Въздушните победи на НАТО през 1999 г. - -
Военна авиация ⇒ Въздушните победи на НАТО през 1999 г.
Мнения: 7309
Re: Въздушните победи на НАТО 1999 година
Мнение от Amazon » 13 Юни 2017, 17:46
13 Юни 2017, 17:26
Странно, аз пък като четох видях неразбория, неинформираност между участниците, проблеми с АУАКС - ите, проблеми с комуникацията, проблеми с откриването на целите, проблеми с IFF...
Ми смятай ако трябваше действат срещу противник със по-модерни средства за ПВО и РЕБ, след Виетнам щатите срещу сериозен противник не са воювали..
Тук не става въпрос за щатите а за НАТО. Американските пилоти се оплакват от ниската интгерация и натренираност на натовските екипажи.
А иначе какво разбираш под сериозен противник? Войната в Залива за мен си е зериозна въздушна патаклама. Над 2000 самолета срещу 500 и сериозно ПВО. Коалицията губят 75 ЛА, 45 от тях в битка. Ирак губи много самолети на земята и 36 във въздушен бой. Двойки МиГ-25 се трепат с двойки F-18. Свален F-18. Арабин в F-15 сваля сам два иракски миража. 100 000 бойни полета на коалицията. Поне за мен това е сериозно. А сравнено с операцията над Сърбия е направо епично. Отделно че е почти 10 години преди това и вероятно някой бойни възможности още ги няма.
Мнение от Archer » 13 Юни 2017, 17:55
Във войната в залива 91ва единственото сериозно нещо е как едни 137 самолета прелетяха в Иран без да ги свалят, както и пълната некадърност при ползването на ИА и ПВО от страна на иракчаните първите няколко дни, но все пак срещу тях е най голямата западна коалиция от ВСВ насам количествено и качествено превъзхождайки ги и да не говорим за подготовка на пилотите които имат половин година преди това да се готвят срещу излолиран противник без стратегически съюзник.
А иначе какво разбираш под сериозен противник?
Да кажем Иран, ама със осъвременено ПВО и ИА не както е сега.
Мнение от Super_Hornet » 13 Юни 2017, 18:01
13 Юни 2017, 17:46
Над 2000 самолета срещу 500 и сериозно ПВО.
Мнение от Archer » 13 Юни 2017, 18:09
Сериозно ПВО нямат, Ирак никога не е разчитал на наземно ПВО толкова много, но въпреки това със съществуващите системи а най вече С-125, Куб, Оса и Роланд можеда да направят доста повече поразии при грамотно ползване.
Мнение от Amazon » 13 Юни 2017, 18:32
13 Юни 2017, 18:01
Защо веселбата? Води се че калицията губи от иракското ПВО 37 самолета и 5 хеликоптера (без да включваме един заради пилотска грешка и сваленият от мига F-18). Което е точно 20 (двадесет) пъти повече, отколкото успява да свали легендарното сръбско ПВО. И е повече от летящите изтребители които имат на въоръжение повечето държави (в нашият случай точно 5 пъти повече).
13 Юни 2017, 18:09
Трудно се прави красив мач срещу силен противник. Американските апачита разфасоват иракските обзорни радари съвсем в началото на кампанията, като ефективо изтриват от уравнението един от най-важните компоненти на ПВО.
Мнение от Super_Hornet » 13 Юни 2017, 19:22
Амазоне, грешиш за оценката си за т. нар. система за ПВО на Ирак - и като организация, и като оборудване, и като подготовка, да не говорим за морални качества - колко пилота барабар със самолетите си хванаха пътя директно за Иран?
Сърбите легендарно ПВО нямаха, то реално и ПВО почти нямаха - изкопаеми антики от 60-70-те години, обаче пък с висока подготовка и желание направиха доста. Особено впечатляваща е станалото със Ф-117 - и сваленият, и двата поразени.
Мнение от Bruchpilot » 13 Юни 2017, 20:26
Е, та аджеба кажете поне кой от бившите "съюзници" и "развиващи се държави" в крайна сметка е имал поне някакво ПВО? Май всичките кръгла дупка...
То имаше едно време един нецензурен и споменуем само под сурдинка лаф за ПВО - то, който погледнато ретроспективно много точно отразяваше истинското състояние на нещата
Мнение от Super_Hornet » 13 Юни 2017, 20:57
От съюзниците - НРБ.
