Като четете заглавието, сигурно си мислите за съпругата на Бил Клинтън – Хилъри. Не, не става дума за нея, но има някаква връзка. Каква е тя?! Спомнете си кой беше домашният любимец на президентското семейство – котаракът Стокс. А как изглеждаше той? - Симпатяга на черни и бели петна.
Сега ще ви запозная с българската „сестра“ на този котарак. Ще разберете кой ѝ даде името и още много, много неща за това хитро пухкаво същество. А и не само за него!
Мама много обичаше животните, и обичта ѝ по някакъв загадъчен начин се предаваше в пространството. Нейната любов улавяха всички живи твари наоколо и се привързваха към майка ми. Слушаха я и изпълняваха всичко, което им нареди.
След дълго скитане у нас намери подслон едно кученце. Провря се под входната врата, застана пред мама и впери молещи очи в лицето ѝ. Започна да скимти и да върти опашка. Майка ми го взе в скута си, после го погали и с усмивка му рече:
- Откъде дойде бе, каубой? Каква порода си? Приличаш ми на дакел, ама не си. Или баща ти, или майка ти са от тия, дето ги наричат „улична превъзходна“. И сега какво име да ти дам?… От днес ще се казваш Джони!
След време разбрахме, че е женско, и му сменихме името на Джина. Кученцето така свикна с нас, че когато бяхме по двора, все се завираше в краката ни. Малко по малко започна да разкрива своя добър нрав – не допускаше врабчетата до хранилките на кокошките, когато не чувахме телефона или звънеца, лаеше, докато отговорим, и още какво ли не. Много беше обидчиво обаче. Смъмрех ли го за нещо, с дни не се показваше от скривалището си. За да открия къде е, звънях на звънеца на къщата и по лаенето разбирах къде се е скрило. Изваждах го, после се извинявахме и сдобрявахме.
Мама веднъж му направи „забележка“, да не чупи стеблата на растенията вградината. То я „разбра“ и повече не влезе в лехите. Само по пътеките се движеше. Когато поотрасна, не допусна мъжко куче до себе си. Така си остана до края – мома.
Заради Джина малко се отклоних от разказа за новия черно-бял обитател – Писàната, но нали и кученцето душа носи?… Сега за котката. И тя дойде отнякъде по същото време. Все едно се бяха наговорили с Джина да осмислят живота на майка ми с присъствието си. Още с появяването си вкъщи беше одобрена за нов член на нашето домакинството.
След като направи няколко осмици около нозете на майка ми, котката се изправи на задните си лапи и започна да „танцува“. Все едно искаше да каже: „Вземи ме!“. Мама я хвана под мишниците, вдигна я до лицето си и започна да ѝ говори като на жив човек:
- Добър ден, хубавице! Какво, при баба Мара ли искаш да останеш? Добре! Но ще се разберем така: ти ще хващаш мишки, а аз ще ти давам прясно млекце от козичката! Съгласна ли си? И име ще ти дам! Понеже много ми приличаш на котарака Стокс на Бил Клинтън, ще ти викам Клинтънка. Приемаш ли?
Ако котката можеше да говори, сигурно щеше три пъти да каже „Да!“ и да „подпише“ споразумение с новата си стопанка.
Дворът ни заприлича на кораба на Ной: кокошки, петли, прасенце, коза, куче, а сега… и котка.
Черно-белите петна по козината на новия обитател се харесваха на всички, защото рязко контрастираха – и през деня, и през нощта. Така не ни убягваше от зрението и можехме да я наблюдаваме къде ходи и какво прави. На гърба ѝ се открояваше една голяма бяла петолъчка. Все едно гледате отрязък от американското знаме, но на черен фон.
Писàната се оказа доста „интелигентна“. Дойде при нас с добрите си нрави. Всичко уловено от нея – мишка, плъх или попово прасе, го довличаше полуживо в нозете ни, за да видим, че не е мързелива. После го подмяташе нагоре-надолу, вероятно за да ни покаже как стават ти работи с лова. Майчинските си инстинкти разкри след няколко месеца. Другите котки можеха да ѝ завидят на хигиената и грижите за малките ѝ рожби, но за това… по-късно.
Дойде сезонът на котешките сватби. Клинтънка започна да замръква. Един ден забелязахме, че коремът ѝ наедрява. Мама ѝ сложи един кашон в лятната кухня. На дъното му постла стара кърпа, а встрани изряза отвор, през който котката да влиза и излиза. Сложихме кашона в кухничката, за да са на зàвет и на сухо място малките. Не се страхувахме, че Джина ще изяде котенцата, защото двете животни вече се бяха сприятелили.
Грижата за малките беше неописуема. За да не си замърсяват котешкото легло, майка им редовно изсмукваше от дупетата им всички изпражнения. Бебетата почти не се чуваха, защото бяха винаги накърмени. След време прогледнаха, окосмиха се и започнаха да мяукат и да излизат от кашона.
Когато котенцата поотраснаха, запазихме две от тях – най-интересните, а другите подарихме на наши приятели. Дадохме имена и на двете. Женското, със сиво-черните ивици по гърба, нарекохме Катя, заради опашката – голяма и пухкава като на катерица. Мъжкото кръстихме Златко, защото имаше златисто-рижава козина, а жълтите му очи приличаха на две малки златни монети.
Докато Писàната все още кърмеше котетата си, отнякъде пристигна един мързелив сиво-бял котарак и най-нахално се засели в нашия двор. С него „Корабът на Ной“ се обогати с още един обитател. От наши познати разбрахме, че е брат на котката. Сестра му го прие с безразличие. Не го прогони нито тя, нито майка ми. Оставихме го. Това създание освен че беше мързеливо, беше и доста тъпо. По цял ден разхождаше рожбите на сестра си по двора, а понякога лягаше настрани и оставяше котетата да го „сучат“. Всички го наричахме „Глупака“.
Доста усилия положи котката-майка в обучението на малките. Правеше всичко така, все едно има богат „житейски“ опит. На какво ли не научи малките: да ловят, да скачат, да дебнат, да преследват, и още много, много други неща. Дори да хващат мухи в полет. Играта с топчета и кълбета не им беше интересна. А нейният брат – Глупака, на какво ги научи? Запозна ги само с географията на нашия двор. Нищо повече не им показа вуйчото!
Сигурно ще попитате: „А после, после какво стана?“ Ще ви разкажа!
Един есенен ден Клинтънка се върна вкъщи примряла. Едва се държеше на краката си. Легна по гръб в нозете ни и започна да хърка. Майка ми се досети какво може да е станало и се захвана да я лекува. Сипа прясно мляко в гърлото ѝ, но това не ѝ помогна. Умря в ръцете ни. Още същия ден разбрахме от наш съсед ветеринар, че животното е издъхнало, защото е яло плъх, умрял от някаква силна отрова. Погребахме котката със сълзи на очи.
Нейните наследници продължиха да ни радват известно време. Златко тръгна по любов, хареса си една маца на наши съседи от махалата и там се „задоми“ – при нея. От време на време прескачаше до родния си дом – ей така, за да ни засвидетелства, че е жив и здрав. А Катя? Катя си остана целомъдрена като Джина. Докрай! Беше твърде умна, като майка си, и не допусна до себе си разни „прости“ котараци. Издъхна след смъртта на майка ми. Както казват хората: „Човек като тръгне за „Оня свят“, любимите му животни, и те тръгват с него!“. Може и да са прави!