УЧАСТИЕТО НА ГЪРЦИЯ В СЪСИПВАНЕТО НА САНСТЕФАНСКА БЪЛГАРИЯ, СПОРЕД ПРОФ. ИВАН ДУЙЧЕВ
В момента има 505 посетители в сайта
Посещения до сега: 8108172
Българската общественост е добре запозната с ролята на Цариградската патриаршия и на гръцката държава в развитието и разрешаването на българския църковен въпрос. Сега ще имате възможност да се запознаете с една тема, малко позната, макар и неотделима от общото антибългарско настроение и действия в нашата южна съседка.
През 1944 г. в самото навечерие на 9 септември 1944 г. излиза една не голяма по обем книга на видния български учен проф. Иван Дуйчев „Страници от българското минало“. Съдбата на тази книга не е много ясна, но тя бързо изчезва от тогавашния книжен пазар. Тя става рядкост и сред антикварните книги през по-късните десетилетия. Няма да се спирам на нейното съдържание, макар че то вероятно се оказва решаващо и за по-нататъшната съдба и за репресиите над големия учен със завиден международен авторитет.
Проф. Ив. Дуйчев е известен не само като водещ медиевист, но и като един от най-добрите палеографи и образовани архивисти. Езиковата му подготовка е също на много високо ниво, като освен главните европейски езици, той познава и старите латински, старогръцки, византийски и старобългарски. Това му дава възможност да работи със старите ръкописи без посредничеството на допълнителни преводачи.
Такъв е случаят и с по-долу предлагания ви материал. В него проф. Дуйчев прави обстоен преглед на излязлата антибългарска литература, както в нашата южна съседка, така и за нейния сериозен пробив сред западната общественост служейки си с лъжи и манипулации още от преди век и половина.
Основните теми, които се опитват да прокарат тогавашните гръцки драскачи и фалшификатори са по въпроса за българското присъствие в Македония, Тракия, Беломорието, както и в Южна България. В много отношения тази нискокачествена пропагандна литература се оказва решаваща при разгрома на Санстефанска България и като сериозно основание за свикването на Берлинския конгрес. Пред света гръцките автори, в повечето случаи действащи анонимно, представят дори орязаната в Сан Стефано България като сериозна заплаха за гръцките интереси и за гърцизма. От историята е известно и каква борба се води в Източна Румелия в периода от 1878 до 1885 г., за да може източнорумелийските българи да преодолеят гръцката заплаха за народа ни в тези хилядолетни български територии. От този материал на проф. Иван Дуйчев читателите ще могат да си направят изводите, че за разгрома на Санстефанска България и за разчленяването на земите и народа ни имат „заслуги“ не само тогавашните Велики сили, заседаващи в Берлин, но и Гърция, която само преди дни успя за разреши в своя полза и македонския въпрос, след по-рано решения в нейна полза тракийски въпрос, узаконявайки вече окончателно една неправда започнала в Букурещ през 1913 г. и продължила през Ньой през 1919 г., през българо-гръцките изселнически спогодби от 20-те години на 20 век, минала през Парижкия договор от 1946-1947 г. и завършила край брега на Преспанското езеро.
Разсъждаването и коментирането върху Иван-Дуйчевите текстове е една изключително трудна задача. Затова смятам, че читателите ще научат повече и по-качествена информация отколкото аз да им служа за посредник.
Този текст на проф. Иван Дуйчев повторно никога не вижда повече бял свят. Затова много от нашите читатели ще имат възможност да се срещнат с безкомпромисното излагане на фактите и събитията от този бележит наш учен.
Тази статия се печати в нейния пълен вариант, без каквато и да било моя намеса.
