7 албума, които бих взел на необитаем остров… | Stalik.wordpress.com
7 албума, които бих взел на необитаем остров…
16 март, 2008 at 12:44 am 6 коментара	Въпреки че се оплаква, че са го „набутали“ в играта, носеща горното заглавие, князЮки реши да набута и мене в нея. Най-напред това ми се стори несериозно и доста не съответстващо на стила на блога ми. След това обаче преосмислих нещата в светлината на една културпауза и реших да ги интерпретирам именно така.
Заданието не ми се нрави особено, тъй като трудно мога да изтъкна албум, в който всичко да ми е харесало от-до. Освен това Юки вече е взел някои от козовете ми, така че ще трябва да си намеря нови.
С уговорката, че нещата, които ще представя, са такива, които аз бих взел на необитаем остров и слабо ме вълнува дали това е „музика, която е издържала проверката на времето“ за някой друг.
1. Anastacia — Not That Kind
Не зная точно къде се е крила до 2000 година, когато издава своя дебютен албум „Not That Kind“, но това е наистина много силен старт за Anastacia. Наистина чудесно R&B/соул попадение, което е и доказателство за относителната музикална инвалидност на младата американска публика, която не си пада много по визия, която не обслужва тинейджърския комерсиален вкус тип „Бритни” — Anastacia не успява да пожъне голям успех и да постигне популярност в Северна Америка. За сметка на това се ползва с имиджа на голяма звезда в Европа, Азия и Океания.
2. Nelly Furtado — Loose
Дори „Say It Right“ да бе единственото свястно парче в този албум аз пак щях да го взема. Въпреки относителната безсмисленост на текста на самата песен (която се ражда като среднощна студийна импровизация!) тя определено е ярка демонстрация на вокалните способности на Нели и носи чувството за особена емоционалност, която идва от мелодията и нежността на гласа. В албума Нели показва универсалността си, като преминава от баладични поп и соул елементи, през R&B и хип хоп. Има песни, които могат да те накарат да танцуваш и такива, които те карат да замлъкнеш, а може би дори да заплачеш. Някои от песните са истинско пиршество на вокалите и не могат да бъдат пълноценно вкусени от първия път. Без да съм сигурен дали е така, подозирам, че самата Фуртадо е почувствала леката бозавост на голяма част от предните си албуми (с някои ярки изключения, разбира се!) и струва ми се направи опит да докаже вокалните си възможности тук. По мое мнение опитът й е успешен.
3. Sophie Ellis-Bextor — Read My Lips
Не съм дълбоко запознат с музикалната индустрия, но да направиш дебютния си албум платинен ми звучи като някакво добро постижение. Без да съм особено компетентен в музикално отношение определям вокалните способности на Софи като непретенциозни и може би точно поради това по своему очарователни. Гласът й е някак „класически” изчистен и носи едно приятно „ретро” очарование. Това може би се дължи на факта, че иначе определяна като поп или поп-рок изпълнителка, Софи търпи чувствително влияние от клубната и диско музика. Достатъчно е да спомена работата и с Dj Spiller по „Groovejet“.
Други бисери в албума са „Music Gets The Best Of Me“, „Take Me Home“, „Get Over You“ и „Murder on the Dancefloor“. Не разбирам как Софи не се е превърнала в известна гей икона…
4. Sertab Erener — No Boundaries
Аз исках стриктно да се придържам към зададените условия и това е единствената причина да не сложа до този албум и Aşk Ölmez, а така също и някои по-стари албуми на Сертаб. Причината да избера точно този е, че тук присъстват „Everyway That I Can“ — хита, с който тя превзе Евровизия, „Love Bites“, „Leave“ и разбира се „Here I Am“. Сертаб успешно комбинира различни стилове с ориенталски ритми, при това без да оставя вкус на чалга. С появата си на международната сцена някои набързо я обявиха за „бозава” и посредствена, дори за некадърна певица. Това разбира се без да се взема предвид, че тя е мощен колоратурен сопран. (Демонстрация тук с един много стар дует с гъркинята Мандо)
Дали аз единствен съзирам хомоеротични нотки в някои нейни клипове!?
5. Andrea Bocelli — Cielli Di Toscana
Няма какво да се лъжем — Бочели не е Павароти и има редица недостатъци в техниката по отношение на оперното пеене. Талантът му обаче е безспорен. „Небесата на Тоскана” е безспорно един от най-добрите му албуми. Началото е силно още с драматичното „Melodramma“. Преминава през елегичното „Chiara“, почитателното „Mascagni“ (с имплантираното Cavallera Rusticana на Маскани), романтичното „Il Mistero Dell’Amore“ и окриляващото „L’Abitudine“ в дует с Helena. Аз наистина чувствам Тоскана чрез тоя албум. Ако и да не съм бил там никога. Няма смисъл да го рекламирам повече.
