ще се замисли... Обича ме, следователно може най-накрая да предприеме някакви мерки, за да спре да пие...
Поздрави – Анка
разговарях наскоро с мъжа ми за зелето и нещо му разказвах, и изведнъж, докато говорех, ме осени. Не можеш да обичаш някого заради нещо или въпреки нещо, някак си не е правилно. В този ред на мисли аз би трябвало да обичам Кжиш за това, че толкова вкусно готви, а ако направи нещо лошо, то би трябвало веднага да неутрализира неговото готвене. Разбираш ли? – не бих могла да се радвам, че мъжът ми е готин, а само ще се занимавам с отбелязването на плюсове и минуси. Нямаше да има място за любов. А аз го обичам такъв, какъвто е.
Още веднъж повтарям – би трябвало тотално да съм изперкала, за да опитвам да ти намеквам, че не обичаш мъжа си или че не трябва да го обичаш, но може би си заслужава да помислиш, каква е тази твоя обич и за какво ТИ е нужна тя... Няколко пъти са ми писали различни момичета и техните писма бяха горе-долу такива: "Имам връзка с мъж, но той май има проблем, защото многократно се напива и на всичкото отгоре си имплантира есперал, и какво да правя". Тогава винаги им пишех какво означава алкохолизъм и какво е да бъдеш с алкохолик. Да бъдеш с алкохолик означава да приемеш факта, че си с АЛКОХОЛИК. Трезвен или пиещ – завинаги ще си остане алкохолик. Струва ми се, че не разбирах докрай собствените си думи, това беше интуиция и някакъв опит да преведа на полски случващото се между мен и Кжиш. Всъщност едва днес разбрах това, което самата аз пишех много отдавна. Обичаш, защото това е твой свободен и съзнателен избор. Междувременно можеш да се радваш на хубавите неща. Можеш да страдаш заради лошите. Можеш да прекратиш връзката поради лошите... Можеш завинаги да прекъснеш всякакъв контакт с този човек – за собствено добро. Но това не означава, че трябва да се откажеш от любовта, че трябва да я отречеш, оплюеш и да унищожиш следите й. Любовта е нещо хубаво, любовта наистина обогатява, дарява те с топли спомени през студените дни, които те карат да се усмихваш, а не да плачеш.
Пишеш, че си склонна към черногледство, аз пък смятам, че по този начин се стараеш да оправдаеш факта, че се чувстваш "зле" по отношение на вашата връзка. Твоите чувства не са лоши, лоша е ситуацията, в която се намираш... Оценяването поведението на резидентите на Монар – превъзходен инструмент за промиване на изцяло дрогиран мозък и за учене на самоуверени и напълно сбъркани кученца, какво е животът, за тяхно добро и спасение – е напълно безполезно в нормалния живот. В нормалния живот не си казваме: “Това го правиш добре – това зле”. В нормалния живот казваме: “Махни ми се от главата” – тоест – “твоята лична свобода толкова се е подула, че руши моето пространство, а докато не навлизаш в моето пространство – можеш дори и да си скочиш на главата от някой мост”. В нормалния живот не казваме: “Обичам те, защото си добра в това и онова”, ами просто “обичам те”. А това или онова може само да допринесе за това, да погледнем на нашата любов по друг начин. Ние. Не обектът на нашата любов...
Дарек е човек. Не е чудовище или ангел, който се е променил. Има си своите добри и лоши страни като всеки от нас. И допълнително е наркоман и алкохолик. Като алкохолик и наркоман, който не е достигнал дъното, ще мами, лъже, наранява и руши всичко по пътя си, само и само да му е удобно да живее и да пие – такъв е механизмът, друг няма. Той не е с труден характер, не е и твоя вината, че помниш черните моменти – ТАКЪВ Е СЪВМЕСТНИЯТ ЖИВОТ С АЛКОХОЛИК! Пълен с болка и страдание. Може да не искаш да търпиш тази болка, което не означава, че трябва да се отречеш от любовта си към него и да стъпчеш хубавото. Може да стигнеш до извода, че тази болка е изопачила твоята любов и вече не знаеш какво започва тук, а какво свършва там. Ако решиш да напуснеш – ще ти липсва ли твоята любов...? Ако я изхвърлиш от паметта си и продължиш само със спомените за лошите неща – да, да, да!!! Минала съм през това, помня!!! Ако обаче помниш, какви са били причините за твоето решение, без да отричаш любовта – вече никога няма да направиш същата грешка и няма да търсиш в него или в някой друг – подсъзнателно (това вчера не го написах) – същите пориви.
Забрави глупавите поговорки, като "гледали вземали", става, ако пазаруваш, с хората не е така. Омъжвайки се за наркоман, си можела да знаеш (не си можела!!!!!!!!! НЕ СИ МОЖЕЛА!!!!!!! това няма как да го знаеш!!! няма начин да го знаеш...) само едно – не познаваш деня и часа. Когато живееш със зависим партньор, знаеш само, че днес той е трезвен. Понякога това "днес" отнема години, но ти се радваш единствено – или дори чак – на предстоящите 24 часа! Това означава да си партньор на алкохолик, наркоман... Единствената константа е – променливата. Тук няма "винаги" и "никога". Има днес и само днес и аз съм щастлива с това днес. Ако днес изведнъж свърши – ще бъда щастлива, че толкова дълго продължи. И малко плачейки, малко усмихвайки се – ще се погрижа за себе си. Макар да обичам Кжиш. Защото обичам Кжиш...
Не размишлявам върху неговото пиене или трезвеност. Много ясно, че си мечтая винаги да е трезвен, но не го принуждавам да ходи на сбирки, не го питам за алтернативни форми на терапия, не му правя намеци нито го изпращам, когато излиза от вкъщи, със сандвичи и със “само недей да пиеш”. Правех така и за малко да откача. Беше ми тежко, непрекъснато се страхувах, страхувах се от всичко, от тряскането на врати, от кървясалите очи, от мириса на мента, от петминутното закъснение, от телефона, от странните премълчавания – ОТ ВСИЧКО. После се примирих със своя страх. После избеснях, че изобщо трябва да се страхувам! После пак се рпимирих със своите чувства. И след години съм тук.
Не се отнасяй към евентуалното ти заминаване като към средство за спасяване на брака ти. Ако решиш да го напуснеш – повярвай ми – няма да го направиш, за да спасяваш брака си, а заради себе си и децата. Ако поискаш да напуснеш, за да спасяваш брака, ще се върнеш още на прага с чувството на погнуса от самата себе си и с една такава смърдяща и топла надежда: бла, бла, бла.
Колко от тези неща ги ИМА в твоя брак?
Спаси себе си, тогава може би ще имаш сила някога да спасяваш брака си.