Мнение от General Lukov » 13 Юни 2017, 21:44
Доста се преувеличават тия успехи. С антики или не, при толкова много полети е логично да свалят някоя Ф-ка, даже бройката е твърде малка за 2 месеца и половина въздушна кампания. 1 свален и 2 уж поразени е даже смехотворно малко... Антики от 70те сега звучат наистина много стари, ама днес е 2017г., а тогава е било 1999г. и за времето си изобщо не са изглеждали антики както днес. Ф-вете на американците също някои от тях са били от 70те ! Та нещо подобно стана и в Босна 1995г. със свалянето на Скот О'Грейди от сръбско ПВО (СА-6 трите пръстта на смъртта). То и ние се хвалим там 1943-1944г., колко бомбардировача сме уцелили вкл. и тарана на Списаревски, ама колко десетки пъти в повече не успяхме дори да докоснем, никой не коментира и затова 1/4 от София и други градове бяха сринати със земята. Та по същия начин и сърбите празнуват минималните си по-скоро символични "успехи", колкото да се отсрамят с нещо да не е без хич.
Регистриран на: 22 Юли 2016, 22:06
Свържи се с Lilov
Мнение от Lilov » 14 Юни 2017, 06:51
Луков, не се изказвай по военни теми, че вече е смешно.
Най-готиното на сърбите е колко високоточни боеприпаси бяха използвани срещу изключителното голямо количество лъжливи цели. Реално армията остана в доста голяма степен непокътната точно благодарение на тези хитрини. Да, не свалиха много цели, което е нормално(все пак свалиха Ф-117, което друг не е правил), но пък спасиха войската.
Мнение от piston » 14 Юни 2017, 07:39
Тук има по-широкообхватна тема:
Мнение от General Lukov » 14 Юни 2017, 08:29
От друга страна един колега по горе сравни Ирак 91 с Югославия 99 и много точно написа, че НАТО 1999г. дори не е използвал пълната си мощ в кампанията. Така че "успехите" на сърбите си остават символични, колкото и да извъртат фактите, както на тях им изнася. Ако изключим там оня технически инцидент, НАТО дори няма и човешки жертви пряко свързани със сръбски обстрел земя - въздух, докато сърбите отчетоха няколко хиляди човешки загуби, за материалните и всичко останало да не говорим.
Армията била останала непокътната...буахаха. Те дори сърбите си признават за 121 унищожени самолета, за останалото вече вариара - disputed numbers of tanks, APCs, and artillery pieces.
Но НАТО не е провеждало сухопътна операция и войната си беше леко асиметрична. При сухопътно навлизане както спомена Амазон в началото на темата, сърбите щяха да подобряват рекордните си загуби от Първата световна война.
Мнение от piston » 14 Юни 2017, 09:01
13 Юни 2017, 20:26
Може би греша, но според мен съветските/руски ЗРК се справят доста по-добре от съветската/руска авиация. Терминът "съветско/руска" да се разбира в най-широко понятие, от производство до употреба.....
Въпрос към всички - според Вас това не е ли първата война, спечелена само от въздуха?
Мнение от piston » 14 Юни 2017, 09:04
13 Юни 2017, 17:42
Просто в тая война се видя колко им струва подкрепата на "братушките" нищо не им дадоха нищо
Отговорих в тази тема:
Мнение от General Lukov » 14 Юни 2017, 09:12
Може да се каже, че индиректно е спечелена от въздуха, но вероятно не е първата такава. На прима виста се сещам че и босненските сърби 1995г. бяха принудени да капитулират, след авиоудари на НАТО по точно определени цели, след което се изтеглиха от обсадата на Сараево, а главните им лидери се укриха и дори не участваха после при преговорите (от тяхно име в Дейтън участваше Милошевич, а дефакто трябваше да бъдат там Радован Караджич и Ратко Младич - които още не бяха обвинени от съда в Хага 1995г.). Вероятно има и други случаи чрез въздушна принуда да накараш противника да подпише условна капитулация, което си е спечелена война от въздуха. Мен най-много ме е яд, че Милошевич клекна в последния възможен момент, убеден от Елцин и Черномирдин да приеме условията на НАТО, иначе после ставаше мазало и в следващите години щяха да се правят видеоигри на тема сухопътна операция в Югославия.
Мнение от Super_Hornet » 14 Юни 2017, 10:02
Lilov написа: ↑
14 Юни 2017, 06:51
Най-готиното на сърбите е колко високоточни боеприпаси бяха използвани срещу изключителното голямо количество лъжливи цели.
И направени изцяло с подръчни средства.
Реално армията остана в доста голяма степен непокътната точно благодарение на тези хитрини.
