Публикувано 08/03/2019 Иван Иванов
Когато във Вселената на двама души или две сили им е писано да се съберат, те се събират. Примерите са много. Орфей и Евридика, Ромео и Жулиета, Мая и Магапаса, пица и ананас, хероин и подлез в Надежда.
Когато преди две седмици поех сина си за първи път в ръце, разбрах, че аз и този ухаещ на канела човек сме създадени един за друг. Той ме погледна и аз го погледнах. Той ми се изплези и аз му се изплезих. Той се насра до ушите и аз… извиках сестрата. Нали се сещате за филма „Армагедон“ – група смели мъже взривяват гигантски астероид, за да спасят Земята от унищожение. Един от тях трябва да стартира бомбата ръчно и съответно да загине. Теглят клечка, Бен Афлек изтегля късата, но в последния момент Брус Уилис се проявя като ебати якия пич и се жертва вместо него. Е, в онзи момент тази сестра беше моят Брус Уилис. Поздравих я за играта й в „Умирай трудно“ и й благодарих. Защото, повярвайте ми, памперсът на сина ми тежеше като стар модел на Нокиа. По-лесно щяхте да отворите джаз клуб в Студентски град, отколкото този памперс.
Малкият вече си е вкъщи. Явно не е от най-талантливите деца, защото все още не може да спряга всички глаголи на старогръцки и бърка столиците на някои държави в Югоизточна Азия. Но има време. Не съм от родителите, които ще обременят децата си с болни амбиции. Стига да открие лекарство срещу рака или поне безплатен паркинг в центъра на София – съм ок.
Иначе се разбираме отлично и дори имаме таен език за комуникация. Едно намигване – боли го корем. Две намигвания – боли го гърло. Три намигвания – боли го, защото Реал Мадрид паднаха с 1:4 от Аякс. Четири намигвания – боли го, че Преслава така и не се съблече за „Плейбой“. Десет намигвания – трябва да отидем на педиатър. Това дете мига прекалено често.
Смея да твърдя, че за 15 дни вече познавам достатъчно добре този малък човек. Имам представа какво иска. Докато след 31 години на тази земя не мога да кажа същото за вас, дами. Какво искат жените… Не може ли да отговорим на някой по-лесен въпрос, например… „Какви чувства изпитва дивото куче динго, докато слуша Шостакович?“ или „Колко е корен квадратен от Унгария?“ Какво искат жените… Както казвахме едно време на учителката „Ама, госпожо, ние това не сме го учили? Сигурно е от втория срок.“
И все пак аз имам предположения какво желаят три конкретни жени в моя живот. Не знам доколко се приближавам до истината, но ако не друго, ще опитам.
Това е лесно. Майка ми иска да съм сърдечен хирург, за да може да обикаля из квартала и да разправя на всички, че синът ѝ е сърдечен хирург. Тя и сега реално го прави, но просто лъже. Майка ми също така иска да ѝ звъня по 10 пъти на ден. Даже, за по-удобно, може да отворим гореща линия, каквато е имало между Москва и Вашингтон по време на Студената война. Тогава Хрушчов и Кенеди са опитвали да предпазят света от ядрена зима, но и ние с нея имаме достатъчно жизнензоважни теми, които да обсъдим:
Как да си пусне фенерчето на телефона? Каква е тази стрелка, която ѝ излиза, като цъкне на онова квадратче в програмата с червеното кръгче? Как да си направи скайпа така, че да си вижда уиндоуса през туитъра на десктопа?
Мама обаче си е мама и аз си я обичам. Все пак това е единствената жена в живота ми, от която никога не съм получавал „сийн“. Затова утре ще я изненадам със следното стихотворение:
ШОФИРАМ БАВНО, ОТГОВОРНО,
НА ЦЪРКВА ХОДЯ И НЕ ГЛЕДАМ ПОРНО.
ОБЛИЧАМ СЕ ДЕБЕЛО, КАТО ЕСКИМОС,
КОКАИНЧЕ НЯМА В МОЯ НОС.
СПОКОЙНО, МАЙКО,
ПАК ТИ ОБЕЩАВАМ –
СНАХА ОТ ПЛЕВЕН НЯМА ДА ДОКАРАМ.
