“Братушка” – странна дума, еднакво разбираема за българи и за руснаци. Никой не знае как се е появила тя, но всеки признава, че има дълбоки корени в народната душа. Тази дума е слънчева и затрогваща като любовта, неуловима като времето, вечна като орната земя и коравата десница на селянина.
Караманово, село мое свидно! Забележителни са жителите ти, скромни, работливи, пестеливи, умни, паметливи.
Асен Найденов, наследникът на големия род Найденовци, е сред тях. В един от многото ни разговори около историята на селото той разбра, че съм завършила бившата Руска гимназия в Русе. Запя руска песен, предвоенната “Три танкиста”. Изпя първия куплет и припева. Грамотен, начетен, той никога не беше учил руски език, не беше работил и в града. Откъде ли я знаеше? Тогава ми заразказва: било в първите дни на септември 1944 г. През селото минават части от Съветската армия.
“Братушките! Братушките!”
Ден преди това, глашатаят обиколил махалите и с барабана приканил съселяните си да излязат и приветстват гостите.
Братята-освободители – в тежкото тегло на селянина просветнали нови надежди.
Първи преминали елитните части, дошли откъм Свищов. Бързали и даже не поспрели да си отдъхнат, да похапнат от току-що изпечените карамановски пити.
Селяните обаче успели не само китки и увитите в нови месали хлябове да им подадат, но и ръцете им да докоснат с преклонение и обич. Свидно им било за момчетата от танковете, които им се усмихвали, нищо, че изглеждали капнали от умора и безсъние, потънали в прах и с почернели лица.
След няколко дни се задал обоз. Десет-дванадесет каруци, един офицер и двадесетина- трийсетина войника. Не били само руснаци, имало и от тези с дръпнатите очи. Установили се в района на Горната чешма. Искали да са близо до водата – дрехите си да изперат и изварят, с чиста изворна вода чая си да направят.
Местните младежи се престрашили, сближили се с тях, носели им храна. Разглеждали с интерес походната им кухня. Застоявали се около каруците им, изработени от твърде много метал, с метални шини, но вече изпочупени. А конете им от някаква странна едра порода, дотогава невиждана в селото, но измършавели, останали без подкови, негодни за далечния път, който им предстоял.
Решили младите караманчани да помогнат на новите си приятели. Тръгнали с тях да обикалят махалите на селото, да търсят здрави коне и каруци. Руснаците пари нямали, за да платят, но в замяна оставяли своите коне и каруци. Асен Найденов сподели, че някъде докъм 90-те години на миналия век, из свищовските села все още можели да се видят коне, родени от българската и руската породи. Отплащали се братушките и с концерти и веселие. Всяка вечер разтягали гармошките (акордеоните) и пеели – от сърце и душа, както само те умеят. Най-често звучала “Три танкиста”. От тези топли есенни и задушевни вечери запомнил тази песен и Асен Найденов.
Връщам се в детските си спомени от 60-те години на миналия век. По обед на моста пред нашата къща седи баба Атанаска рускинята. Пристигнала е в Караманово със съпруга си български градинар и двете им деца през 1937 година от бившия СССР. От високоговорителя се носят руски песни. Пеят Марк Бернес и Владимир Трошин. Тя слуша “С чего начинается родина”, “Хотят ли русские войны”, “Журавли”, “Я люблю тебя, жизнь” и плаче. Плаче и разказва на нас, скупчилите се около нея деца, за тримата си братя руснаци. И тримата оставили костите си по бойните полета на Втората световна война. Тя – тяхната по-голяма сестра, не е могла за изпроводяк да ги прегърне, писъмца да им изпрати, цветенце на гробовете им да остави, не ги знаеше под кое камъче на Европа спят войничетата... Утеха й беше мисълта, че достойно са защитили честта на Родината си, отдали са младия си живот за едно мирно бъдеще.
Ние, дечурлигата, недоизслушвайки я, се мъчим да я разсеем. Показваме й новополучените писма от непознати другарчета от Москва и Ленинград. Молим я да ни преведе какво ни пишат нашите връстници.
А тя печално гали пощенските пликове, картичките – изгледи с “Василий Блажени”, “Кремъл”, “Цар Пушка” и “Цар Камбана”, а от очите й капят ли капят горещите сълзи на загадъчната руска душа.
Мое свидно родно село! С годините все по-често се връщам при теб. Сега, когато светът се възправя, за да отбележи повече от шестдесетте десетилетия, които ни делят от края на Втората световна война, баба Атанаска – рускинята е пред очите ми. Висока, кокалеста, винаги в черно, с мъката си по тримата загинали братя.
Какво направихме от живота си през десетилетията, подарени ни от воювалите, прежалили любов и младост, въжделения и надежди, майка, родно огнище и мила Родина? Почетохме ли и почитаме ли паметта им? Напоследък все повече и по-трудни въпроси търсят своя отговор. А слънцето – безразлично към тегоби и житейски умувания, все тъй изгрява и залязва. И ни учи на доброта, мъдрост и търпение, за да изграждаме света, който изгражда нас. И като всяко поколение на тази Земя, и ние си повтаряме: “Никога повече война!” И галим главичките на деца и внуци, а в очите напира влага. Толкова много спомени!...