Страданието като път за духовно извисяване в поемата "Cis moll" - публичен документ
﻿Страданието като път за духовно извисяване в поемата "Cis Moll"
"CIS МOLL" е една от най-популярните поеми на Пенчо Славейков. Публикувана е за първи път в сп. Мисъл и по- късно включена в стихосбирката "Епически песни". Това произведение представлява философски размисъл на поета за съдбата на един от най-великите хора, живели на този свят- гениалният немски композитор Бетховен. Жанрово творбата се определя като философска поема, защото има за център равносметката на твореца. Представя творчеството като непрекъснат поцес. Разделя вижданията на обикновения човек от тези на един творец.
В "Cis moll" автора представя една поетична визия за твореца и света. Показва страдащата, но продължаваща да търси изход от страданието човешка душа. Поетът изразява своята категоричност относно мястото на твореца в света, в който живеем. Творецът е пробудител. Той дава светлина на света - чрез изяществото и красотата на своите творения, той е човекът, заел се с тежката задача да прочисти умовете и сърцата на хората. Според него изкуството дава духовни опори на твореца срещу страданието. главничт герой, Бетховен е представен в повратен за негович жиот момент- когато губи слуха си и смчта, че е загубил възможността да продължи художественото си развитие. Тук е момента, в който той се сблъсква със своята воля, която се превръща и в негова съдба. Поемата е един от автобиографичните текстове на Пенчо Славейков. Един епически разказ за свръхчовека, надмогващ болките на страдащото тяло и тържестуващ чрез подебата на духа. Авторът описва смущението на твореца, неговата нестабилност и противоречивите му чувства, но вече в края на творбата Бетховен е нов човек - изпълнен е с чувства и емоции, разбрал, че творчеството не се крепи само и единствено на външни заложби, а е въпрос на дарба и усет.
Самото заглавие на поемата ознаяава музикална тоналност. В тази тоналност е обозначена петата симфиния на Бетховен, интерпретираща темата за съдбата. Поемата има пролог, епически разказ и епилог. Така Славейков изразява своето пристрастие към античната култура. Сюжетът се разгръща на основата на биографичнищ факт за глухотата на Бетховен. Представя това как един творец губи най-важното си сетиво- слуха, но открива, че музиката е неразделна част от неговата същност. За Славейков възгледите за изкуството изключват действителността като творчество. Затова за него физическите сетива като слуха и очите, само помагат за възприемането и отразяването на външния свят. Според него истинско творчество е това, което се усеща с духовните сетива, а не с физическите. Творецът притежава тези духовни сетива и е способен да твори въпреки бедата. Той живее един живот различен от този на обикновените хора, той се превръща в свръхчовек.
Началото на стихотворението започва с картина на обстановката, която заобикаля Бетховен. За разлика от тихата и ясна нощ, която вижда композитора през прозореца си, в дуяата на поета цари тъмнина, празнота, самота. Самотата от своея страна предвожда всички велики творци. Чрез нея те осъществчват връзката между духовен творчески и телесен живот. Бетховен е сам, той използва това си уединение, за да твори-пренебрегва самотата, трансформира я. Седнал пред рояла го обземат "злокобни мисли". Той е отчаян от случващото се: "Аз доживях самичък да се видя, мъртвец приживе." Всеки творец мисли за съдбата на труда си, за него това е най-ценното. Бетховен е лишен от целия си труд, затова и преодолява най-голямата си лична трагедия: "Другите живеят с живота на творенията мои- и само ази зарад тях съм глух." Така натрапчивата идея за смъртта бива отблъсната от него. Той осъзнава, че човек не е творец само на осезаемите неща, той е творец и на съдбата: "И загубата на единии слух не лесно тъй убива идеалът, когато него Висшии Слух поддържа!"
Бетховен е сравнен с Омир, който е със сходна съдба. Показва как слепотата му е помогнала да се сближи с мъдростта и проникновеното чувство: "И Омир бил е сляп; но, в слепотата, от хиледите зрящи едичък само той е виждал ясно."
Композитора малко по малко започва да губи слуха си- осъзнато и въпреки това е факт, че по това време създава най- значимите си творби.
И композитора отново твори, когато един от неговите ученици влиза в стаята и е увасен от звуковете, които излизат от рояла. Мисли, че Бетховен е полудял: " Това не е ли изблик на безумье?"
Но у Бетховен няма никакво съмнение в стойността на това, което върши. Той е обзет от своя идеал да предаде на хората, че гения им е безсмъртен, затова е и стравнен с Прометей.
Проблемът на твореца в "Cis moll" е в търсенето на себе си. На изпълващото чувство за завършеност, за сливане на тялото и душата. Бетховен преминава през различни състояния на ума, които му помагат да стане това, което е. Той успява да се издигне над повърхностното. Внушава, че независимо от препядствичта на съдбата ние я контролираме, а не тя нас. Доказва, че всеки притежава скрит гений и възможност да го разкрие.
Страданието като път за духовно извисяване в поемата "Cis moll" 9 out of 10 based on 2 ratings. 2 user reviews.