Маминото детенце | Vibes.bg
31/03/2016 от Станислава Симидчийска
Докато си скролвах във фейсбук, попаднах на името на детски магазин, носещ названието на популярната творба на Любен Каравелов „Маминото детенце”. Зачудих се кой човек, имал дори бегъл досег с повестта, би наименувал по подобен начин бизнеса си и дали изобщо се е замислил какви асоциации ще породи хрумването му.
После се сетих, че е възможно да се влага и друг смисъл – за дете, което е обгрижвано, обичано… и разглезвано. Отново тази асоциация изникна в съзнанието ми, изглежда, че е по-силна от мен. Парадоксалното е, че когато чуя израза, никога не се сещам за малки деца, а напротив – за пораснали, зрели хора, необезпокоявано живеещи под грижите на мама и татко.
Изнесох се от вкъщи на възраст, която завършваше с „teen”. Малко след това, в първите години на 20-те, си наложих едновременно и да уча, и да работя. При това държах да е по специалността ми, водена от логиката, че никой няма да ме чака да завърша, за да ме наеме на работа. Защото практиката учи най-добре, а пътят трябва да си го проправиш сам.
И до днес съм на мнение, че това е едно от най-смислените решения в живота ми. Защото дотолкова свикнах да разчитам на себе си, че чак ми е странно, когато някой ми предложи помощ или ме отмени в нещо.
Докато аз нагледно демонстрирах какво означава „да тъчеш на два стана”, може би половината ми познати се грижеха само за образованието си. Няма нищо лошо в това, със сигурност има специалности, които изискват повече внимание и ангажираност. Дотук добре, но не всички от тях бяха примерни студенти, посещаващи редовно лекции и упражнения. Къде ходеха, си е тяхна грижа. Къде харчеха парите на родителите си – също. Но с чиста съвест мога да кажа, че използваха висшето като оправдание да не се хващат на работа.
Мина и този период, минаха бакалаврите, магистрите… дойде времето на „няма работа”. И тук се съгласих. Не живея под стъклен похлупак, наясно съм, че добро кариерно поприще трудно се намира. Някои търсиха първото си професионално предизвикателство месеци, други – години. Както се казва, на кой колкото му отърваше.
Дойде и моментът, в който все пак се наложи да се работи някъде. След средата на 20-те години, завършили съвсем не наскоро, героите от моята повест влязоха в Света на големите. Интересното е обаче, че много от тях не пожелаха да пуснат ръката на родителите си. Оправдавайки се, че не могат да разпределят добре парите си или пък изтъквайки, че заплатата им не е това, което са очаквали, те продължиха да получават финансови инжекции от семейството си.
Сигурно и в това няма нищо лошо. Няма, разбира се, подкрепата на близките е незаменима привилегия. Но докога е редно да се осланяме на нея? Наречете ме старомодна, но не ми се струва правилно да се пропиляват сума пари по молове и нощни клубове и после именно тази дупка да запълват мама и татко. Струва ми се нелепо да си на „възраст за женене”, да претендираш, че си пораснал, да си със самочувствието на такъв, а още да зависиш финансово от вашите.
Някои птици изритват малките си от гнездото, за да ги научат да летят. Някои родители, дори и да пуснат своите малки от семейното гнездо, забравят да срежат пъпната връв и отрочетата им като с йо-йо се връщат периодично обратно вкъщи.
„А Николчо все расъл и расъл. Гюловата ракийка, която била изпиена от него в градината, имала такова чудно влияние на неговата натура, щото после тоя знаменит ден той добил воля да продължи захванатото дело с особена енергия и да докаже на своите родители, че техните спестени капитали няма да му преседнат..”
Tags: взаимоотношения, възпитание, глезене, деца, Маминото детенце, родители
Без жанр