Жени | Ловци на книги
Posted on July 28, 2014July 28, 2014 by BookHunter ♀	Ако трябва да се опише Чарлс Буковски с една дума, поне за мен тя е obnoxious. В българския език нямаме една единствена дума, която да побира всички нюанси по скалата от неприятен, през отблъскващ, обиден, безвкусен и прочие страни на същата тази монета. И при все тези абсолютно обективно отрицателни черти на характера му, има някакъв противоречив, искрен до непоносимост чар в написаното от него. “Жени” e третият роман на Буковски, който възпява хедонизма и упадъка на любимия му L.A, наред с безкрайната върволица от жени, която минава през леглото на писателя, оставяйки къде по-дълбоки, къде плитки и мокри следи в живота му.
Чарлс всъщност е роден в Германия и истинското му име е Хайнрих (Хенри), което прави съвсем логичен избора на име за главния герой Хенри Чинаски. Макар с леко изменени имена и по мое мнение преувеличени постижения, книгата е сборник от реални събития, хора и алкохолни изпарения минали през живота на Буковски в годините след като натрупва слава с писането си и “избира да е писател не за друго, а за да може да спи до три следобед след пиянски запои”. На моменти книгата е като декадентска пародия на някаква безкрайно повтаряща религиозна мантра. Само че Богът на Чинаски е бутилката, а храмът се намира между най-близкия чифт разтворени крака. “Отворих бутилката с водка”, “срещу мен седеше красива жена с привлекателни бедра и огромни цици” , “повърнах и си сипах още бира”, “целунах я”, “продължих да я ръгам докато свърших” и така до безкрай една и съща схема, едно и също deja vu на едно полято с алкохол съществуване, като само поредността на фразите в книгата се променя и описанието на жените леко варира според поредната жертва паднала в краката на известността и хедонисткия чар на стария алкохолик Чинаски.
Циничността на Буковски на времето сигурно е впечатлявала- особено отпечатана на страница. Сега толкова много хора говорят по този начин и грубият натурализъм до такава степен е станал част от ежедневието, че бунтарският елемент в този начин на писане до голяма степен е изгубен. Пресято през погледа на съвременния читател, чийто сетива са притъпени от многобройните истории за секс и цинизъм, с които ни залива съвременната поп култура, написаното от Буковски прави впечатление по съвсем друга линия.
При все цялата му алкохолизирана порнографска цикличност, романът те печели основно с моментите си на болезнена неподправеност, със своята груба, неуморна, самоиронична и простодушна искреност. Чинаски не се прави на нещо, което не е. Той знае точно колко е лош и говори за това с обезоръжаващата обективност на човек, чиято кожа вече е толкова дебела, че не го е страх да застане съвсем гол и да каже: “Ами, да. Ето ме. Такъв съм. Майната ви”. Чинаски знае, че е стар грозен алкохолик и не го крие. Даже напротив- надсмива се над самия себе си и всичко останало. Със сурово и безкрайно директно чувство за хумор самоиронизира собствената си известност без да подминава и другите големи имена на своето време (“Бъроуз е тук- наистина ли? – “Да. Искате ли да се запознаете с него? ; -“Не”). Има нещо освежаващо в трезвия (колко иронично да се говори за трезвеност в тази книга) поглед, който авторът има към преходността на славата, за която се борят пистателите и към вечния стремеж към величие. Тази непретенциозност е глътка свеж (алкохолен) въздух на фона на повечето егоцентрични автори, които смятат себе си за най-великите издънки на Вселенския Талант. Буковски е над тия неща. Или по-скоро под тях, защото е прекалено пиян да стане от пода. Той просто си иска парите за написаното, за да може да купи поредната бутилка водка и да води поредната невротична любовница в живота му на боксови мачове и на хиподрума.
А жените му! Жените му наистина са невротични и повечето имат сериозни проблеми: къде със самочувствието и самоконтрола, къде със склонноста към това да са…ами най-обикновени курви. С няколко малки изключения, които бързо се усещат, че леглото на застаряващия алкохолик не е мястото за тях, жените в книгата (и живота му) са или неприлично млади за него студентки/почитателки привлечени от написаното от него; или жени с леко поведение от работническата класа; или оттегчени интелектуалки, половината от които бързо осъзнават, че няма смисъл да очакват нещо повече от секс,а другата половина развиват нездрава привързаност към Чинаски. Независимо от кой тип е сегашната любовница нещата често свършват с колоритни женски батални сцени с участието на поне една негова бивша.
Лидия (базирана на Линда Кинг, американска поетеса и скулптор- виж снимката горе) е като карикатура на женската ревност, която “пищи като убита в ледената пустош росомаха”, когато чуе за други жени, но тя самата, водена от несигурност и жажда за внимание, сяда в скута на почти всеки срещнат. Смяла съм се с глас на сцената, в която Чинаски описва с примирението на препатил и вече въоръжен с безкрайно търпение мъж, как Лидия влита и изкарва младата му любовница за косата, след което следва истински епос на женския бой, кварталния цирк и битовизма. Чинаски е толкова препатил от такива истории и такива жени, че с хумор и сарказъм вплита дори най-абсурдните ситуации на лудост и крайности като нещо, към което той се отнася със желязното спокойствие на будистки монах, закусил с половин бутилка концентрат.
Накратко: “Жени” е пропита с алкохолни изпарения порнографска антология на един активно пропилян живот. Неслучайно наричат Буковски “the laureate of American lowlife“. Tрудно ще намерите по-натурална смесица от бохеми и (не)осъществени хора на изкуството, примесени с абсолютното въплъщение на американския white trash, алкохолизма и тежката наркотична зависимост, от тези в обкържанието на Буковски.
Ако търсите интелигентност из тези страници, очаквайте в пълно проявление Мъдростта на улицата: събраните истини за живота на един видял много, преживял много и изпил много човек, за когото няма табута и поведенчески граници. Има сурова и лаконична истинност в думите и наблюденията му за живота, както и приятно остро чувство за хумор. Но не очаквайте кой знае каква дълбочина отвъд това: Буковски отявлено oтхвърля образованите интелектуалци на своето време и сипе щедри критики към автори от ранга на Д.Х.Лоурънс, Труман Капоти и Хемингуей, които (каквото и да си говорим) са много много класи над него.
← Хайде всички да убием Констанс	Снежния човек →