Теми по когнитивна психология - Документ от документите.ком | Страница 6
Усвояване на езика:
- Децата поцелия свят се раждат без способността да произвеждат език. Докато навършат 5 години обаче, те овладяват достатъчно майчиния си език, за да водят разговор. За това време те се научават да произнасят правилно говорните звуци, да ги комбинират в думи и да организират научените думи в смислени и граматически правилни изречения.
- Детето в доезикова възраст - тъй като мозъкът и формата на устата и гърлото все още не са готови за речта, новородените са неспособни да говорят. Те обаче могат да издават звуци още от първите моменти на живота си.
- Бебешкият плач и гукането - през първите 4 месеца бебетата плачат и гукат. Това са единствените звуци, които издават. Родителите на от 3 до 5 месечни бебета не могат да разграничат плача, породен от болка, глад или изненада, единствено въз основа на издавания звук. Когато детето стане на 7 месеца обаче, родителите могат да диференцират различни звуци.
- Бебешко бръщолевене - към 4-5 месечна възраст се случва нещо ново - бебетата започват да бръщолевят. То прилича много повече на говор, отколкото на плач. Бебетата по целия свят бръщолевят по един и същ начин и смесицата от фонеми, които изричат, може да е основа на всеки един език. През следващите няколко несеца бръщолевенето започва да се влияе от заобикалящата среда. Издаваните говорни звуци постепенно започват да наподобяват фонемите на конкретния език, на който в крайна сметка децата ще проговорят.
- Начало на речта - преди да проговорят бебетата общуват с жестове. Към 6-7 месечна възраст вече държат предмети и ги показват на възрастните. Към 10-11 месеца започват да сочат към предметите и използват този жест, за да привлекат вниманието на друг човек. В края на първата година бебетата започват да комбинират жестовете с отделни думи. Тъкмо тези изказвания от една единствена дума ележат началото на речта.
- Изказвания от една единствена дума - макар, че речта е минимална, може да предава много инф-я. Започвайки с дузина думи в началото на втората година децата имат речник от над 200 думи към края й.
- Изказване на две думи (телеграфна реч) - м/у 1,5 и 2,5 години децата по целия свят започват да формулират изречения от две думи. Също като телеграмите тези изказвания са кратки и по същество.
- Разширени изречения - по-късно м/у 2 и 7 година изреченията се разширяват и детето общува все по-ефективно.
Теории за усвояването на езика - детето усвоява езика в определена последователност.
Този прогрес описва поведението на детето, но не обяснава как се усвоява езика. Има няколко психологически теории за това:
- Усвояване на езика по пътя на оперантното обуславяне. Според Скинър езикът се научава чрез оперантно обуславяне - елементарна форма на учене, при която реакциите се формират чрез подкрепление.
- Усвояване на езика по пътя на имитацията - становището, че децата научават езика чрез имитиране речта на възрастните, също не се радва на широка популярност. Проблемът тук е, че не всички деца имитират.
- Усвояване на езика като биологична предразположеност - ако езикът по принцип не се усвоява по пътя на оперантното обуславяне и имитацията, може би е част от биологичното наследство на развиващото се дете. Едно становище, изразено от Ноам Чомски, приема, че децата са биологично готови или предразположени да учат лесно, който и да е език. Той защитава тезата за наличието на средство за придобиване на езика, за което се предполага, че лежи в основата на този процес.
- Езикът като социално взаимодействие - повечето психолози днес смятат, че хората са биологично предразположени да използват езика, но детайлите му се усвояват по пътя на м/уличностното общуване. Все още няма единодушие за това в каква степен детето трябва да бъде учено да говори. Психолозите обаче приемат, че децата активно участват в този процес.
Думите мотивация и емоция идват от една и съща латинска дума movere (движа се). По тази причина някои психолози твърдят, че емоциите усливат мотивацията, а други смятат, че те самите са мотиви и ни водят към повечето от важните цели в живота ни. В тази връзка можем да определим емоцията като особено мотивационно състояние, което включва физиологична възбуда и специфични телесни реакции. Емоциите възникват относително бързо, траят относително кратко и често се появяват неочаквано. Това, което е най-важно, за разграничаване на емоциите от другите мотивационни състояния, е афектът, т. е. емоциите имат чувствен компонент и ние ги преживяваме като промяна в обичайното равномерно протичане на съзнанието. Психолозите обикновено разделят емоцията на три взаимносвързани компонента:
1) Физиологична възбуда и по-точно възбуда в автономната нервна с-ма като част от реакцията борба или бягство.
2) Волеви движения и в частност движението на лицевите мускули.
3) Феноменологично преживяване, т. е. осъзнати мисли или чувства.
Има две основни насоки в изучаването на емоциите. Изследователите от
еволюционната школа се придържат към мнението, че емоциите са различни една от друга и, че са универсални. Привържениците на когнитивната школа смятат, че емоциите се основават на мислите, че не са универсални и, че физиологично не се различават една от друга.
