№ 276/15.12.2016 г.
ВАРНЕНСКИЯТ АПЕЛАТИВЕН СЪД - наказателно отделение, в публично съдебно заседание на десети ноември, две хиляди и шестнадесета година, в следния състав:
Като разгледа докладваното от съдия Димитрова НДВ № 376 по описа за 2016 година, за да се произнесе взе предвид следното:
Производството е по реда на чл.420, ал.1 от НПК.
Образувано по искане на Главния прокурор на Република България за възобновяване на НОХД №3022/16г. по описа на Районен съд – Варна и отмяна на постановеното по него определение от 23.06.2016г. за решаване на делото със споразумение и връщане на делото за ново разглеждане от друг състав на първоинстанционния съд. В същото се изтъкват касационни основания по чл.348, ал.1, т.1 и т.2 от НПК, които са и основания за възобновяване на наказателното дело по чл.422, ал.1, т.5 от НПК. Твърди се, че при сключване на споразумението е допуснато нарушение на материалния закон и по-точно, на разпоредбите на чл.60 и 61 от ЗИНЗС, като неправилно е определен първоначален „общ” режим на изтърпяване на наложеното наказание лишаване от свобода в затвор. Главният прокурор се позовава и на допуснато от съда нарушение на процесуалния закон, одобрявайки споразумение, което противоречи на закона.
В съдебното заседание пред настоящия състав, представителят на Апелативната прокуратура не поддържа искането на Главния прокурор, тъй като видно от представената служебна бележка в с.з. към настоящия момент осъденият М. е изтърпял наказанието.
Процесуалният представител на осъденото лице – адв. С.И. ***/ се присъединява към становището на държавния обвинител.
Осъденият А.М. заявява, че няма какво да добави.
Варненският Апелативен съд в настоящият си състав, след като обсъди доводите на страните и в пределите на правомощията си, констатира следното:
Искането за възобновяване е процесуално допустимо. Предмет на искането е акт, попадащ в категорията на визираните в чл.419 от НПК и чл.422, ал.1, т.5 от НПК. Определението на ВРС не е било проверявано по касационен ред и искането е направено в законоустановения срок по чл.421, ал.1 от НПК.
В РС - Варна е било образувано НОХД №3022/16г. по внесен обвинителен акт срещу подсъдимия А.К.М. с обвинение за престъпление по чл.234, ал.2, т.1 вр. ал.1 пр.2 от НК.
В хода на съдебното производството подсъдимият и защитата му са постигнали с прокуратурата споразумение за решаване на делото. С определение от 23.06.2016г., РС - Варна, Наказателно отделение, 1 състав е одобрил споразумението и е прекратил наказателното производство по НОХД №3022/16г., водено срещу подсъдимия А.М.. По силата на одобреното споразумение, което е окончателно и не подлежи на проверка от горните инстанции, подсъдимият е бил признат за виновен в извършено на 07.06.2016г. престъпление по чл.234, ал.2, т.1 вр. ал.1 пр.2 от НК, за което на основание чл.55, ал.1, т.1 от НК му било наложено наказание лишаване от свобода за срок от пет месеца, което да изтърпи при първоначален „общ” режим в условията на затвор.
От справката за съдимост се установява, че А.М. е осъждан общо 4 пъти. Последното осъждане е по влязло в сила на 21.02.2012г. определение за одобряване на споразумение по НОХД № 7136/2011г. на РС- Варна, за извършено на 14.06.2011г. престъпление по чл. 244, ал.1 вр. чл. 20, ал.2 НК, за което на М. е наложено наказание лишаване от свобода за срок от 5 месеца, изпълнението на което е отложено на основание чл. 66, ал.1 НК за срок от 3 години. Реабилитация по чл. 86, ал.1, т.1 НК за това осъждане не е настъпила, тъй като съгласно чл. 86, ал.2 НК реабилитацията по право по отношение на престъпление извършено от пълнолетно лице не настъпва, след като лицето вече е било веднъж реабилитирано по право - НОХД № 1296/1988г. Към момента на извършването на настоящото деяние - 07.06.2016г., не е изтекъл законовия тригодишен срок - необходимо условие за постановяване на съдебната реабилитация по чл. 87, ал.1 НК. За това осъждане не е налице и реабилитация по чл. 88а, ал.1 НК, тъй като към 07.06.2016г., не е изтекъл приложимият в случая петгодишен срок по чл. 82, ал.1, т.4 НК, считано от датата на влизане в сила на определението за одобряване на споразумението - 21.02.2012г.
