За любовта | Царството на Бу
← Преброяване на природонаселението
Преброяване на населението: резултатите →
Posted on април 22, 2011 | 9 коментара
Блог фестивал на първата детска любов
Когато бях на 6, цялото семейство отидохме да живеем в Либия за 3 години. Родителите ми може би не бяха чак толкова очаровани от живота ни там, но за мен тези три години бяха най-страхотната част от моето детство и ми е светъл и хубав спомен. Там живеехме в български „кемп“ – 30-тина къщи в близост до Триполи, оградени от околността с тухлена ограда. Въпреки че се водеше български, това не пречеше там да живее и семейство индийци, с които възрастните общуваха на английски; всяка вечер те излизаха под ръка на бавна разходка из кемпа, а госпожата носеше пръстени на краката си, което едновременно ни очароваше и отвращаваше (къде се е чуло и видяло някой да носи пръстен на краката?!). Част от спомените ми за това време включват и първата ми любов.
30-те къщички бяха почти до една заети със семейства, много от които с деца. Бяхме страхотна тайфа от 13 деца на възраст от 5 до 13 години. По-малките – 6-10 годишните – се счупвахме от игри, тичане, обикаляне, правене на бели… извън оградата имаше военен гарнизон, както и много строежи, така че възможности за пакости имахме много и се възползвахме от тях охотно – но не за това пиша сега.
Тайфата беше в по-голямата си част момчешка, което никак не ни пречеше да правим дружно бели – на тази възраст, слава Богу, делението по пол все още не е толкова забележимо, особено в обстоятелства, когато човек няма кой знае какъв избор да се дели със себеподобни. Така че, играехме заедно и повечето време не се замисляхме по въпросите на любовта.
В някакъв момент обаче едно от момчетата почна особено да ми харесва – трябва да съм била на 6, най-много 7. Помня отчетливо как изглеждаше (както помня и повечето други деца, впрочем), казваше се Митко – вероятно е бил Димитър, но както повечето от нас минаваше с умалителното име. Та русолявият луничав Митко плени сърцето ми и ми изглеждаше особено очарователен в ежедневните ни игри. Но той не ме забелязваше и аз страдах. Затова реших – тайно ще му се обясня в любов и когато види обяснението, няма начин да не разбере магически коя съм и да не се влюби в мен!
Планът беше следният: ще напиша на една бележка „Обичам те!“, ще се промъкна до прозореца на неговата стая (всички къщи бяха едноетажни, задигнати на 30-тина сантиметра от земята) и ще му пусна бележката вътре. Споделих обаче този план с приятелката си Весела. Или не ми е била чак такава приятелка, или също е харесвала Митко, или е била просто проклета – не знам. Да вземе Весела да иде при него и да му каже за моите намерения… а той, разбира се, реагирал подобаващо за всеки 7-8 годишен господин. Казал в отговор, че ако посмея да направя такова нещо, ще ми счупи главата. Погром! Ужасен ужас! И любовта ми към Митко в миг се изпари, някак не ми беше вече романтично-привлекателен, щом ще има и телесна разправа насреща. Продължихме да играем както по-рано, разбира се, на тази възраст сърдечните тръпки за щастие не оставят дълбоки дири.
Помня обаче как се чувствах, колко силно изглеждаше всичко в очите ми, колко нещастна бях, когато разбрах, че той наистина не споделя увлечението ми… А сега моето 7,5-годишно дете също започва да се замисля по въпросите на любовта. Харесва момчета, не харесва момчета, ууууужас, той иска да се ожени за мен!, казано с кикот, но и малко доволство… И има истинско увлечение, разбира се, и първи сълзи от разочарование, преминаващи бързо, но всичко за нея е реално и силно.
Баща й е озадачен и леко недоволен – не разбира, защо на тази възраст не се занимава с игри, какви са тези мисли за момчета, аз на нейната възраст си играех с колички още и изобщо не съм мислил за гаджета… А аз, казах му, мислех. И знам, че дори на нас да ни се вижда детинско, незначително и дори нелепо, за тях си е съвсем наистина и това, че са деца, не прави чувствата им по-маловажни от нашите.
И това ще мине, и ще имат още много любови и обич в живота си и дано бъдат щастливи. Но тук и сега преживяванията на детето ми ме върнаха 25 години назад и се замислих за моята първа (несподелена) любов – и ми е малко смешно, но си беше наистина и беше много сериозно за 6-7 годишната аз.
Разкажете за вашата първа обич в детските години – в крос-пост или коментар, ако нямате блог – каня ви да направим блог фестивал за първата детска любов 🙂 Ако в поста си сложите линк към тази публикация, ще го добавя в края й.
И така… споделете за първата си сърдечна тръпка?
