Водещ: Г-н Кабаиванов, решението на БСП беше заявено още в края на миналата година. Поводът бяха едни допълнителни 146 мил. за общинните от излишък в бюджета. Има ли действително липса на равнопоставеност при разпределението на парите? От кога има такива настроения?
5 Януари 2019 | 19:30 | Радио "Фокус"
Д-р Емил Кабаиванов, кмет на Карлово: Бюст-паметникът на ген. Кирил Ботев отново...
Д-р Емил Кабаиванов, кмет на Карлово: 28-и пехотен Стремски полк е име, от което...
30 Септември 2018 | 16:00
Д-р Емил Кабаиванов, председател на Народното събрание, в интервю за празничната програма на Радио „Фокус“ „За честта и славата на България“ по повод 133-тата годишнина от Съединението на България. Водещ: Какъв е днешният ден за карловци? Д-р Емил Кабаиванов: За жителите на Карлово като българи и родолюбци Денят на Съединението е доказателство, че когато българският народ се обедини зад една кауза, без да се влияе от великите сили, той може да успее. За Съединението липсва подкрепа от Великите сили, даже напротив – има противодействие, защото на всички е било ясно, че една обединена България става по-силен фактор в балканската и европейската политика. Въпреки Великите сили, заради каузата нашият единен народ успява да сътвори Съединението. Водещ: Д-р Кабаиванов, България винаги е била силна тогава, когато е била единна, когато е била обединена. Защо е толкова трудно постижимо днес? Д-р Емил Кабаиванов: Това е екзистенциален въпрос. Водещ: То е въпрос на национална кауза, ако питате мен. Д-р Емил Кабаиванов: Така е. Отговорът на този въпрос ще ни даде и отговори защо България все не успява да постигне своите цели да бъде една уважавана, силна държава със собствено мнение по европейските и световни въпроси, мнение, което да бъде чуто, прието и с него да се съобразяват по-големите от нас. И преди да продължа, искам да подчертая, че карловци имаме и още една причина да сме горди със Съединението, а именно защото ние го възприемаме като продължение на делото на Апостола. Знаем, че той е един от дейците на Българската национална революция, който проповядва единение в името на голямата цел – българите в Мизия, Тракия и Македония да живеят в една държава свободни. Или както той се изразява – „И ние сме народ, и ние имаме право на това“, визирайки другите европейски народи, които вече са свободни. Съединението е продължение на комитетската мрежа на Левски. Може би отговорът на въпроса защо все не успяваме трябва бъде пренесен и към съдбата на Македония. Защо не успяхме преди повече от 100 години да направим тази обединена, единна България и стотици хиляди българи останаха извън територията на майка България? Една от причините е, че това не е угодно на силните на деня. В различни периоди това са били различни държави. Нашата освободителка Русия е била срещу нас, когато сме искали да постигнем единение на всички българи под един флаг и в една държава. И друго – партийните интереси в определени периоди от нашата най-нова история са били по-силни от общонационалната кауза. Така е и в момента. За това няма необходимото единение, за това нямаме национална кауза или доктрина. Няма желание и нагласа да се формулира, да се дебатира и всички да се обединим около нея. Затова България и в момента, макар и член на ЕС, макар и доскоро председателстваща Съвета на ЕС, според мен няма необходимия силен международен авторитет и малко се съобразяват с нас. А за това сме си виновни ние. Водещ: България в момента, д-р Кабаиванов, има такива предимства, за които нашите предци преди 133 години не са могли да мечтаят. България днес е в Европа, тя е обединена, а сякаш Съединението й е контрапродуктивно. Така изглежда. Съединението не е добра дума днес, не е на почит. Д-р Емил Кабаиванов: Съединението днес е на почит само на думи. Водещ: А къде го виждаме дори на думи? Погледнете Народното събрание, вижте политическата класа. Д-р Емил Кабаиванов: Всеки се прехласва в лозунга „Съединението прави силата“, в тезата, в изречението, но липсва на практика единение точно поради това, че няма желание, няма нагласа, политическата класа не е узряла. Има напрежение, но оставките няма да го потушат. Трябва да се върви към друг начин на управление на държавата, който да гарантира, че енергията на мнозинството ще бъде съчетана в постигане на националните тези. Вие чули ли сте от някой водещ български политик да формулира няколко национални тези, освен това се представим добре като председателстващи Съвета на ЕС? Водещ: НО това не е национална теза, това