РАЗГРОМИТЕЛИ НА САН-СТЕФАНСКА БЪЛГАРИЯ
Едно от най странните събития в средновековната история е, несъмнено, създаването и утвърждението на Византийската империя. Докато западната част на старата Римска империя още през V век паднала под напора на завоевателите, които идвали откъм север, Източната Римска империя останала да просъществува цяло хилядолетие. На що се дължи тази жизненост на остарялата империя ? Това не може да се обясни, разбира се, нито с особеното географско положение на новата имперска столица, нито пък с владението на богати и плодородни земи. Носител на държавната мощ е, безсъмнено, народността и затова там именно трябва да се търси разгадката. В края на Римската империя гръцката народност отдавна била в пълен упадък. Не на нея, прочее, може да се отдаде този разцвет, преживян от Източноримската или Византийската империя. В течение на няколко века в повечето от земите на тази империя се настанили многобройни пришелци из отвъддунавските области. Империята лесно успяла да се справи с тях: тя постепенно ги смляла в своето огромно тяло, обезличила ги народностно и сама погълнала техните жизнени сокове и сили. Византийската империя никога не създала някаква „византийска народност“, нито пък нейни истински носители били гърците. Именно тези „варвари“ – готи, алани, хуни, славяни и дори първобългари й дали жизнени сили, за да я възродят. Никъде другаде така сполучливо не може да се приложи твърдението на неотдавна починал чужди учен, че именно „варварите“ водят към възраждането на народностите ... В края на своето съществувание Византийската империя била сведена до пределите, които в древността били населявани от гръцката народност. Някогашните гръцки земи, обаче, през дългите векове на Средновековието преживели дълбоки промени. В тях още в Ранното средновековие се настанило многобройно българо-славянско население. За зла участ, то останало почти напълно откъснато от Средновековната българска държава. Поради това, то постепенно се поддало на влиянието на византийската политика и култура. Това народностно обезличено българо-славянско население довело до обновяването и подмладяването на гръцката народност. След завладяването на Цариград от страна на турците, подмладената гръцка народност чувствувала достатъчно сили, за да продължи борбата за своето утвърждение. Повторило се, прочее, онова, което поет от латинска кръв заклеймил след покорението на древните гръцки земи от легионите на Рим. Както тогава „победената Гърция победи оръжието на победителя“, така и сега представители на гръцката народност съумели в течение на времето да достигнат до ръководни места в турската държава.
От своето минало – Древност и Средновековие – гърците на новото време добре научили много неща. От историята на Византийската империя те умело извлекли, на първо място, поуката чрез претопяване на чужди народности да засилват своята численост и да укрепяват жизнеността си. В течение на турското робство не един от представителите на гръцката народност мечтаел за възстановяването на някогашната Византийска империя в най-ширните й граници. Във времето на новогръцкото възраждане така назованата „велика идея“ на гърцизма представяла в политическо отношение не толкова стремеж да се възвърнат земите, които някога били съставна част от Византийската империя, колкото да се претопи напълно онова чуждо по кръв население, което през вековете се настанило по тях. В това отношение първи примамки за гръцките въжделения представяли Тракия и Македония, чието население още от Средновековието било българско по произход и съзнание. С желанието да се утвърди трайно гръцкото културно и политическо влияние в тези области трябва да се обясни, на първо място, онази упоритост, с която Цариградската патриаршия се борела против българските искания във времето на църковните борби. Гръцкото духовенство, висше и нисше, през цялото време на гръцкото народностно възраждане, та до нови дни, стояло начело на всички народностни прояви на гърцизма от политически и културен облик. Така напълно естествено било, то да стане носител и изразител на великогръцките тежнения в борбите с българите.
Създаването на Българската Екзархия и, с това, утвърждаването на българската народност нанесли първия тежък удар на тези гръцки мечтания. Когато, обаче, наближили годините към времето на българското Освобождение, за гръцките родолюбци настанали още по-тежки изпитания. Техните мечти да се настанят в българските области били силно застрашени. Заредили се низа от събития, които допринасяли за утвърждаването на българската народност, но същевременно внасяли смут в душите на онези, чиито погледи били насочени към българските земи. Трябва да се признае, че гърците не се отчаяли изведнъж от борбата и напрегнали всички сили, за да я спечелят Постъпките на гръцкото правителство съставяли само дял от онази обширна дейност, която гърците проявявали в тези години. Редом с тях гръцката общественост подела борбата и на друго поле – в книжнината. В продължение на няколко години от гърци били издадени на гръцки и, главно, на чужди езици няколко книги и книжлета, в които се утвърждавали и разяснявали гръцките притезания. Тази пропагандна книжнина не бива да бъде отминавана без внимание. Тя е свързана със създаването на българската държава. В тази книжнина, като по някакво общо нареждане, се изтъкват почти едни и същи схващания и притезания относно Тракия и Македония. Както исканията на гърцизма от онова време насам не са променени, така неизменни са останали и доводите, които се изнасят в подкрепа. Някои от тези творби на тогавашната гръцка политика заслужават особено внимание, защото се занимават изключително с въпроса за границите на българската народност и държава.