1) Еволюционни подходи - съвременната еволюционна теория приема, че всичките
ни предшественици са били изправени пред едни и същи задачи за оцеляване, включващи размножаване, самозащита и съревнование за определен статус. В тези условия на оцеляване се развиват определен брой реакции, които го подпомагат. Те включват вътрешни физиологични състояния, както и определени модели на мускулен отговор. Привържениците на тази теория стигат до съгласие за съществуването на 9-10 първични емоции - страх, гняв, радост, отвращение, учудване, презрение, срам, тъга и интерес.
2) Когнитивни подходи - обръщат внимание на вътрешното преживяване на емоцията
и как то е свързано с интерпретацията на средата.
- Теория за телесната обратна връзка.
- Теория за предсъзнаваната преработка на Уилям Кенън. - отправя критики към първата теория.
- Теория за двата фактора - Шахтър и Сингър.
- Теория за когнитивната оценка.
Мислене - същност като познавателен процес, логика на мисловния процес.
Мисленето - това е познавателен процес, същността на който се състои в репрезентация в съзнанието на личността на сложните връзки и отношения м/у обектите от околния свят.
Мисленето съотнася данните от усещанията и възприятията. Разкриването на отношенията, връзките м/у обектите, е най-съществената задача на мисленето. С това се определя специфичния път, по който върви мисленето към все по-дълбокото познание на действителността. Обобщено мисленето се характеризира с три основни момента:
1) Мисленето се осъществява вътрешно в ума, но за него се съди по външното поведение на личността.
2) Мисленето е процес, при който в познавателната с-ма става някаква манипулация на знанията.
3) Мисленето е целенасочено и неговите резултати се проявяват в поведението, което решава някакъв проблем или е насочено за решаването му.
Да се обобщават единичните неща и да се прилагат общите закони към отделните
явления, това е една от най-важните особености на мисленето. Мисленето като познавателен процес е най-тясно свързано с практическата дейност на хората. Човек опознава действителността, въздействайки в/у нея, разбира света, изменяйки го. Играта, ученето, трудът, като основни видове човешка дейност, както и всички специфични действия, свързани с тях, изискват да се решават мисловни задачи. Практиката е източник на мисловната дейност. Тя е също така областта, в която се прилагат резултатите от мисловната дейност.
Мисленето като обобщено и опосредствено познание за действителността се осъществява посредством езика, думите. Връзката на мисленето с езика се запазва независимо от това дали личността изразява мислите си гласно или на ум.
Наличен момент на мисловния процес обикновено е някаква проблемна ситуация. Човек започва да мисли, когато у него се появи потребност да разбере нещо ново, което липсва в досегашния му опит, т. е. не е съхранено като инф-я в паметта. Тази проблемна ситуация определя въвличането на личността в мисловен процес, който винаги е насочен за решаване на някаква задача. Задачата е следствие от анализа на самата ситуация.
С динамиката на мисловния процес е свързано емоционалното самочувствие на мислещия субект. Въобще реалният мисловен процес е свързан с целия психически живот на личността. Доколкото мисленето се извършва във вид на операции, насочени за решаването на определени задачи, то мисловният процес се явява активен, целенасочен волеви акт. Мисленето включва произволни и непроизволни компоненти. В качеството на непроизволни могат да се явяват асоциации, водещи към възникването на неуправляеми връзки. Тяхната роля в мисловния процес е двойствена. Но освен непроизволни, мисленето включва и компоненти, които са съзнателно и произволно регулирани и непосредствено направлявани от доминиращата мотивация и въпроси. Произволността на мисловния процес преди всичко се осигурява от мисловните операции. Осъзнаването на стоящите пред личността задачи, които трябва да се решат чрез мисленето, определят целия ход на мисловния процес. Той се осъществява като с-ма от съзнателно регулирани интелектуални операции. Това са анализ, синтез, сравняване, обобщаване, класификация, систематизация, абстракция, конкретизация. Всички тези операции са различни страни на основната същност на мисленето - опосредственото познание на света. Това познание се осъществява под формата на понятия, съждения и умозаключения. Те в своята същност изразяват и самата логика на мисловния процес.
Мисленето е целенасочена символна дейност, която подпомага човека в решаването на проблеми и следователно в постигането на целите му. Проблемите могат да бъдат елементарни или изключително важни, но цялото мислене има едни и същи основни св-ва, осъществява се с едни и същи мисловни форми и операции. Цялото мислене разчита на миналия опит, както за фактологически познания, така и за стратегиите за намиране на решение. На завършващият етап на мисловния процес човек идва до откритие, т. т. до ново знание, което по-рано не е владеел. Неговият опит се обогатява и му позволява да си поставя все по-нови и по-сложни задачи.