е задължение. Д-р Емил Кабаиванов: Това е само средство. Голямата цел е силна България, която да бъде стабилен фактор на Балканите, с която да се съобразяват и партньори, и съюзници в Евроатлантическия пакт, и в Европейския съюз. Давам пример с Македония. Направихме една важна крачка, след това нашите съседи от юг – в Гърция –взеха инициативата и в момента те преследват целите си. Гърция има национална доктрина, Сърбия има национална доктрина, Турция има национална доктрина, Румъния има национална доктрина. Българската липсва. Който и да дойде на власт, който и да спечели парламентарните избори, който и да изберем за президент, той трябва да изпълнява целите, които сме си поставили в националната доктрина. След като нямаме такива средносрочни и дългосрочни цели, ще се люшкаме, както правим в момента, от криза в криза, от потушаване на пожари в нови пожари, а политически – от решаване на проблем в проблем. И винаги ще ни бяга основната посока. Водещ: Дали днес не звучи нелепо да се говори за идеали? Д-р Емил Кабаиванов: Аз не мога да формулирам националните идеали и цели в момента. Формулирането им е през основните проблеми на България – демографския, образованието, проблема с това, че българската икономика не е достатъчно иновативна. Ние не искаме да се превърнем в държава, в която богати европейски страни изнасят производства, без да можем да имаме здрава собствена икономическа база, която да ни гарантира един висок икономически растеж. Без такъв ние не можем да достигнем средноевропейския стандарт в следващите дори 30 години. Спокойни ли сме за нашите външни граници в тази криза с миграцията от Африка и арабските държави, войната в Сирия? Аз мисля, че не сме. Има много такива въпроси, които трябва да изведат приоритетите на България. Те трябва да бъдат за стабилна държава, силни държавни институции, икономика, която да може да гарантира един стабилен икономически растеж от порядъка на 6-8% годишно, за да можем видимо да достигаме средноевропейски стандарти, образование на необходимото ниво, здравеопазване, което да гарантира добро качество и достъпност на хората, армия, която да бъде готова като членка на НАТО и да имаме мнение, разбира се, по всички геостратегически конфликти. Има доста теми. Тезите трябва се формулират в един обществен дебат, който вероятно ще продължи година-две, може и три. Водещ: Но нали някой трябва да го инициира, д-р Кабаиванов? Д-р Емил Кабаиванов: Да. Не е по силите на който и да е кмет да го инициира. Това трябва да стане от парламента, президента, научна мисъл и гражданите, обединени в различни неправителствени организации. Кой ще бъде двигателят, зависи от силата на институцията – дали парламент, дали президент, дали гражданите, но някой трябва да бъде двигател в този процес. Иначе на 6-ти септември, и то с право, ще си говорим с преклонение и възхищение за дейците на Съединението, продължители на делото на Раковски, на Левски, на априлските въстаници. И дотук. И винаги ще идваме до темата „А сега какво правим? Какво ще правим след 5, след 10 години? Накъде вървим?“. Водещ: Д-р Кабаиванов, винаги има една думичка „трябва“. Трябва да го направим и все не го правим. Пожелателно звучи това. Няма действеност, няма императив. Д-р Емил Кабаиванов: Да, така е. Затова казвам, че начинът на управление от страна на държавните институции трябва да има визия. Политическите лидери трябва да бъдат хора родолюбци, визионери. Ако те нямат визия, няма как да бъдат двигатели на формулирането на националната доктрина. От кого се очаква визия? От президента, от министър-председателя, от елита на българската класа, ръководителите на парламентарно представените политически сили, от извънпарламентарната опозиция и нейните лидери, от научната мисъл, университетски преподаватели, Българската академия на науките. Те трябва да имат тази визия. Вероятно от 100 лидери в различни обществени организации, 10 от тях могат да бъдат визионери. Ето такива хора трябва да търсим – хора, които да имат поглед, първо за себе си и тогава да го изложат пред нас. И в един спокоен дебат, няколкогодишен предполагам, той да стане официалната нова българска доктрина или кауза. Както и да я наречем, не е важна терминологията. Всички българи трябва да го поискаме и едва тогава нашите лидери, които сме избрали, ще бъдат принудени от обществото да седнат и да започнат да работят над тази важна за България национална доктрина и кауза. Честит празник на всички. Цоня Събчева
6 Септември 2018 | 16:00 | Радио "Фокус"