Цариградската конференция, която се състояла в турската столица от 23 декември 1876 г. до 20 януари 1877 г., с признанието за български на редица области от Тракия и Македония, представяла неприятно събитие за гръцките въжделения. Още при подготовката на конференцията гърците опитвали да противодействуват. От това време произхожда една гръцка брошура, надсловена „Внимание за Балканите!“ (Attention aux Balkans) (Attention aux Balkans! Par X***, Bucarest, 1876). Това творение е безименно, но неговият съставител владеел перото и познавал гънките на гръцката политика. Той произхождал от правителствените гръцки кръгове, затова ръката му се простирала на широко. В 1876 г. неговата книжка излязла на френски в Букурещ и на английски в Лондон. Две години по-късно, изглежда в надвечерието на Берлинския конгрес, тя излязла пак на френски в ново издание, но този път във Виена. Излишно е да се излагат всички твърдения на неизвестния съставител. Основа на цялото изложение представя мисълта, че Тракия и Македония не са български земи, тяхното население не е българско. Според съставителя, българите са народ от чисто турански произход и населяват само днешните севернобългарски земи. Поради това, постановленията на конференцията, що се отнася до Тракия и Македония, трябвало да бъдат отхвърлени. Картите на Шафарик и на някои немски учени (напр., X. Киперт) представяли „фантазия“. Особено е възмутен писачът от това, че някои назовавали Пловдивската област „Добалканска България“. Но нападките не спират тук. Непознатият писател изтъква, че „вековете на робство и невежество“ са помрачили и отежнили съзнанието на българите, които нямали своя книжнина и своя история, поради което се принуждават да приемат облика на гърци. Българите, по думите му, са „земеделски и беден народ“, който стои много по-низко на обществената стълбица, отколкото гърците... Изглежда, че нападките, против които ратувал Паисий, не изчезнали от устата на гърците дори през втората половина на XIX в. Няколко страници са посветени на църковните борби, при което авторът опитва да оправдае действията на гръцкото духовенство. Него особено го вълнуват разпоредбите на султанския ферман, с който се урежда въпросът за Българската Екзархия и главно онзи член, що засяга областите със смесено население. Чрез фермана, според него, се създавала „една славянска народност, непозната до това време“. Провъзгласяването на схизмата представяло, по негово мнение, най-доброто средство да се попречи на Българската Екзархия да погълне гръцките общини в областите със смесено население.
Трябва човек да прочете онези страници от тази книга, в които се говори за българското минало, за да разбере пълната безогледност, с която гърците се нахвърлили върху своите северни съседи. За автора българите са народ без книжнина, без история и вяра, без език. „Техните предания, които заместват историята, нямат никаква привлекателност пише той. „Този народ се състои от селяни и стотина учители, докато средната класа е незначителна. Селяните, без изключение, всички са невежи и биват водени от учителите, които са истинските господари на положението“. За непознатия грък, този народ бил неспособен да живее в собствена държава и да води своя политика.
След всички тези нападки, авторът на книжката се спира на своята основна мисъл. Той изтъква, че вниманието на европейската дипломация трябвало да се насочи към Балканите и да не позволи разширението на българската държава. Той настоява на българите да не се дават никакви права над областта на юг от Стара планина. Особено силно е смутен той от поддръжката, която държавници като Гладстон оказвали на българските искания. Въздигането на едно голямо българско княжество той свързва със съдбата на цялата Британска империя. Той настоятелно иска „да не се признава по начало никакво право на българите върху областите, разположени на юг от Стара планина, нито пък друга граница на юг, освен старопланинската верига“. Последните му думи са отправени към представителите на английския народ, които водели „непредвидлива" политика. Всека подкрепа на целостта на българския народ щяла да се окаже гибелна да островната империя. В такъв случай трябвало да се каже, че „Великобритания отива към своята гибел, тикана от неизбежна съдба, и че предсказанието на изгнаника на света Елена се изпълва“.
Тези заключителни думи показват, без всяко съмнение, голямото озлобение, с което било посрещнато от подобни синове на гръцкия народ създаването на Българското княжество. Враговете не подбирали средства, за да се борят. Потребно било да се очерни българският народ, да се изтъкне неговата неспособност да живее самостоен политически и културен живот, а създаването на неговата държава да се очертае като смъртна заплаха за една или друга западна сила. Събитията изненадали света със създаването на Сан-Стефанска България. Непознатият писач издал отново своята книжка, като направил кратка добавка. Там той отново настоява на своите основни мисли, че българската държава трябвало да се ограничи на север от Стара планина. Наистина, бихме могли спокойно да отминем подобни изблици на озлобение. Те изразяват, обаче, официалното схващане на тогавашната гръцка държава, па и днес вълнуват душите на нашите южни съседи. Най-странното било, че само няколко месеца след явяването на второто издание на тази книжка, съдбините на Българското княжество били прекроени тъкмо въз основа на подобни разбирания. Всичко това не било никаква сляпа случайност. Нашите съседи гърците, очевидно, имали немалка вина за тези нови злочестини, които се изсипали над българския народ наскоро след Освобождението и останаха да го гнетят до нови дни.
