Тема спорт - Оскар Табарес: Технологиите помагат, но не те правят по-добър треньор
Оскар Табарес: Технологиите помагат, но не те правят по-добър треньор
09-01-2020 Филипо МАРИЯ РИЧИ "Гадзета дело спорт"
Ливърпул в момента е идеалният пример за колектив и баланс според легендарния уругваец
"Знаеш ли къде съм?", пита маестро Табарес по телефона от другия край на света. Естествено, че не. "В техническия център на федерацията, защото тук никога няма почивка, винаги има национален отбор, който да се следи и да се подготвя." Тук е същността на живота на Учителя, страстта към преподаването, футбола или други въпроси, любовта към работата, участието в процеса.
Оскар Вашингтон Табарес е на път за отбележи 40 години на треньорската скамейка, което ще се случи през март. Освен това в продължение на 14 години (и повече от 200 мача) ръководи уругвайския футбол - националния отбор и неговите производни. А на 72 години не може да каже, че е в отлично здраве.
Как сте, сеньор Табарес?
- Очевидно не се подобрявам, но и не се влошавам. Което е вече добра новина, тъй като страдам от дегенеративно заболяване. И това е целта. Като цяло обаче отговорът е - добре съм.
Когато започнахте треньорската си кариера нямаше дори компютри, а сега таблетите са на пейката...
- Светът се промени и футболът се адаптира, той следва еволюцията на света. Технологиите ни предлагат поредица от информация, немислима преди 40 години. Два примера. Gps ви дава серия данни за това как вашите играчи тренират, колко се движат, какво правят, как се справят. Преминахме от лични впечатления към реални данни. Или информация за съперниците. Преди трябваше да сте голям късметлия, ако се доберете до видеозапис или сте имали контакти с някого, когото сте изпратили, за да шпионирате опонента си. Днес знаете почти всичко.
И как треньор от друго поколение се адаптира към масовото използване на технологиите?
- Видели ли сте ме да следя какво ми казва таблетът по време на мач? Технологията служи, помага и се използва, но трябва да се има предвид нещо друго много важно - футболът не се е променил. Тя продължава да бъде
сблъсък между личности
и това е най-релевантният аспект. Основният фактор за представянето на играча е индивидуалната и колективната способност, изразена от състава, с които разполагаме. Големият главен герой е играчът, който прогресира само когато придава точно значение на това, което прави. Играчът, който идва след загуба, след контузия и лични проблеми и успее да ги преодолее и да придаде футболен смисъл на живота си е този, който успява да се наложи. Талантът не е достатъчен. Важно е да стигнете до определено професионално ниво, но за да станете победител, лидер, да действате като Ливърпул на Юрген Клоп, който в момента е най-блестящият пример в световния футбол, са нужни и други неща. Става въпрос за обединението на групата, за споделянето на ценности и цели, за способността да се придаде смисъл на това, което се прави. Това прави един нормален отбор необикновен. И това са неща, които зависят от способността на техническия персонал, а не от таблета. Човешкият фактор винаги прави разликата.
Споменахте Ливърпул на Клоп - къде е границата между притежанието на топката и контраатаката?
- Аз винаги съм би против клишетата. Сега с тази история за притежанието изглежда, че всеки отбор може да го направи и зависи от осенението, което треньорът може да има. Не е така: за мен свещената дума във футбола продължава да е "баланс". Как отборът решава колективно проблемите, които възникват по време на мача. Как да се защитиш и след като си спечелил топката обратно, как да я доставиш в полето на съперника и да го изненадаш. Има много малко играчи, които могат да си позволят
да бъдат над колектива
Това се отнася до Меси, Марадона, Пеле, Кройф, Ди Стефано. За другите важи понятието отборна игра. Ливърпул днес е идеалният образ на колективното. И на баланса.
Какво е мнението ви за Родриго Бентанкур?
- Неговата еволюция е изключителна! Наскоро прочетох интервю, в което той разказа как печелившият манталитет, който властва в Ювентус, е променил манталитета му и буквално го е трансформирал. Аз бях говорил с него преди време и той ми каза, че Маурицио Сари понякога го използва вместо Пянич. Струваше ми се, че има някакви съмнения, не се чувстваше толкова уверен или комфортно на мястото и аз го насърчих да продължава напред, да се опита да се адаптира. И в мача срещу Удинезе (3:1) много ми хареса в тази позиция. Видях го с агресия и талант, бърз, сигурен и уверен с топката. Трябва да се подчертае, че той все още е само на 23 години, предстои му дълъг път и бъдещето е пред него.
А Диего Годин?
- Диего е капитан на националния отбор, той е нашият лидер и символ на проекта, който стартирахме, когато пристигнахме. Роден съм малко след голямата ни победа на "Маракана" срещу Бразилия (2:1) на световното първенство през 1950 г. Оттогава футболът в Уругвай продължи с тежък товар, смазан от безполезна, контрапродуктивна конфронтация: сякаш този момент, очевидно невероятен и уникален, до него вече не може да се стигне. Идеята ни беше да отгледаме поколение, което
да повярва в себе си
което показа на страната, че дори с 3 милиона жители е възможно да се състезаваме срещу великите европейски сили и понякога да ги побеждаваме. Направихме го, реактивирахме националната футболна гордост. Годин израсна с нас, превръщайки се в световна референтна точка, както и национална. В момента той играе в Интер в непозната за него схема - защитата с трима ви излага на риска един срещу един в страничната зона, далече от местоположението, с което обичайно сте свикнали. Но той е суперпрофесионалист и се адаптира, добре го виждам. За нас това е от съществено значение.
Можете ли да ни дадете вашето определение за "гара чаруа", термин, който сега е много популярен в Италия?
- Исторически се отнася до чаруа, коренното население, което е било тук преди испанското завоевание, довело до тяхното унищожение. Като цивилизация е по-слабо развита, ако я сравняваме примерно с тези на инките или маите. Изразът се превърна в отличителен белег на футбол, в който играчът не се примирява с поражението, отказва да се предаде и тръгва да търси победата, преодолявайки ситуации на умора, числено намален състав или изоставане в резултата. Гара чаруа е най-доброто и точно определение за уругвайския футбол.