Винаги съм подозирал, че баба ми всъщност не ми е истинска баба, а гастроентеролог под прикритие. Просто тази жена винаги се е интересувала повече от стомашночревния ми тракт, отколкото от душата ми. „Яде ли? Кога яде? Колко? Какво е това скарида? У нашта градина има ли го? Моля? Убил си човек и сега си в полицията? Там с какво те хранят, има ли хляб?“
Баба иска и да възприемам турските сериали, които гледа, по-насерозно. „Стига си ми повтарял, че това е само филм и тези хора не са истински! Ти да не си мислиш, че твоите там, кви бяха, Кристиано Роналдо и Кавани, са истински? Да, знам, че Али Реза ще умре и пак ми е интересно. Ти как знаеш, че Ливърпул няма да спечелят титлата и въпреки това ги гледаш 20 години?“
Баба обаче си е баба и аз и нея я обичам. Все пак това е единствената жена в живота ми, която в края на месеца не ми иска пари, а ми дава. При това извадени от истинско, старо портмоне, скрито на дъното на раклата. Затова утре и тя заслужава да я почерпя с малко качествена поезия:
АЗ СЪМ ЖОРКО,
НА БАБА ДЀТИТУ,
ТАКА ЧЕ… ЕБАЛ СЪМ ТА У ХЀПИТУ.
НЕ ИСКАМ МИДИ, ПАРМЕЗАН,
А ТОПЛИЧКА МЕКИЧКА СЪС АЙРАН.
БОБ СЪС НАДЕНИЦА ЗА ОБЯД,
НА ВЕЧЕРЯ – ДА БИЧИ ЛИСТОПАД.
ВЕСКО МАРИНОВ ГОЛ ДО КРЪСТА,
ЩОТО БАБА ОЩЕ Е… ЧЕВРЪСТА.
Като се замисля, жена ми не е толкова претенциозна. Иска от мен единствено да си сгъвам тениските така, че яката да образува прав ъгъл с левия ръкав при десния крачол; да разбирам дали всичко е наред, без да задавам малоумни въпроси като „Всичко наред ли е?“; да харесвам приятелките ѝ, но когато тя ги смята за „курви“ и аз да ги смятам; да сменям крушката в банята през ден, защото миналата седмица изгоряла и в продължение на цели 2 минути тя разбрала как са се чувствали затрупаните чилийски миньори през 2010 година.
Понякога иска шоколад. Друг път иска шоколадът да не е бил измислян. Веднъж ми се сърди, че не поемам инициатива. Друг път, като реша да нахрая двуседмичното ни бебе с леща, ми се сърди, че съм поел прекалено голяма инициатива. Хем ми има доверие да остана сам с детето, хем ми казва: „Имаш ли против да инсталирам 10 GoPro-та в детската и да ги свържа с телефона си? Ей така, за всеки случай.“
Жена ми обаче е супер и аз си я обичам. Все пак това е единственият човек, който ме е виждал гол и не е казвал: „Абе, айде, бе. Важното е да сме живи и здрави!“
Затова, естествено, тя също получава стихотворение за утрешния празник.
БЕЗ ТЕБЕ АЗ СЪМ ПРОСТ,
ЧАРОВЕН ЧИКИДЖИЯ,
НЕ МОГА ДА ПОЛЕЯ
ДОРИ ЕДНА САКСИЯ.
ДА ПУСНА МОП,
ДЕТЕТО ДА ИЗМИЯ,
ДА СГОТВЯ БОБ,
РИЗАТА ДА СИ ЗАШИЯ.
И ЧЕ ПИЕМ МЕНТИ.
ЧЕ ПОПЪЛВАШ
ЧЕ МИ ПРАВИШ СУПА,
И НЕ СЛАГАШ МЕРУДИЯ,
ЧЕ ВАДИШ КУПА,
КОГАТО ОБЯВЯ СПАТИЯ.
АЗ СЪМ АЙКОС.
ПОЕМИ МЕ ВЪВ УСТА.
ТОЛКОВА Е ЯКО,
ЧЕ НЕ ИСКАШ ШИБАНИ ЦВЕТЯ.
8 мартбабабебеГеорги БлажевЖенитемайка
⟵Честит празник, мамо!
Юруш на нуди политиките!⟶