Има нещо извънредно величествено в цялото наше освободително движение през миналия век. Един народ, след вековни страдания, се събуждал и възкръсвал за нов живот. Той разтръсвал снагата си, за да се освободи от своите окови и да придобие отново свободата, загубена преди почти половин хилядолетие. Едва ли синовете на този народ, които стоели на чело на неговото освободително движение, можели искрено да се надяват, че със собствените си сили, със своята неопитност и безоръжност ще бъдат в състояние да се справят със своя поробител. Въстаническите движения трябвало повече да привлeкат вниманието на света към него: те трябвало да засвидетелствуват неговата зрялост, желанието му да живее свободен живот, достойнството му да има по-добра участ. Огромните жертви, които били дадени, наистина намерили отклик както на Запад, така и в руската земя. Съвсем иначе, обаче, погледнали на тези прояви на българския народ сърби и гърци. Освободени преди това поради редица благоприятни обстоятелства, те се залъгвали от упования да си поделят онова наследие по балканските земи, което оставало от тяxната доскорошна владетелка. Но това били области, които само политически принадлежали на Османската империя, докато по народностен състав били напълно български. Възможността да се възстанови българската държава се явявала като страшна пречка за осъществяването на техните въжделения. Явявала се нова сила, която изпъквала не като участник в дележа на чуждо, мечтано наследие, но сама можела да изяви най-законни права въз основа на исторически и народностни начала.
Гърците посрещнали българското освободително движение и зараждането на съчувствие към българския народ всред западния свят особено враждебно. Те били забравили, например, онази щедра подкрепа, която само няколко десетилетия по-рано им оказали българите. Безчетни са податките, които показват колко голямо участие са взели българи в гръцкото освободително движение. Тези чада на българския народ, очевидно, забравили всички злини от миналото и дали кръвта си и средствата си за освобождението на своите съседи, с надежда сами по-късно да получат подкрепа в отплата. Гръцките родолюбци, обаче, съзирали в българското политическо освобождение заплаха за своите тъкмежи да обсебят български земи. Повторило се онова, що български владетел още от първата половина на IX век съзрял в отношенията между двата народа и изразил в своя каменен надпис от Филипи: „Много добрини сториха българите на гърците, обаче гърците забравиха. Но Бог вижда...“. Така, в надвечерието на нашето Освобождение гърците, вместо да окажат каквото и да било съдействие или поне да запазят равнодушие по отношение на събитията в българската земя, се заели да противодействуват най-упорито. Гръцките усилия били насочени предимно към Запада, гдето трябвало, в същност, да се реши до голяма степен въпросът за създаването на българската държава. Чрез поставени лица чужденци или направо чрез гръцки книжовници, те побързали да обнародват съчинения, главно на чужди езици, насочени против българския народ. Всичко това, трябва да се признае, било уредено твърде широко и умело. Така, през 1877 г. – в надвечерието на нашето Освобождение – била обнародвана от името на едно поставено лице – англичанина (?) Едуард Станфорд брошурата: „Етнологическа карта на Европейска Турция и на Гърция заедно с бележка за настоящето разпределение на народностите на Илирийския полуостров, със статистически таблици“. (Еd. Stanford, Carte ethnologique de la Turquie d’Europe et de la Grece et memoire sur la repartition actuelle des races dans la Peninsule Illyrique avec tableaux statistiques, Paris, 1877.) От това съчинение излезли, все през същата година, издание на английски език в Лондон, на френски в Париж и на гръцки, от името на „доктора по право“ Ираклий Лазаридис, в Атина. Напразно човек би търсил нещо ново в тази книжка от три печатни коли. Надсловът на съчинението е, наистина, твърде широк, но вниманието на съставителя е било насочено главно към българите и гърците. Колкото и странно, в основата доводите са същите, които са вече дадени в безименната гръцка брошура „Внимание за Балканите!“. Това безименно гръцко творение не само е използувано, но е посочено изрично, като са дадени извадки. Поставеният съставител се явява, без съмнение, само пряк изразител на гръцките схващания.
След като прави преглед на балканските народности, съставителят се спира обстойно на българите. Според него, те били образувани от смесването на монголи и хуни и имали в жилите си много татарска кръв (Les Buigares sont un peuple mixte, forme par la fusion de Mongols et des Huns, et qui a beaucoup de sang tartare dans les veins). За гърците от това време е било извънредно важно да охладят съчувствието, което българският народ намирал всред русите. Поради това въз основа на едно неточно разбрано твърдение из съчиненията на П. Й. Шафарик, съставителят на тази брошура твърди, че българите съвсем не са били от славянски произход. Той пише, че българите изявявали своята славянщина само от късо време и то очевидно със съвършено користни съображения. Така, не било трудно да се извади заключението, че е съвършено погрешно да се говори за „погърчени славяни“ в южните части на Балканския полуостров. Все пак, нашият автор е трябвало да направи едно ценно признание. „Несъмнено е, пише той, че още от времето на тяхното начално установяване на юг от Дунава българите почти всегодишно са предприемали нападения в Илирик. Те разрушили градовете, стигнали до самите врати на Цариград и продължили своите опустошения към юг, дори до Пелопонес. Но, както толкова други орди на нашественици от Средновековието, те били отблъснати и се оттеглили, като оставили след себе си само незначителни поселища, които не след много са били погълнати от местното население, което било много по-здраво и по-цивилизовано. Следи от тези поселища се срещат само в географски имена, странни и вече изхвърлени от употреба“.
