#1758460 - 18.05.2007 03:44
("Книгата") ВЪЗЛИ И БРИМКИ (3.)
Продължение от 16.08.2004.
Преди това Тодор Биков* ми гостува... Ето в тоя същия съботен ден се случи и таз "история". Залетях се от съклет да пия кафе в кафенето до павилиончето на Маруф. Седя, отпивам от кафето и си губя времето с една кръстословица... Точно в дванайсет часа сянка падна върху масичката и чувам Емил:
- Ето го Жоро. Знаех си аз, че тук ще го открием.
Търсили ме по телефона двамата с Биков да съм помогнел на Биков да научи кое-що по работа с компютър. Господинът го назначили току-що за административен "директор", както каза самият той, в някакво училище. Питали го може ли да работи на компютър; отговорил, мога. В дипломата имал отлична оценка именно по овладяване на това умение с програмите Word и Excel. А той бъкел не знае.
И тъй, оставихме Емил да си върви у дома, а с двете коли поехме към къщи, аз напред, Биков - подире ми. Два часа му показвам как да включи компютъра, как да го изключи, как да влезе в програмата Word и прочие, а виждам - до момента човекът не се е докосвал до таз техника.
Сядаме после в кухнята и - дъра-бъра, Биков взе да се горещи:
- Още като ми каза Емил, че при Тошо Чонов си дал ръкописа за печат, викам му: Емо, кажи му с тоя селянин да не се захваща, че ядове ще бере. А Емил ми вика: не говори така, Чонов ще му свърши работа.
И после продължи да се пали:
- Георги, изненадваш ме с тая твоя мекошавост. Вземай си материалите и бягай от тоя човек, защото ще те лъже и ще дои пари от тебе, колкото може. Той е неетичен човек. Завистлив, прост селянин. Не си ли го разбрал досега! Аз съм му сърбал попарата и ти казвам: ще те разтакава, за да издои повече пари от теб. И после ходи да се хвали: "тоя така го излъгах, от него толкова изкярих"... Това е един завършен мошеник. Учудвам ти се как го търпиш досега. В Пловдив има стотина печатници, аз ще те ориентирам къде да идеш. Мислех те за твърд и безкомпромисен човек, особено като чета твоите материали. Направо ме изненадваш. Ако съм на твое място, ще ударя с юмрук по масата и в кучи гъз ще го навра тоя мошеник.
Казвам му:
- Чонов не е случаен човек. Доста неща научих от него по програмата PageMaker. От него може да излезе добър съдружник, ако свикне да спазва обещанията си.
Клати глава:
- Бягай от него, докато не ти е смъкнал и кожата от гърба!
Играхме шах после по негово настояване, като видя в хола таблото за шах със строените фигури, барабар с шахматния часовник. Към четири подир обяд звъни Емил. Бяхме се уговорили в шест да го взема от павилиончето при Маруф и да се разходим до Рогош.
- Жоро, хайде по-рано да идем! - чувам Емил по телефона.
Зарязахме шаха с Биков и поех към Маруф, а оттам с Емил се озовахме в Рогош, пред дома на Чонови.
Емил стана причина да ангажирам Чонов, така че в случая Емил ми беше необходим само като присъствие, за да разбера какво става с печатането на книгата ми. Смятам, че не съм нарушил дотук добрия тон в отношенията си с Тодор Чонов, а че човекът отсреща, най-меко казано, се държи странно, не е моя вина. И не желая аз да съм тоя, дето ще го съди добър човек ли е или не. Романът ми "Ламски" трябва най-после, след десет години труд дотук, да види бял свят и всичко друго около печатането му, колкото и нерви да ми струва, е маловажно. Съжалявам за Чонов; добри съдружници можехме да бъдем.
Свързах се по телефона с Георги Найденов**. Първо се обади секретарка: "За кого да доложа на господин Найденов?"
- Щом съм поел тоя ангажимент, членската карта за СБЖ ще я имаш - бодро ми рапортува Гошо. - Само няма да се притесняваш.
- Ами добре - казвам, - то за какво ли толкова ми е нужна тая карта!
- Аз ще ти се обадя - приключи Гошо. Добави, че до края на август началниците на СБЖ са в отпуск.