За първата любов в блог фестивалa четете още при:
totenlicht с отделният случай на един тип под друго решение*
Една модерна вещица за първата детска любов
9 responses to “За любовта”
малкото Ани | април 22, 2011 в 9:14 am |
Moета „първа любов“беше споделена.Родителите ни бяха приятелски семейства и ходехме заедно по почивки или си гостувахме.Аз тогава живеех в Сливен,а той- в Малко Търново…пишехме си дълги писма с печатни букви и много грешки…После родителите му имаха семейни проблеми и прекъснахме връзки.Дори и не знам как изглежда сега,може би ще се зарадвам ако го видя…а може би не…
belyata | април 22, 2011 в 9:39 am |
Бях на 3-4, родиелите ми бяха по разпределие в Кърджали, казваш се Владимир. После се прибрахме в Пловдив и дълго време се оглеждах в Грдаската градина дали няма да го видя, можеше пък да го доведат на разходка до Пловдив, а най-мнго деца имаше на люлките в Градската градина. Логично нали… Още помня как изглежда Градската от кинта и десет височина. После наистина срещнах един Владимир от Градската градина, но това е друга история.
cybercat | април 22, 2011 в 10:25 am |
Живеехме в Търговище, бяхме на 5 години и с другите деца си играехме пред блока. Бяхме предимно момичета и си играехме с куклите на „майки“. Аз имах една много сладка кукла-бебе и си я возех в една жълта количка. Той се казваше Радостин, идваше при мен, буташе количката и казваше, че е бащата на това бебе, а аз съм му жена. И така си се разхождахме заедно. С него ми беше и първата целувка (скрихме се, естествено). Не помня колко време продължи тази история. Ние се преместихме, напуснахме Търговище и от тогава не съм го виждала, А и да съм го видяла, не съм го познала.
Сега имам дъщеря на 5. Събираме се по празниците с едно приятелско семейство, те имат момче на 7. Та, миналата година децата казаха, че се харесват и като пораснат, ще се оженят. Ту се карат, ту се разбират, ама все се търсят. Такъв е животът.
А сега, когато някой ме попита „На дъщеря ти позволено ли й е да си има приятел?“, аз отговарям: „Ползволено й е да обича.“
Азазел | април 22, 2011 в 1:52 pm |
Може би..първи клас… Казваше се Георги.Учихме в един калс.Бяха ни завели в един парк в Пловдив.Цял ден се държахме за ръце и се разхождахме бавно, докато другите тичаха напред-назад, скачаха и се катериха. После майка му дойде да си го вземе, видя ни и му се скара…
За деца ми е рано все още. Но се надявам един ден ако имам дъщеря да не израстне сред момчета като мен. Много лошо влияние оказва- и до сега приемам момчетата преди всичко като приятели…
Blick | април 23, 2011 в 6:42 am |
В края на ’85, началото на ’86 бях във втори клас, в училище, където стояхме по цял ден и след обяд трябваше да спим. Спяхме в стая с много дву- или триетажни легла, не помня точно, а другарката Д. стоеше на едно бюро и четеше книга. Имах голяма тръпка към едно от момчетата в класа ни, Здравко. Докато другите деца спят, ние не спяхме, а си говорихме тихо. По едно време си протегнахме ръцете и той целуна моята… В този момент другарката Д. с олимпийски скок се озова до нас, бясна и съответно привика майка ми. На оплакването ú: „Другарко, но дъщеря Ви се целува с едно от момчетата, докато другите деца спят!“ майка ми ú отговорила с усмивка: „Ами като се обичат децата, да се целуват.“ При което другарката Д. останала потресена =}
Desi_max | април 26, 2011 в 6:35 pm |
Не е истина,тъкмо преди малко писах за първите трепети на сина ми!Той е във втори клас,но от миналата година са се харесали с една съученичка.Познавам се с майка й(вече),дори на майтап се сватосахме .Пише й любовни бележчици,Скайпа все е зает,купува й дребни подаръчета с личните си пари…На мен се е метнал!И аз имах гадже във втори клас!Казваше се Иван,за съжаление после загубихме връзка!Понякога си мисля какъв ли е сега…
Mushu | април 27, 2011 в 9:53 am |
При мен се случи още в детската градина – един хубав къдрав русокоско, казваше се Александър. Всъщност само русите му къдри помня, малки бяхме, а и „любовта“ умря без време – със семейството му заминаха в Украйна, последната ни среща беше на гарата, когато ги изпращахме… А първото гадже беше втори клас, всички ни се смееха като се държахме за ръце 🙂 И досега сме си приятели с момчето 🙂 А моето момченце е на 7 почти, смени 2 приятелки вече в градината, голям плейбой се извъди…
Pingback: отделният случай на един тип под друго решение* « my midnight world
Pingback: Блог фестивал: първата детска любов