След като смята, че е доказал по този начин непринадлежността на южните земи към българската Родина, авторът бърза да добави, че по негова преценка единствената област, която е населявана неоспоримо от българите, винаги е била „земята между Дунава и Стара планина, сиреч старата римска провинция Долна Мизия“. Срещу това се изтъква, че областите Северна Тракия и Македония никога в течение на последните седем века не били населявани трайно от българи и тези не били създали там никога някакви значителни поселища. Отново е подета и тук мисълта за „гръцкия произход“ на по-голямата част от българите в Тракия и Македония и за т.н. „българогласни“, които били повече гърци, отколкото българи, като се отличавали от населението в крайдунавските области. Прави впечатление, че и тук се повтаря случаят, когато самият грабител на чуждото се мъчи да обвини другите, ограбените, за да избегне сам обвинението в грабителство. Може би, от друга страна, някои от изброените в тази част на брошурата доводи да са твърде убедителни за люде от Запада. Но тези доводи са така жалки и дори смешни в очите на всички, които познават истинските отношения. Употребата на „потурите“ или на „калпака“ не може, например, да бъде смятана за никакъв белег, който отличава българите от крайдунавските или от южните български земи. Това може да твърди само най-повръхностен наблюдател. Смешно е твърдението, по нататък, че езикът на българите от Северна България се различавал от езика на населението в южните области, гдето се говорело „по-лесно и по-приятно“ наречие, с примес от гръцки думи. Онези думи, които нашият съставител посочва като особености на южнобългарския говор, могат в доста голяма част да се намерят и в говора на другите български покрайнини. Такива са думите: „аргатин“, „друм“, „ефтино“, „калем“, „кромид“, „синор“, „калесвам“... Разбира се, наличността на подобни думи от гръцки произход в българските говори далеч не може да се вземе като доказ за гръцкия произход на населението на една или друга по-крайнина. Те са плод на културно влияние, което е лесно обяснимо. Но ако в гръцкия език съществуват десетки български заемки – местни наименования и обикновени думи, не би ли могло с това да се докаже нещо подобно за най-далечните гръцки области?
През втората половина на XVIII век и дори в началото на XIX век в българските земи се долавя, наистина, силно гръцко влияние, провеждано и насаждано предимно от гръцкото духовенство – служител на гръцката народностна мисъл. Това е същото гърчеене, против което се обявява Паисий в своята „История“. Дори един чужденец, като френския консул в Солун Кузинери, е отбелязал тази отрицателна проява на заможни и образовани българи, против която така ожесточено е трябвало да воюват нашите възрожденци. Той сам пише, че по негово време „българи се хвалели, че били гърци... защото те сякаш вярвали. че са по-знатни, когато следвали гръцките училища и когато са придобили знания, които само по себе си българското образование не може да им даде...“. Но и това може така малко да послужи като доказ за гръцкия произход на това българско население, както и обстоятелството, че в известни среди народностното име „българин“ добило обидно значение. И именно тук се долавя най-злотворното влияние на гърците, които в стремежа си да обезличат българското население се постарали да дадат такъв облик на българското народностно обозначение. Тук повече от всякъде се долавя голямата омраза на гърците против „варварския български народ“, който, все пак, неведнъж със своята военна мощ е докарвал в страх и трепет средновековните ромеи и съвременните гърци.
След създаването на Българската Екзархия една част от южнобългарското население, под силния натиск на гърците, останала подвластна на Цариградската патриаршия. Гърците в миналото, както, впрочем, и днес, винаги напълно изкуствено си играеха с това обстоятелство, като желаеха да изтъкнат, че тези „патриаршисти“ не били в същност никакви българи, а гърци. Отдавна вече вярата е престанала да бъде единственият и изключителен белег за народностната принадлежности та да се правят подобни заключения. Ако това бе така, то би значело да признаем за италианци, например, едни от първите наши родолюбци, като Петър Богдан или Петър Парчевич, и то само въз основа на обстоятелството, че те са признавали върховенството на папата.
Теориите на немския учен Фалмерайер засегнали, несъмнено, твърде дълбоко гръцката чувствителност. Защитникът на гръцката народност Станфорд или неговите гръцки вдъхновители, не забравили да хвърлят камък и върху неговото име. Като се позовава на един от неговите критици, именно К. Хопф, Станфорд пише, че тази теория била бляскаво опровергана, и че гръцката народност, „ако и да била погълнала многобройни чужди елементи“ (malgre l’absorption de nombreux elements etrangers), била запазила своята чистота и самобитност „от Омировско време насам, но бранителите на гръцките притезания върху Беломорието са разполагали с един особено убедителен довод в очите на своите западни приятели, англичаните. Това е обвинението, че с указването на славянския, сиреч българския облик на южните балкански земи, била преследвана целта да се овладеят от трета сила бреговете на Бялото море. Едва ли би могло да се измисли по-низко обвинение, което да настрои против българите онези западноевропейски сили, които имат известни интереси в тези области.