17.08.2004. "Когато кажа знам, значи спирам да мисля" - хареса ми таз реплика от снощния филм, произнесена от героя, който напомняше Айнщайн. Да очертаеш конкретна тема, по която имаш куп неясноти, не е ли това стимулиращо за нашето вродено любопитство?!
Пред мен е чудесната възможност да разкажа как се ражда и умира един мит, един образ в общественото съзнание. Човек не се ражда лош, в дъното на душата си и най-проваленият тип носи носи зрънце доброта и стремеж към достойнство. Любопитно ми е в кой момент престъпващият неписаните правила и законите се настървява хищнически и в човека до себе си започва да вижда жертва за издевателства и гавра. А и как да помогнеш на нечестния, как да го изправиш сам пред собствената му фалшива представа, че е "герой", че е нещо изключително?
От историята с Т. Чонов, дори ползвайки настоящите записки, би излязъл, струва ми се, сюжет за книга. И то ще е за мен възнаграждение за преживяното разочарование и толкова нервно напрежение през тия четири месеца напоследък.
20.08.2004. Пълен блокаж! Развали ми се и колата. С моята племенница Емилия вчера почистихме двата гроба - на баща ми и на майка ми. Чонов не се е обаждал.Пак излъга. Свива ме стомах от притеснение, та станах в четири тая сутрин да изровя от шкафа писмения договор, който Чонов ми връчи на 19 май през масата в ресторант "Каменград", дето го бях отвел с колата да черпя за годишнината от първия брой на политическия вестник на първата Демократическа партия "Демократическо знаме" (19 май 1990-та), моя вестник. Та там, внезапно разнежен ли, що ли! - Тодор извади от чантата си бланка за договор. Рекох му тогава, там, на масата в ресторанта:
- Що ми е писмен договор? Мен ми е достатъчна твоята дума.
- Бе нищо се не знай. Я си представи, че умра?! Така ще ти е гарантирана книгата.
И аз - нехаен, със замах, едва ли не небрежно... записах моите данни, завъртях си подписа под парафа на печатаря. Кешки да съм знаел колко истина има в думите на човека, изречени там, край блюдата с мръвки и чашите пенлива, добре изстудена бира, често си мисля тия дни...
22.08.2004. Едва към шест почва да се развиделява. Днес по-малката от двете ми дъщери - Надя, навършва 29-тата си година и захваща 30-тата. Дъщерите ми Вера и Надя, внучката Невена и зетят Светлозар са моят най-тесен кръг. Бих добавил и племенницата Емилия, която ми напомня моя си вид в младежките ми двайсетина години, например: аз през 1967-68 година.
Вчера от 12,30 до към 20,30 ми гостува Т. Биков. Поупражнява се на компютъра, а после играхме шахмат и макар да си мисля, че не съм толкова слаб шахматист, доста безславно падах геройски. Рефренът "аз съм благороден, великодушен, но не прощавам на лошите" в разни варианти ечеше от устата му.
Говорихме за моите притеснения около Т. Чонов основно, и Биков ме съветваше да бъда рязък и безкомпромисен; опитвам се да обясня, че ми е криво заради самия Чонов, че ние, българите, нямаме право да воюваме помежду си, защото лесно е да осъдиш, трудно е да привлечеш един, общо взето, талантлив човек за каузата "България".
- Но не виждаш ли, че той е обладан от Антихриста! - възкликва Биков, все така в неговия си патетичен стил.
Струва ми се, Тодор Биков е чиста душа. Но защо у него това изкушение да дели света на бяло и черно?! Животът предлага пейзажи с много цветове, нюанси, хиляди и хиляди отсенки. Още е непрекипяло младо вино човекът пред мен; надявам се след време тая негова страст да улегне, да се смири, да придобие по-човеколюбиви нотки обсъждането на когото и да било.
В изреченото от Биков не откривам неговата родова биография, а гневни изблици на самолюбие. Вероятно и аз съм бил такъв (пък и сега на моменти съм!), но мисля си: не до такава степен.
- Всичко около нас е в движение и се развива - казвам му, - и нашите оценки в никакъв случай не са меродавната Истина, а само нашата лична представа за истината. Възможно е тия оценки да се променят, да се доуточняват и дори сами да признаем след време, че сме грешили спрямо това и онова, спрямо тоя или оня.
