Англия, 1763 г.
by Рейчъл Найт on Съб Сеп 07, 2013 2:34 pm
Нощта бе злокобна и студена. Небето беше почерняло от надвисналите облаци и само светкавиците го осветяваха, а гръмотевиците им пригласяха със страшния си звук. Насъбралата се вода от поройния дъжд едва се стичаше по улиците.
Рейчъл стоеше свита до камината и гледаше как пламъчетата сякаш танцуваха в голямото огнище. Щом вратата на стаята се отвори, момичето отдели поглед от огъня и погледна към фигурата стояща до вратата, беше Виктор, нямаше кой друг да е, понеже тя живееше при него. Той я бе намерил, когато тя бе едва 15 годишна, родителите ѝ бяха починали и след като лихвари я изгониха от дома ѝ тя се принуди да скита из улиците сама и беззащитна. Разни пияници непрекъснато я закачаха, а тя бързо бягаше за да се скрие и да се отърве от гнусните им лапи. Тогава една вечер Виктор я бе намерил уплашена и изтощена и бе така добър да я приеме в дома си и да си грижи за нея. Тя го обикна още в този ден, никой не бе се държал така мило с нея и не я даряваше с внимание. Откакто обаче момичето разбра тайната му той се отчужди и стана по-студен към нея. Тя не спираше да го моли вече две години да я превърне и да бъдат завинаги заедно, а той все ѝ отказваше и твърдеше, че това е проклятие и не би ѝ го причинил. Тези думи я нараняваха, може би той не искаше да е с нея цяла вечност, но бе прекалено добър за да ѝ каже истината.
След миг Рейчъл се отърси от сполетялите я мисли и скочи на крака за да го посрещне. Прегърна го след, което се усмихна.
-Така се радвам, че най-накрая се прибра - каза с топъл глас момичето- Притеснявах се за теб. Как беше пътуването ти в това време?
Бе заминал за Франция преди седмица, защото имал неотложна работа, а тя никога не му задаваше въпроси относно това, защото знаеше, че той не обича да се бъркат в делата му.
Рейчъл Найт
Re: Англия, 1763 г.
by Victor Nightshape. on Нед Сеп 08, 2013 9:58 am
Рейчъл. Да, със сигурност тъмнокоската бе интересно момиче. Смиренна и подчтенна дама, дори и понякога досадна, тя бе приятна компания в така или иначе самотния живот на Виктор. Въпреки, че показваше побратима близост към Рейчъл държеше самоличността му на вампир да остане в тайна. Нямаше доверие на никого, дори и на младата коспожица, а клюките в малките градчета се носеха твърде бързо. Още преди да си е събрал багажа, група от ядосани католици щеше да се е насъбрала с факли пред миниятюрната къщичка. Държеше си двамата с Рейчъл да си останат просто брат и сестра, които търсят покой от големия, шумен Лондон.
Въпреки това Найт бе разбрала за малката подробност около живота на Виктор. Тя си бе любопитка, а и започваше да му става доста трудно да се прикрива, имайки предвид, че са заедно през повечето време. В началото Найтшейп бе доста ядосан и дори не говореше със " сестра си ", но с времето осъзна, че може би това ще му помогне. Рейчъл проявяваше разбиране и много се интересуваше от вампирския живот. Помагаше му да си набави кръв, измисляше му алиби за пред съседите и какво ли още не.
Ето, че отново бе на път, както винаги - в ужасно време. Не знаеше що за късмет бе това, но винаги щом тръгнеше нанякъде времето бе ужасяващо. Слава богу, знаеше, че няма да се удави, някой да нападне каретата му или да го удари гръм и да умре. Имаше типичната работа в малко селце край границата на Франция с Англия. Бе дочул за някакъв вампир, който полудял и разказал на всички за себе си. Селяните не му повярвали и той бил принуден да " покаже ". Тоест, започнал да разкъсва хората. Виктор се оказа най - близкия вампир, който може да раздаде правосъдие и веднага се озова на местопрестъплението. Справи се бързо с французина, без никой да разбере и отново се отправи към дома.
-Така се радвам, че най-накрая се прибра - посрещна го усмихната Рейчъл, обвивайки ръце около него- Притеснявах се за теб. Как беше пътуването ти в това време?
Виктор не можеше да се досети за причина порати, която тя да се притеснява, но все пак не отговори нищо. Бързо смъкна мокрото си палто, остави го на закачалката и се отправи към камината.
- Е,...- той разтърка ръцете си едни в други и ги протегна към огъня - Върши ли някакви пакости докато ме нямаше ?
Victor Nightshape.
by Рейчъл Найт on Нед Сеп 08, 2013 11:52 am
Виктор свали подгизналото си палто и се отправи към камината като попита Рейчъл дали е вършела пакости докато го няма. Звучеше като баща, който разпитва дъщеря си, а в случая по-скоро брат, защото мъжът не бе толкова възрастен, че да ѝ бъде баща. И за пред хората бе така, тя бе по-малката му сестра, за която той се грижеше след като „родителите им” се споминали. И без друго не всички им вярваха и говореха колко е нередно младо момиче да живее под един покрив със самотен мъж.