Във втория дел на книгата са дадени статистически податки за балканското население, точно за Европейска Турция и за островите. Тези податки, обаче, са също извратени. Така, според посочванията на автора, там обитавали 750 000 турци, 2 940 000 гърци и 2 650 000 българи, при общ брой на населението 9 350 000. Разбира се, от това число, по общите построения на автора, би трябвало да се извадят т.н. „българогласни“. Трябва да бъдем признателни, въпреки всичко, на съставителя на брошурата, че е признал такова голямо число за българското население, което дори и по негови думи не било много по-малочислено от гърците.
След всичко това следват сведения за „духовното движение“ в земите на полуострова. Според твърденията на автора, най-много били изложени на „панславистична пропаганда“ Тракия и Македония, но и там доколкото съществували негръцки училища, техните учители били изпращани главно от Русия. За да се докаже предимството на гръцките училища и с това гръцката принадлежност на тамошното население, дадени са таблици за съществуващите гръцки училища. За преценка на тези таблици би било достатъчно да се каже, че са изработени според податките на прочутото гръцко родолюбиво книжовно-просветително сдружение, познато под име „Цариградски силогос“... Биха ли могли, обаче, тези податки да докажат, че населението във Варна, Силистра, Шумен, Тулча, Русе, Балчик и другаде е гръцко? Биха ли могли, по-нататък, тези „доводи“ да убедят някого в „пълната принадлежност на Тракия и Македония на гръцката народност“, което представя основното твърдение на автора и което е повторено така често в неговата творба?
Най-чудната отлика на тази книжка представя, обаче, онази „етнологическа карта“, която е прибавена накрая. В нея на българската народност е дадена само малката област между Видин, Стара планина и вътрешността на черноморското крайбрежие. Земята на юг от Стара планина, с Радомир, Ихтиман, Казанлък, Сливен и Стара Загора, редом с цяла Тракия и Македония, чак до Цариград, била населена от чисто гръцко население... На сърби и албанци също са дадени големи правдини, като техните поселения са очертани в непосредна близост до днешната българска столица. Очевидно, за този защитник на гърцизма е била важно, преди всичко, да нанесе колкото може повече удари на българската народност, да покаже нейната малобройност и отсъствието й от южните земи, па дори с преголеми отстъпки на всички други български съседи ...
През 1877 г. българският народ преживявал най-критични дни, които трябвало да решат съдбините му за далечно бъдеще. Гърците избрали тъкмо този миг, за да му нанесат удар след удар. Едва ли можели те да намерят по-удобен миг за своите нападки. Ненапразно народът ни от македонските покрайнини, който твърде много е страдал от козните и лукавствата на гърците, казва, че „водата спи, гъркът не спи“…
Сан-Стефанският договор от 19 фсвруари (3 март) 1878 г. възкресил българската държава и обединил българския народ в неговите почти пълни народностни граници. Политическите и народностни граници на новата държава съвпадали почти напълно и благодарение на това българският народ можел да поеме с твърдост пътя на своя по-нататъшен развой. Начинът, по който била родена новата българска държава, както и нейните предели, които естествено я издигали като първа сила на полуострова, не се понравили на някои западни сили, както и на съседните държави. Главното противодействие се подело от страна на Англия, която станала изразител на опасението, че българската държава не ще бъде в състояние да води самостойна външна политика, а ще послужи само като оръдие в чужди ръце. Всред балканските държави особено силно били засегнати гърците, които в това създаване на мощна българска държава съзирали страшна пречка за осъществяването на своите собствени попълзновения за разширение на полуострова. Гръцкото правителство опитало да използува събитията в своя изгода. То си послужило първом със свои войски, а после устроило въстанически движения в Епир, Тесалия и Южна Македония, като се надявало по този път да присъедини тези области. В европейските дворове и правителствени кръгове вече се говорело за свикването на конгрес, който да разгледа и измени постановленията от Сан Стефано. При обещанията на английските държавници, че гръцките интереси щели да бъдат застъпени на този конгрес, гърците прекратили действията си в разбунтуваните области. Те продължили, обаче, борбата с перо.