6. Есил Дюран — Тя
Албум в който наистина Есил блесна с оригиналност от-до (или почти). Една-две кавър версии се бяха прокраднали във втория и албум, в което аз и до днес не виждам нищо лошо, но няма да подхващам тази тема. В „Тя” Есил достигна едно ново (за студийната й работа) ниво на развитие — даде най-сетне воля на джаз, соул и R&B влиянията, като по мое скромно мнение ги смеси успешно с ориенталските и поп основи. Албумът съчетава много и различни стилистични подходи, в които Есил достатъчно добре демонстрира вокалните възможности на силния си и гъвкав глас, който се справя еднакво добре с етно орнаментиката и с R&B ефектите.
7. Andrew Lloyd Webber — The Phantom of the Opera
Неусетно стигнах до последния албум. И много се колебах кой да е. Мислех за „Не поглеждай назад” на Анелия, „ABBA Gold“ на ABBA (което обаче щеше да е измама, тъй като е своеобразен The Best, пък така всеки знае…), „From Paris to Berlin“ на Infernal или друг някой. И накрая реших, че ми трябва нещо по-така, елитарно, дето се вика.
Ендрю Лойд-Уебър е доказателство за това, че класиката не само може да съществува днес извън филмовите саундтраци, но и че може успешно да живее на сцена съчетана смело с модерни тенденции и стилове. А що се отнася до „Фантомът от операта” — вярвам, че това е най-доброто му произведение, напук на феновете на „Котките”. Това е същинско пиршество на музиката и драматургията, невероятно изживяване, което, за съжаление може би, може да бъде почувствано истински само на живо. В България едва ли ще го видим някога, но моя малка мечта е да присъствам поне веднъж на някое от представянията му.
Мюзикълът е написан по едноименния роман на Гастон Льору и макар да внася значими изменения в историята, все пак прави една елегантна и чувствена интерпретация. Той разказва за очарователната певица Кристин Дайе, която не само има божествен талант, но сякаш и божествен учител, който назовава себе си Ангелът на музиката. Тоя ангел посещава тайно Кристин, когато тя е сама, и без да й разкрива лика си, я учи да пее. Същият обаче има славата на дявол сред екипа на операта, която от години разказва за тайнствения фантом, който тормози обитателите й — Фантомът от операта. Той се ползва с репутацията на зловещ призрак, след когото остават трупове премазани с някой друг декор или пък удушени с пенджабско ласо. Същият този фантом обаче таи любов към младата Дайе, която го кара пред нея да бъде ангел. Трудно е да се каже кого обича Фантомът — Кристин или музиката, която тя твори. Което и да е от двете неговата идилия изведнъж се оказва застрашена с появата на отколешната любов на певицата — виконт Раул дьо Шани, с когото тя не се е виждала от малка.
Дуетът на Фантомът и Кристин, в ролите Майкъл Крауфорд (баритон) и Сара Брайтман (сопран):
Спирам дотук, защото някой ден отново ще се върна към „Фантомът…”, за да обърна специално внимание към него в някоя културпауза.
Това е моят тежък избор сега, в този миг. Утре може да е друг…
Щафетата предавам на LeeAnn, lyd и Борислав Георгиев.
Entry filed under: Изкуство, Културпауза. Tags: Изкуство, Културпауза, музика.	Ти молиш…	In memoriam… Артър Кларк	6 коментара Add your own
Stalik | 16 март, 2008 в 6:04 pm
За съжаление са ме изпреварили и LeeAnn отпада от списъка ми. :)
http://www.leeneeann.info/blog/?p=1038
bleubutterfly | 16 март, 2008 в 10:37 pm
Как можеш да слушаш Есил Дюран и после Andrew Lloyd Webber ?
Stalik | 17 март, 2008 в 6:55 am
Ми по начин подобен на начина, по който LeeAnn горе слуша избрани френски шансони, народна музика и Горан Брегович. Считам въпроса за съвършено глупав.
bleubutterfly | 17 март, 2008 в 10:59 am
Не толкова глупав, колкото отговора.
lyd | 17 март, 2008 в 11:28 am
Мммм, слушам все по-малко музика. А да избера албуми ми е по-трудно отколкото да избера просто имена на музиканти или отделни парчета. Ако трябва да бъда съвсем честна, сигурно няма да взема никаква музика. Копнея за тишина. Най-много си взема китара и да си пея сама :) Струва ли си да го оформям в отделен текст в моя блог?
Stalik | 17 март, 2008 в 6:03 pm
bleubutterfly, отговорът ми може да оценяваш едва когато обосновеш въпроса си.
Лидия, това може би е и скрития смисъл на играта. Всеки може да избере музиканти и отделни парчета. Но не е ли един цял (или почти цял) успешен албум индикация а някакъв по-специален статут на твореца, който стои зад него. Иначе има смисъл и в тишината, определено. Музиката е изкуство, защото като всяко изкуство има естетическа мярка – когато дойде в повече става досадно. Така че това е чудесна тема за размисъл и за отделен пост. :) Защо да не си заслужава.