Е, техните ВВС понесоха доста загуби, основно от авиоудари.
но пък спасиха войската.
Но не опазиха инфраструктурата. То нямаше и как.
Мнение от piston » 14 Юни 2017, 11:47
10 Май 2017, 17:27
Някой ден като се върна до Сливен ще го сканирам, спомням си го...
Дано Т-72 пак намине оттук, май никой друг го няма това списание. Аз лично отдавна предпочитам "Аеро", "ПАН"-овете разкатаха играта на "Криле", един колега беше си купил преди няколко месеца "Криле" - хвърлих един поглед, някакви статии за новите руски ядрени ракети и направо му го върнах....
Мнение от piston » 14 Юни 2017, 12:10
13 Юни 2017, 19:22
Още един е поразен, ама два?
П.С. Колеги, ако някой има малко повече време - попадна ми интервю на английски с един от сръбските пилоти, има ли мераклия да го пусне през гугл преводач и после да оправи превода, че скоро не ми се отваря свободно време?
Ако има желаещ, моля на Л.С.
Мнение от Archer » 14 Юни 2017, 15:07
Ми пусни го в оригинал тук
Мнение от piston » 14 Юни 2017, 16:00
14 Юни 2017, 15:07
Не е в оригинал, а на английски... ПРедпочитам да го сложа преведено, все пак сме и български форум
Мнение от Amazon » 14 Юни 2017, 16:01
14 Юни 2017, 09:01
Аз не се сещам за друга такава операция. Не и с толкова сериозни политически последиици - спиране на етническо прочистване, създаване на нова държава и всичко това в Европа.
Мнение от Archer » 14 Юни 2017, 17:02
Ми дай линк тогава
създаване на нова държава и всичко това в Европа.
ооо, има още две нови републики след косово
Мнение от General Lukov » 14 Юни 2017, 17:55
Косово е нова държава от 2008г., и не е създадена 1999г. а просто имаше изтегляне на югославски сили от областта и влизането на KFOR съгласно резолюция 1244 на Съвета за сигурност на ООН. Дефакто продължава да се води част от Сърбия до 2008г...
Мнение от кало » 14 Юни 2017, 20:53
" спиране на етническо прочистване"
Хм, спирането на единия вид прочистване и започване на другия вид. Не че албанците не бяха решили да прочистят сърбите и преди това, де.
Мнение от centara » 15 Юни 2017, 21:39
Бърз любителски превод на интервюто, за което piston спомена няколко поста по-горе.
Подполковник Слободан Перич разказва за въздушния бой над река Дрина.
Подп. Перич
Двама от нашите колеги, който даваха дежурство през целия ден се нуждаеха от смяна. Казах: „Аз ще отида, Кой идва с мен?“ В този момент Зоран получи обаждане по мобилния от сестра си Снежана, която му каза, че подп. Ильо Аризанов е жив. Зоран каза „Аз ще дойда с теб. Не съм летял от известно време. По-добре е да летя през деня отколкото през нощта.“ Заради курс по английски език той не беше летял на МиГ от няколко месеца и от почти година не беше летял през нощта.
Югославски МиГ-29, 1999 г.
Получихме сигнала за тревога в 16:40 часа по мобилния му телефон. Излетяхме няколко минути преди 17:00 часа. Имахме заповед да летим на север, през Банат. Реших да летим на пределно малка височина 15-20 метра, за да не бъдем засечени. Зоран ме следваше. Когато бяхме над Зренянин, щурманът-насочвач нареди „Вземете курс на север!“
Близо до Фрушка Гора, на около двеста метра височина установих, че радарът ми не работи. Самолетът ми беше безполезен в бой. Не можех да изстрелям никаква ракета с по-голям обхват от ракетите с ИЧ ГСН. Зависех от Зоран. Казах му да се оглежда внимателно и да ми каже, ако види нещо. Попитах щурмана-насочвач къде е (синият) натовският самолет и отговорът беше, че лети западно от Валиево. Даде ни дистанция 14 км. Имаше няколко изтребителя около нас, които ние не можехме да наблюдаваме визуално от това разстояние. По случващото се, стигнах до извода, че радарът на Зоран също не функционира.