Един от застъпниците на официалните гръцки схващания бил публицистът Одисей Ялемос, грък от остров Лемнос. Още в началните дни на март 1878 г. – няколко дни след сключването на Сан-Стефанския договор – в цариградския гръцки вестник „Траки“ се явило от негово име дълго изложение в свръзка с българския въпрос. Това изложение било представено като искане на „всички гърци“ до онзи конгрес, чието свикване било вече очаквано. Явно е, прочее, с какво напрегнато внимание гърците следели развоя на събитията в Балканския полуостров и противодействували незабавно. Творбата на Ялемос била веднага преведена на хубав френски език като отделна брошура, под надслов „Гърцизмът пред конгреса“. (U. Jа1еmоs, L’Hellenisme devant le Congres, Athenes, 1878.) В първите дни на април тази брошура вече се явила в една от първите печатници на Атина. Цялата брошура е насочена изключително против постановленията на Сан-Стефанския договор що се отнася до България. Тук е изразено не мнението на един иначе незначителен гръцки общественик и публицист, а въобще великогръцките схващания относно Тракия и Македония. Всяка страница е пропита със самооблъщението на един гръцки родолюбец от гръцкото минало. За него гръцката народност била залог за преуспяване на цивилизацията в Изтока. Създаването на голямата българска държава е представено като събитие, което вдъхвало на всички гърци опасението „да видят в близко бъдеще своята народност заличена от една страна, гдето на всяка стъпка се съзират славни паметници на техния древен и съвременен живот“. Според него, повдигането на „българския въпрос“ било само средство за „политическите тъкмежи на една голяма сила“ – именно Русия, която той предпазливо избягва да назове направо. Тук се долавя вече една от ръководните мисли на автора по отношение на българите. Той желае да ги представи като сляпо чуждо оръдие и с това да внуши недоверие към тях в някои западни сили, предимно в Англия. Редом с това, той изтъква, че гръцката народност била давана в жертва на българските искания. Гръцкият публицист поддържа, че гърците били поставени в „самото сърце на европейските интереси“ и били свързани чрез своята култура с европейския свят. Поради това, по негово мнение, създаването на това „образувание, което се зове България“ с постановленията на Сан-Стефанския договор не само заличавало дългата гръцка история, но правело „проблематично за в бъдеще самото съществувание на гръцката народност“.
Ялемос изтъква, че не желаел да отекчава представителите на европейските сили на Берлинския конгрес, та затова се задоволил да изложи само общо обстоятелствата в свръзка с българските движения от Кримската война до негово време. Според него, българското църковно движение било само едно прикрито политическо движение. Четецът днес само би могъл да се учудва на цялата онази стръвност и изобретателна жестокост, с която гръцкият писач се е нахвърлил върху българите. Колкото и кръв да е била пролята от нашите революционери в предосвободителното време, все пак гръцкият писач е дръзнал да подхвърли мисълта, че освобождението на българската земя не било някакъв плод на вътрешни борби на българите, но се дължало единствено на помощта на една външна политическа сила. Самото съществувание на българската народност е поставено под съмнение. Ялемос, който безсъмнено е знаел много добре за хилядите българи, които са обитавали в непосредна близост с него в самата имперска столица, пише за българската народност като за някакво „привидение“ (fantome). Колкото по-големи са възхвалите към гръцката народност толкова по-несдържано е настървението, което дребният гръцки журналист проявява спрямо българите.
Най-тежка болка за нашия грък представяло именно признанието на Сан-Стефанския договор за Тракия и Македония като български земи. Така, той се пита, какво щяло да стане с тези области, които били „по предимство гръцки и в които гърцизмът никога не бил унищожен изцяло. С такива общи думи Ялемос желаел, очевидно, да отрече обстоятелството, че още през Ранното Средновековие в грамадна част от днешните погърчени земи били настанени многобройни българославянски обитатели, които изцяло променили техния народностен облик. Напълно неприемливо е също твърдението, че Византийската империя още от първите времена на своето съществувание трябва да бъде сметана като една „съвършено гръцка държава“.
