Блидър спря пред едно от близките дървета и погледна към вампира, който яростно късаше месо от някакво мъртво животно. Опита се да определи какво по-точно беше, но без особен успех. Издълженото му изпито лице се изкриви в болезнена усмивка. Беше висок близо два метра и винаги носеше тъмно кафяв шлифер, към чийто цвят времето нямаше милост и вече не можеше да се определи толкова лесно, колкото преди десетина години.
С какво се занимаваше? Преследваше съществата на мрака. Защо? Причината... Нима вече имаше значение? В началото го правеше, защото искаше да я открие, но с годините тази мисъл го напусна и сега... Сега просто ги гонеше и убиваше. Коя е тя? За да започнеш нещо винаги се нуждаеш от сериозна причина и Блидър разполагаше с много основателна. Преди много време (струваше му сякаш беше минала цяла вечност) той не беше такъв. Имаше жена, дом и доста свестен живот. Но една вечер тя се прибра и... Беше различна. Не му беше трудно да открие разликата в някого, с когото живееше толкова дълго.
"Не се страхувай от това, което не се бои от теб."
Това бяха последните й думи. Тя не го уби. Любовта им все още изгаряше прокълнатата й душа. Изкрещя й да бяга, да бяга далече. Закле се, че ще тръгне след нея и при следващата им среща един от двамата ще умре.
Блидър погледна пълната луна и бадемовите му очи сякаш светнаха от радост. През това време той се научи да живее с мрака. Тъмнината беше неговия най-добър приятел и най-опасен враг. По време на пълнолуние се чувстваше недосегаем. Не можеше да го обясни, но нещо сякаш му даваше сила.
Бавно и много спокойно извади пистолета си, внимателно провери съдържанието на пълнителя и все така необезпокоявано го насочи към съсредоточения в заниманието си вампир. Без да каже каквото и да е дръпна спусъка и сребърният куршум пое по своя смъртоносен поход. Съществото усети за грозящата го опасност прекалено късно. С празния си поглед погледна летящото парче метал и глупаво се ухили. Среброто прониза гърдите му и го отхвърли назад. Тялото му падна глухо върху тревата и започна да се разлага със светкавични темпове. Кожата изсъхна и се посипа по оголените органи, които се надуха като мехури и бързо се пукнаха, заливайки скелета с неопределена течност, която от своя страна сякаш се изпари още преди да е докоснала земята. След което самите кости последваха примера на кожата и също се разпаднаха на прах, смесвайки се с изсъхналата трева.
-Холи Хилс - усмихна се Блидър и погледна малкото градче, което си спеше съвсем спокойно и дори не подозираше за змията, което държеше в пазвата си. - Как не съм те намерил по-рано? Мисля да поостана. Какво ще кажеш?
Ловецът погледна към близките къщи и се замисли за нещо. В този момент детски смях го изтръгна от мислите му. Блидър се прикри зад близкото дърво и наостри уши. Мускулите му се напрегнаха в очакване. Погледна изнервено към часовника си. Минаваше два. Какво правеше малко момиче толкова късно сред гората?
Една фигура - не повече от метър и тридесет - пробяга на десетина метра от него. Блидър вдигна пистолета и тъкмо щеше да я последва, когато друга фигура - на момиче на около десет-дванадесет години - мина буквално на сантиметри от него.
Успя да я огледа достатъчно добре. Беше облечена по нощница, косите й се развяваха свободно от среднощния вятър, който само до преди няколко минути беше по-топъл, а на всичкото отгоре беше боса. Едва сега Блидър забеляза, че по земята имаше нещо. Приличаше на пясък, но беше тъмно... черно? Не можеше да определи точно, но и не го интересуваше. Реши да проследи момичето.
След няколко минути стигнаха до малка поляна. В центъра й имаше кръгла плоча, а върху й стоеше друго малко момиче. Блидър се вгледа по добре и веднага позна, че това е вампир. Беше готов да стреля, когато другото момиче съвсем неочаквано се качи върху металната плоча и двете потънаха в земята.
-Какво стана? - възкликна на глас Блидър и остана загледан в поляната. Нямаше и пет минути, когато от вътрешността отекнаха писъци.
"Господи, какво става там вътре? Сигурно са убили малката! Трябваше да я спра когато имах възможност."
Ловецът стисна оръжието. Пое си дълбоко въздух и се засили към отвора на пещерата с ясната идея да скочи вътре и да помогна на нещастното дете. В този момент обаче се случи нещо, което го накара да замръзне на мястото си и да остане загледан с втрещен поглед по посока на събитието. Малката Мери Джейн, както научи, че се казва по-късно, излетя през дупката, левитирайки във въздуха. Изглежда беше изгубила съзнание, но това не й пречеше да лети във въздуха като пеперуда. Тялото й се рееше над поляната, а вятърът си играеше палаво с нощницата й.
Блидър се прекръсти няколко пъти невярващо и вдигна пистолета.
-Прости ми! - измънка той и тъкмо да натисне спусъка, когато Мери Джейн просто отлетя в неизвестна посока, далеч от погледа му.