-Не - отговори тихо момичето – стоях си вкъщи. А и без друго няма къде да се отиде в това време.
Тези дни бяха все дъждовни, въпреки че не бе валял такъв порой като днешния. Занимаваше се с бродиране докато го няма и помагаше на икономката в кухнята. Рейчъл се стараеше да не му създава никакви проблеми и главоболия и винаги изпълняваше стркитно каквото ѝ заръча Виктор. Единственото нещо, с което не се примиряваше е това, че той не искаше да я направи като него – безсмъртна. С риск отново да го ядоса тя отново подхвана темата.
-Виктор, случайно да си размислил за това, което говорихме преди да заминеш ? – попита плахо тъмнокоската.
Нямаше да спре да настоява за това, докато мъжът не склонеше да я превърне. Вампирите ѝ се струваха толкова прелестни и грациозни същества и като всяко момиче тя искаше да запази младостта си и красотата си завинаги. Нямаше да се страхува вече от нищо и щеше да обиколи всички красиви кътчета по земята.
by Victor Nightshape. on Пон Сеп 09, 2013 1:44 pm
-Не - отговори на въпроса му Рейчъл, почти шептеейки – стоях си вкъщи. А и без друго няма къде да се отиде в това време.
Наистина, когато имаше буря хората си стояха в къщи, тоест, англичаните се правеха на ирландци и пиеха алкохол до втръсване. Тази година лятото бе много по - дъждовно от всякога и повечето англичани останаха без дърва за огрев. В такова време за много от тях червеното вино и уискито бе единственото средство за затопляне. А когато градуса много се вдигнеше често излизаха навън, по празните улици, награбвайки първата срещната госпожица. Рейчъл се славеше с красотата си из целия град и Виктор нямаше да се очуди ако някоя пияница не бе идвал да й тропа по вратата.
-Виктор,... - момичето прекъсна настаналата тишина -... случайно да си размислил за това, което говорихме преди да заминеш ?
Вампирът обърна рязко глава към нея. Не отново. Бе се изразил твърде ясно, че няма да я превърне във вампир. Рейчъл не знаеше какво е да си такъв. Тя виждаше колко му е, привидно, лесно на Витор. Бе слушала, че ще стане по - красива, изящна, бърза и безсмъртна. Но дали това искаше ? Дали това момиченце можеше да се крие в сенките, да възпре желанието за глад. Виктор не мислеше, че тя имаше волята да затвори всичките си сетива пред отворена кървяща рана.
- А защо ти не размислиш ?- попита с леко гневен глас Найтшейп - За Бога, знаеш ли що за отговорност е да си ... - той сниши тона си - вампир ? Дай ми една простичка причина да го правя, хайде, давай. Да видим дали можеш да ме обедиш, че си достатъчно зряла, за да се справиш с това бреме.
by Рейчъл Найт on Вто Сеп 10, 2013 3:45 am
Както и бе предположила Рейчъл, на Виктор не му хареса, че момичето бе подхванало пак тази тема. Не разбираше защо мъжът не желае да я превърне след като тя го искаше. Сигурно той бе прав и това си имаше и своите негативни страни, това обаче на възпираше тъмнокоската да настоява за това. Това бе единственото нещо, за което някога го бе молила. И без друго той бе направил вече толкова много за нея и тя никога нямаше да може да му се отплати за добрината. Освен това тя не беше нито глупава, нито безотговорна и смяташе, че ще се справи с това. Знаеше, че в началото ще ѝ е трудно да контролира жаждата си за кръв, но кое начало не бе трудно. Не можеше да даде на покровителя си причина, която да го накара да промени решението си, но тя усещаше, че това е живота, който иска да живее, сякаш бе родена да бъде вампир.
-Знам, че си мислиш, че няма да се справя с тази отговорност, но аз съм много по-силна отколкото си мислиш, Виктор – заговори след дълго мълчание момичето.
Откакто я бе приютил, той непрекъснато се грижеше за нея, защитаваше я и я приемаше за още малко момиче което не може да се справи само с трудния живот, който я очакваше, ако се превърне в създание на мрака, но тя бе пораснала и се бе превърнала в силен и борбен човек.
-Виж, рано или късно аз ще получа това, което искам – каза му твърдо момичето, с което рискуваше да го ядоса дори повече – просто исках ти да си този, който ще го направи, но ако не искаш да ме превърнеш ти, ще го направи някой друг вампир.
Тъмнокоската за пръв път си позволяваше да говори така на Найтшейп и да му поставя условия, но след толкова напразни молби реши да промени тактиката си с надеждата, че този път ще постигне нещо.