Следователно, А.М. не е осъден за първи път на наказание „лишаване от свобода” по смисъла на чл. 59, ал.1 ЗИНЗС.
В искането за възобновяване се акцентира върху неправилно приложение на материалния закон във връзка с първоначално определения режим на изтърпяване на наложеното на осъдения М. наказание.
Съгласно разпоредбите на чл.59, ал.1 и чл.61, т.3 от ЗИНЗС, осъдените за първи път на лишаване от свобода до пет години за умишлени престъпления, както и осъдените за престъпления, извършени по непредпазливост, се настаняват в затворнически общежития от открит тип и се поставят при първоначален общ режим. Всички останали лишени от свобода, включително и рецидивистите по смисъла на §3, ал.1 от допълнителните разпоредби на ЗИНЗС се настаняват в затвор или затворнически общежитие от закрит тип при първоначален „строг” режим на изтърпяване.
Горепосоченото и факта, че към момента на извършване на престъплението по НОХД № 3022/16г. не е бил изтекъл минималният предвиден в разпоредбата на § 3, ал.2, вр. ал.2, т.1 от ДРЗИНЗС срок от пет години, считано от изтичане на изпитателния срок, определят на М. статут на „рецидивист” по смисъла на ЗИНЗС. Това е изисквало определянето на първоначален „строг” режим на изтърпяване на наказанието „лишаване от свобода”, наложено по НОХД № 3022/16г. на ВРС, в затвор. Ето защо, одобреното споразумение в частта досежно първоначалния режим на изтърпяване на наказанието лишаване от свобода е в нарушение на материалния закон.
Освен това, първоинст. съд – ВРС е допуснал и съществено процесуално нарушение, като не е изпълнил задълженията си по чл.382, ал.5 и ал.7 от НПК - да предложи промяна на страните по споразумението или да откаже да го одобри, като противоречащо на закона.
При гореизложеното, сочещо на допуснати от районния съд нарушения на материалния закон и процесуалните правила, в принципен аспект, са налице основанията за възобновяване на производството и отмяна на определението, с което е одобрено споразумението, но настоящият съдебен състав намира, че в конкретния случай това не се налага по следните съображения: възобновяването на наказателни дела е единственият извънреден способ за проверка на влезлите в сила присъди, решения и определения. На този правен институт, при наличието на обстоятелствата, визирани в самите основания за възобновяване, които внасят съмнение за законосъобразността, правилността и справедливостта на влезлите в сила съдебни актове, се възлага да възстанови производство, за да възтържествува законността и справедливостта. Редом с това следва да се държи сметка за стабилността на съдебния акт и непререшимостта на въпросите, решени с него. Едно от основанията за възобновяване, визирано в разпоредбата на чл.422, ал.1, т.5 от НПК е при допуснати съществени нарушения по чл.348, ал.1, т.1-3 от НПК. Особеното тук е, че законодателят е обвързал нарушенията, обуславящи и трите касационни основания по чл.348, ал.1 от НПК с изискването за тяхната същественост и това е в унисон с особеностите, характеризиращи производството и разграничаващи го от редовния касационен контрол. В теорията и практиката се приема, че като „съществено” може да се определи това нарушение, което ако не е било допуснато, съдът по всяка вероятност би достигнал до други изводи, резултатът от разглеждането на делото би бил друг и то се е отразило върху правилността на съдебния акт. Независимо от това, преценката за установяване степента на същественост е конкретна, с оглед особеностите на отделния казус. В настоящия случай, при констатираните по-горе нарушения, допуснати във връзка с одобреното споразумение, възобновяването на производството би довело до възстановяване на висящността му и нарушаване стабилитета на съдебния акт, но без да може да са постигне реална промяна, с тяхното отстраняване. Това е така, защото, видно от приложената по делото служебна бележка от Варненски затвор, осъденият М. е изтърпял наказанието си по горепосоченото дело и на 28.10.2016г. е бил освободен.
При ново разглеждане на делото и определянето на законосъобразен първоначален режим на изтърпяване, де факто, няма да постигне реален резултат, тъй като наказанието вече е изтърпяно. Поради изложеното не могат да се постигнат целите, които се преследват с възможността за възобновяване на наказателното производство в хипотезата на чл.422, ал.1, т.5 от НПК.
Водим от горното и на основание чл.424 ал.1 от НПК, АС-Варна в настоящият си състав,
ОСТАВЯ БЕЗ УВАЖЕНИЕ искането на Главния прокурор за възобновяване на производството по НОХД № 3022/16г., по описа на Районен съд - Варна.