Излишно е, мисля, да се изреждат всички хули, които авторът е изрекъл относно българите в свръзка с изложението на тяхната политическа и църковна история. Той, обаче, не е пропуснал да защити гръцкото духовенство в българските земи от обвиненията на българите по време на църковните борби. Тази негова защита показва, че самият той смята това духовенство като изразител на великогръцки тежнения. В подкрепа е приведено всичко, което би могло да унизи и очерни българския народ. Според неговите думи, фанариотите при своето господство в България не забелязвали дори някаква сянка от българска народност. „Ние, обаче, пише той, в течение на тези четири века, през които имахме известно влияние пред турското правителство, никога не сме се принизили ... и не сме пожелали да използуваме нашето влияние, дори за твърде законната цел да ги претопим в една раса заедно с нас, която не би дръзнала нито на висок глас, нито пък смирено да предяви най-дребно народностно или църковно притезание. Като се вдъхновявало от подобни чувства, нашето духовенство не само не разрушило старите паметници на българското минало – ако то би желало да стори това, от друга страна, не би се намерила нито следа – но оставило в техните ръце техните църковни книги, докато те по свое собствено подбуждение дойдоха да се напоят при неприсушимия извор на гръцкото учение, което нашите щедро им предлагаха, и с презрение отхвърлиха своите славянски книги, които съдържаха началата на християнското учение“. Очевидно, гръцкият журналист поддържа тъкмо обратното на онова, което в действителност е било вършено от гръцкото духовенство в българските земи по отношение на българската книжнина и налагането на гръцката книжнина и на гръцкия език. Създаването на Българската Екзархия е представяло един от най-тежките удари за гръцките попълзновения. Затова Ялемос не се е въздържал да назове българите „неблагодарни чада и отцеубийци“ по отношение на Патриаршията. С помощта на неверни статистически податки авторът съобщава, че за българи трябвало да бъдат смятани само „ схизматиците “, а гърци били всички „православни“ или „патриаршисти“. След като дава на гръцката народност численост около 25 милиона (une nationalite qui a compte jusqu’a vingt-cinq millions d’hommes!!), авторът изтъква, че тя, въпреки всички изпитания, които преживяла, се била запазила в Тракия и Македония. Но ако дори някъде в тези земи, по неговите думи, се говорело български, това се дължало на „фанатизма на българите“ и на невежеството на гърците. Българите в Тракия и Македония били, според неговите твърдения, само поселници работници при господари гърци. „Тези самите работници българи, пише Ялемос, ще се учудят най-много, когато узнаят, че трябва да бъдат господари на своите господари“. Чрез създаването на една голяма българска държава българският език щял да се наложи на гръцкото население, и то твърде сурово. Това не можело да се допусне за гръцкия народ, защото не отговаряло на неговото достойнство, както и на неговата благородност. А българите са, пише гръцкият публицист, само „невежествени селяци, които даже нямат име“ и се отличават със своята „невежествена селяшка простота“, зад която се криели „жестоки души“ ... Напротив, уголемението на гръцката народност не представяло никаква заплаха за европейската култура. Вместо това, то щяло да допринесе повече за нейния разцвет. Хитрият грък, обаче, съзнавал, че всички тези негови доводи нямало да убедят никого да се отрече всяко право на българската народност да има своя независима държава. Поради това, той признава, че било възможно да се създаде независима българска държава, която, обаче, требвало да бъде ограничена на север от Стара планина, въпреки че и там имало жители гърци (une principaute au dela de 1’Hemus, avec la domination sur quelque cent mille Grecs) ... „Не, хиляди пъти не! Гръцкото население от Тракия и Македония никога не ще бъде управлявано от българите, пише той, защото те не притежават това право нито поради завоеванието, нито поради преднина в цивилизация или в численост. Не! Европа от втората половина на XIX век ... не ще пожелае да отдаде на ужаса на опустошението плодородни и прекрасни земи и не ще се примири да бъде установен под хубавото небе на Изтока един нов деспотизъм, една система на насилничество, опитвана напразно от Крумовци, и на която ще ръкопляскат от дъното на пъкъла монголските души на Тамерлановци и на Чингизхановци“.
Тези витийски изстъпления на гърците против великата Сан-Стефанска България са отдавна забравени. Тези повици на гърците, обаче, показват най-красноречиво, какви са били, в същност, техните намерения относно Тракия и Македония. Със създаването на българската държава в почти пълните предели на българската народност се осуетявала за гърците всяка възможност сами да разпрострат своето върховенство над Тракия и Македония. Гърците от това време са смятали, както смятат и днес, че тези земи, населени с българско население могат да бъдат области, податливи на тяхното разширение. Никой от гръцките държавници и родолюбци, разбира се, не е съзирал обратната страна на своите действия по отношение на тези български земи: действията на гърцизма естествено са засилвали противодействието на местното българско население.
Най-печалното от всичко, обаче, било това, че неоправданите великогръцки искания намерили пълен отзвук всред английските управляващи среди. Английският министър на външните работи лорд Солсбъри в меморандума си от 1 април 1878 г., както и в изявленията си на заседанията на Берлинския конгрес през втората половина на юни с.г. се обявил против създаването на Сан-Стефанска България с оглед на гръцките искания. За сърби въобще не станало дума. Така, той поддържал, че българите в създадената толкова обширна държава щели да господствуват над многочислено гръцко население и щели да се мъчат да го претопят с помощта на терор. В едно от заседанията на конгреса той заявил, че в новата българска държава гръцката народност щяла да попадне под зависимост от славянското мнозинство, гръцкият език щял да изчезне и гръцкото племе да се стопи“. Съобразно с исканията именно на този английски представител били определени новите граници на България и била разгромена, чрез това, голямата българска държава, създадена в Сан-Стефано.
Разбира се, Англия се грижела тук главно за своите собствени интереси. Все пак, най-страшните оръжия, които тя употребила за разгрома на българското народностно и държавно единство, били изковани тъкмо от нашите южни съседи – гърците.
Публ. в Ив. Дуйчев, Страници от българското минало. София, 1944, с. 113-135.