Здравейте. Искам да ви разкажа за моето израстване. Роден съм 1994 година. Бях на 6 години, когато майка ми замина на далеч, татко ми не знаех къде е. Бях отгледан около година от моята прекрасна баба, която я обичам, въпреки че си замина на скоро. Отгледа мен, сестра ми и брат ми в квартира, която беше приземен етаж от къща и естествено последната на края на града. Тя ни гледаше само с нейната пенсия. Трябваше да ни копува храна, да ни облича,
да плаща наем и ток и вода, за училище да ни дава, сестра ми беше бебе и за нея памперси. След малко по малко от 1 година (2000-2001), идва най-ужасния ден в живота ми. Дойдоха ни социални грижи. Незнаехме какво ставаше. Всичко беше объркано. Просто се пребрахме от училище и едни коли ни чакаха пред квартирата с нашия багаж. После ни качиха в колите и ни откараха на едно място. Това място вече разбрах какво бе то. Дом за деца лишени от
родителски грижи. И така започва моята история, моя ад, моята борба, мъчение и прочие. В дома за деца обаче оставиха само мен и брат ми. Малката ми сестра просто я откараха далеч от нас, в дом за малки деца. Баба ми я отведоха в старчески дом, също далеч от нас. В дома за деца беше като в кошмар. Храната беше ужасна и малко сипваха, колкото да покрие дъното на малката чинийка. Караха ни постоянно да чистим целия дом, а той беше голям колкото едно двуетажно училище. Там възпитателите не ги бъркаше колко сме малки или голями. За тях беше важно да са над всички нас. Постоянно ни обиждаха, биеха, изнудваха, караха ни дори да седим прави с часове, без тоалетна без да мърдаме, без храна и вода.. Всяка сутрин, всеки ден, всяка вечер, аз седях на прозореца, чакайки някой мой близък да ме потърси. Всяка минута, всяка секунда, аз плаках, молих се на бог, надявах се някой да ме потърси в продължение на 12 мъчителни години. Всеки ден идваше на всяко дете родител, близък, който да го види да му донесе лакумство, храна, парички, а само аз и брат ми си нямахме никого и нищо. Просто стояхме на прозореца и гледахме другите деца как се забавляват, как се радват на близките си и плакахме и плакахме. Там имахме право да останем докато навършим пълнолетие (18г.) и после просто се подписвахме и трябваше да напуснем дома. Брат ми е по голям от мен с 3 години. Той пръв напусна дома и тръгна по своя път, след като си намери приятелка, при която остана да живее и до ден днешен. Аз след 3 години, след като той напусна, дойде и моя ред. Въпреки че едва оцелях 12 години, адът не бе свършил. След като навърших 18 години, аз напуснах този дом но останах на улицата в продължение на 1 година и 7 месеца. Спах по парковете, зиме и лете. Ядох само плодове от дърветата, освен ако не намеря на някой да помогна за нещо, за да си изкарам прехраната. Нямах нито дрехи нито нищо. Зимата я прекарах на парка на една пейка. Бях само по блузка, анцунг и мрежести обувки. Никой не ме забелязваше. Разболявах се, но се лекувах само като си сгрявах ръцете и като се разтривах за да не ми е толкова студено. След този период, аз си намерих работа, на една ледена пързалка да я почиствам, и месец след това се научих да карам кънки и започнах да уча и други деца, от където въпреки че неисках, но те настояваха да ми дават по нещо. След като мина сезона, закриха пързалката и отново бях без работа. Завърших средното училище, записах в университет социална педагогика, защото аз израснах в такава среда с деца с увреждания до деца без проблем. Да, спечелих 5 стипендии, но след първата година просто държата ми спря всичките и аз нямаше как да си плащам семестрите. Наложи се да прекъсна. Заминах за Италия със събраните от мен пари, надявайки се за едно ново начало. За съжаление започнах работа, която траеше само 3 месеца. 1 Година седях безработен на чуждо място, наеми за 1 година имах да плащам. Не след дълго, ми намериха работа хазяите, колкото да си платя наемите и да ме отпратят с някакви пари (300 евро). Пребрах се на България и си намерих работа, като сервитьор в един пиано-бар. Работих около 2 години там, докато след това, собственика продаде помещението. Аз не се отказах и продължих да търся работа. Откри ми се шанс и се възползвах. Заминах за Кипър където съм в момента. Започнах работа като градинар в най-голямата градинарска фирма на острова. Вече 3 години работя, въпреки че не е лесно. Живея сам, плащам си квартира, ток, сам си готвя и издържам. Но ето че дойде време да се завърна в моята родина България. Признавам, че ми липсва тази държава, защото въпреки липсата ми на детство, тази липса ме научи какво е да нямаш, какво е да се бориш, какво е да паднеш, но да се изправяш винаги. За нищо не съжалявам. Минах през Ада, но ето ме тук, жив и здрав. Да, борех се и оцелях. Да, до ден днешен още ми е тъжно че си нямам никого, но винаги си повтарям че, трябва да се боря за успехите в живота. Живота ме научи на много. Благодарен съм на бог че, не ме остави, че оцелях, че ме дари със здраве и търпение. За това искам да ви кажа: правете добро, отваряйте шепите си. Не всеки може да си позволи онова, което много хора имат. Радвайте се дори на най-малките неща. Обичайте децата си! Грижете се за тях. Искам да Благодаря на всички, които ще прочетат това. Това не е просто моя история, това е и послание към всички вас. Искам да Благодаря и на АДМИНИСТРАТОРИТЕ, за възможността да споделяме теми, свързани освен с химия, биология, но и с етика и право, но и теми по наш избор. БЛАГОДАРЯ ВИ!!!