Когато преценявам, интересува ме перспективата, а не просто едно застинало състояние на нещата. Нищо не е случайно в нашия живот, та го питам напористия Т. Биков:
- Кой вятър, какво, според теб, кръстоса твоята пътека с моя път точно сега?
- Не знам - отвръща, - някой ден и това ще разберем.
Като прочете пасажите, дето съм го споменал в книгата "Въведение", в първите й четиристотин страници препис на пишещата ми машинка, въодушеви се, казва:
- Ако решиш да я издаваш, мога да ти намеря спонсори, може да бъде отпечатана под егидата на Клуба на културните дейци в Пловдив.
- Това е много красиво пожелание, но е неосъществима мечта. Защото тук сме България. Това не е благосклонна към културата нация... поне засега, поне както я виждам докато сме живи ние с тебе. Но ти не се тревожи, убеден съм: и тая книга ще я издам един ден на мои разноски.
Късно вечерта, след полунощ или малко преди това... по телевията чувам Маргарита Михнева да казва в разговор in live с водещата Венета Райкова: Големите пари сега у нас са в ръцете на малограмотни и невъзпитани хора, които според статистиката в мнозинството си са учили едва до осми клас. С такива личности как ще станем част от Европа***.
Пред Биков развих вкратце и таз моя теза - че естественото съзряване на нашето национално самочувствие грубо е пресечено от т.нар. "Освобождение". Драмата ни е, че все сме били освобождавани, за да изплуват по върховете на обществото и държавата ни дегенерати и престъпници. И таз именно тиня, шупнала над главите ни, ражда байганьовци и илияпавловци, хора на грубия материален интерес. А българската интелигенция е слабохарактерна и силно уязвима и съвсем не си е на мястото и в ролята си, която би трябвало да изпълнява.
След първоначалното стъписване подир 1989-та до болка познатите бивши управници пак заеха ключовите позиции в обществото; те именно и днес формират лошите стереотипи на поведение и говорене помежду ни. Талантливи творци пък им станаха слуги и адвокати пред простосмъртния народ. Къде са истинските, свързани дразматично с българина хора на духа?
Тодор Биков събужда у мен рефлексите на учител. Ще ми се не да променям нрава му, а да му помагам сам себе си да започне по-високо да цени. Защото и той има своята мисия, но струва ми се, още неумело работи по общото ни всебългарско дело. Лесно е да отблъсна Т. Чонов, да го обявя за дребен мошеник, за селски тарикат изнудвач; ала великолепно ще е да избягна конфронтацията и да бъдем съдружни занапред. Не съм наясно как ще стане, но знам какво искам, всеки случай!
Попаднах в тая ситуация около печатането на романа "Ламски" не случайно. Тия тревоги напоследък идват нещо ново и важно да ми кажат за живота ми на простосмъртен българин, син на своя велик мълчалив баща дърводелец, до когото често се допитвам, като ходя на гроба му да изпуша две-три цигари, вперил очи в избуялия троскот пред себе си.
* Родом от Пазарджик - родния град на майка ми, главен редактор на вестник "Арт-клуб" и дългогодишен председател на пловдивския Клуб на културните дейци..
** Шеф на сдружение или фондация със странното име "Помогни на нуждаещия се", доста известна между впрочем както в скандинавските страни, тъй и тук, в България, понеже го виждам моя адаш в популярни ТВ-предавания по националния ефир. Някога ме кани да му стана колега в пловдивското бюро на БТА, но уволнението ми от "Комсомолска искра" обърка работите ми; ония хора "отгоре" бяха ядосани заради оназ статия за пловдивския вонлив екарисаж от май 1981-ва.
*** Има предвид "част от европейското културно семейство, част от европейската християнска цивилизация в истинския смисъл на понятието", поне тъй я възприех - твърде лично, сякаш на мене говореше. Бел.м., tisss.
Истината има спокойно сърце. (Уилям Шекспир, 1564-1616)
Брой показвания: 47854
Generated in 0.07 seconds in which 0.007 seconds were spent on a total of 12 queries. Zlib compression enabled.