Наредих на Зоран: „Да тръгваме нагоре!“
От пределно ниска височина се издигнахме на 7 000 метра със скорост 950 км/ч и минахме през облаците. Щурманът-насочвач ни съобщи, че синият е пред нас на същото разстояние. Казах му, че ако продължим да го преследваме, ще пресечем „линията“ (границата). Трябваха ни около 50 – 60 километра, за да го настигнем, но бяхме само на около 30 километра от „линията“. Не получихме отговор! Когато наближавахме границата, Зоран съобщи по радиостанцията, че нарушителят ни се пада вдясно. Помислих, че го е захванал с радара. Наредих : „Отлично, атакувай, аз съм зад теб!“ Той отвърна „Не, имам СПО!“ Това значеше, че ни облъчва вражески радар, че натовските самолети са ни засекли. Изкомандвах „Завий наляво!“ Изгубихме ги, след което продължихме по стария си курс. Щурманът-насочвач съобщи по радиото „Изглежда някой от онази група тръгна след вас!“
Видях четири бели следи в небето, които се насочиха към нас. Помислих, че са „томахавки“ и реших да ги сваля с ракети с ИЧ ГСН. Скоро обаче, бялата следа изчезна.
(ТЖ бележка: И двамата пилоти на F-15 са изхвърлили подвесните баки. Вероятно майор Перич е видял именно изтичащото от баките гориво. В този момент F-15 са на височина около 7 000 метра).
Знаех, че са изстреляли ракети по нас. Заповядах „Бягай! Ракети!“
Пускът на Джеф "Claw" Хуанг
Той отвърна „Ще се скрия в облаците“. Това бяха последните думи, които чух от него. Направих противоракетен маньовър, поставих самолета по гръб, след това завих наляво, после надясно. Първата ракета ме пропусна, но втората ме удари в десния двигател. Опитах се да се добера до наша територия но лоста за управление не реагираше. МиГът започна да губи височина. Въздух започна да влиза през пропукания фанар. Висях на коланите в самолета. Бях на около 7 000 метра височина, когато се катапултирах. Толкова дълго падах през облаците, че направо замръзнах.
Когато бях на 4 000 метра височина, ми стана ясно къде се намирам. Познах родното си място, Лозница. Углевик, езерото… Не знаех къде ще се приземя. Опасявах, че, че мюсюлманите ще ме заловят. Видях как горящият самолет се заби в земята и експлозията, която последва. Под мен – дъбови гори. Какво ще стане, ако падна върху дърво? На около 50 метра от земята, нещо ме обърна на 180 градуса към нашата територия. Ударих се в земята със своите 102 килограма, колкото тежах тогава. Вятърът ме събори, но за щастие не се контузих. (Перич се приземява близо до сръбското село Доня Кремина, Република Сръпска, а самолетът му пада в минно поле от мюсюлманската страна на хълма, зад село Лаза).
Освободих се от парашута и без да свалям шлема тръгнах нагоре по хълма към нашата територия. Бях на около 10 километра от река Дрина. Исках да я преплувам. Но две групи въоръжени цивилни се приближиха към мен. За щастие не се втурнах към гората, където мюсюлманите чакаха. Преследваха ме сърбите и „турците“. И двете групи мислеха, че съм американец! Избегнах първата група цивилни, но не можах да сторя същото с втората, която се състоеше от 15-20 селянина. Те бяха много близо и вървяха право към мен през разстояния от около 20 метра. Ако бях побягнал, щяха да ме покосят. Всичките имаха „калашници“. Реших да се обадя и извиках „Здравейте момчета!“
Всички спряха. Три или четири деца, които бяха с тях изтичаха към мен. Започнаха да викат: „Спри, ще ви убие всички!“
Аз казах: „Не се бойте; не убивам деца!“
Най-смелият от тях ме приближи и поиска документ за самоличност. Аз не носех у себе си. Знакът на Югославската армия на летателния ми костюм не помогна. Той попита : „Кой си ти?“
Какво да отговоря?! Не знам дали са сърби или мюсюлмани!
Казах: „Аз съм един от нас!“
Той попита: „Кои сме тия „нас“?“
„Сърбин“, отвъртах му аз.
Някой от групата каза: „Виж, агресора, кучият му син знае сръбски!“
Главният попита „Какво имаш в джобовете?“
Извадих пистолета и казах „Да, нашия пистолет, ЧЗ-99!“
Другият намери в джобовете ми 200-300 динара и извика „От нашите е, кучият син! Ако беше американец, щеше да има повече пари!“ Предложих да ме заведат до най-близката къща, за да се обадя по телефона и да докажа самоличността си. Бях уплашен, че „апачи“ ще дойдат и ще ме приберат. Те се съгласиха.
Не исках веднага да се обаждам на жена ми Вера в Белград. Дадох им номер на роднина от другата страна на Дрина, но изглежда те объркаха цифрите. