﻿ Да питаме сърбите, а не логопедите за футбола - Проспорт.бг
Да питаме сърбите, а не логопедите за футбола
Публикувано на: 14.10.2009 17:12
Автор: Владимир Памуков, в. Труд
Очила за фонове и пристрастни коментари.
И най-големият кошмар все някога има край. Щастлив край дори за хора, които не са го очаквали. Дори и да са 7 милиона! Може би затова трябва да продължим да вярваме, че националният отбор на България ще се върне в голямата игра за финалите на следващото европейско или световно. Каквото и да сме преживели.
Имаме поне пример и той не е американска мечта, чилийски феномен или азиатско чудо. Можем да го видим на “един тъч място” - при съседите сърби. Сега те са един от хитовете в Европа, а допреди няколко години се пържеха на същия огън като нас - загуби от Казахстан и Азербайджан, ремита с азерите, Армения и Финландия.
Смениха много спецове на кормилото и накрая случиха с Радомир Антич.
Старата лисица стегна отбора, като не започна с тактики и схеми, а първо овладя атмосферата в съблекалнята. После оправи отношението на тима с медиите, а те пък поправиха счупения мост до публиката. Постепенно всички минаха зад една барикада, завърнаха се самочувствието и доверието. И ето днес еуфорията вече е безгранична - Сърбия е на световно и мачка наред под ритъма на познатия ни на моменти див национализъм на западните съседи.
Не е ли време и у нас да се сложи край на всички брожения, които спират националния към голямата цел? Да се потисне деленето на “сини” и “червени”.
Как да се класираме при сегашната омраза? При Христо Стоичков срещу Албания вместо помощ цяло второ полувреме от единия сектор имаше освирквания срещу Камата и отбора. Сега на двубоя с Кипър в друг сектор сред страхотната иначе публика имаше готов плакат “Вън Мъри и Наско от националния”.
Дошъл е моментът и Изпълкомът на БФС да удари по масата с ясни решения.
Да накара триото Бербатов, Мартин и Стилиян Петров да каже дали ще играе в следващите квалификации и да застане зад тях. Без “иди си - ела си”, всеки да е наясно със себе си. За последен шанс на това поколение. Да обяви например, че ще има 6-7 контроли, в които няма да се търсят резултати, а само ще се гради отбор за новата кампания след 10 месеца. Да е ясно, че каквото и да се случва, няма да има истерии, смени или оставки.
Да се върне атмосферата. Стилиян Петров да проговори на журналистите. Бербатов да е по-отворен към медиите, а Мартин - по-усмихнат. Да има не само блясък в очите, но и нещо в сърцето. И още - селекционерът Стоилов да не коментира как ги учат играчите в ЦСКА, а “червеният” сектор да го подкрепи.
Не е невъзможно, но ще е доста трудно. Особено когато при 1:4 някои казват на селекционера, че е безгрешен. Начело с един, за когото Вуцата казваше: “Там, в радиото на Томислав, фъфли някакъв Грънчо, дебел като мен, ама с пет диоптъра лупи и проооз, проооз! Със “зъ” прост и по цялата глава проооз!”
Този същия го бяха командировали на мач в Люксембург, но той, завалията, чак след връщането на летище София разбра, че предния ден капитанът Стилиян Петров напусна националния. Съобщиха му го по телефона от студиото - вече го имаше във вестника. След този “удар” го понижиха да отразява само тренировки на националите. Но и това му се оказа висока летва - в Минск го подгони глад и си тръгна неприлично рано от стадиона. И после пак от София разбра новината с ден закъснение - Мъри и Бербатов се скараха.
Оттогава явно е намразил журналистите, отразили тези новини от Люксембург и Минск. Въпреки че не сме му изяли десерта в онази тъжна беларуска вечер.
Днес нищо от статута на този Лупчо не се е променило, защото срещу природата не се върви.
Но вероятно е станал по-рязко от тоалетната чиния и си е въобразил, че така се е издигнал? Няма друго обяснение на тъпите му съвети кой и как да отразява националния отбор. А представяте ли си ужаса, ако беше сред нас, журналистите, на паметния “Парк де пренс” или на славното “американско лято”. Там, дори и да не беше огладнял, само логопедите сред слушателите на любимото Даровито радио можеха да научат какво е станало. Естествено с ден закъснение. И то само ако някой без лупи на очите му беше разказал какво се е случило на мачовете...
За щастие тогава беше друго. А днес се наслои много мъка, не само във футбола. И при сърбите така беше. Затова - да хвърлим един поглед отвъд браздата и да видим как съседите сами се оправиха. А не да чакаме някой да ни оправи. Онзи ден беше Кипър и дано черният списък да спре дотук.
Етикети: Очила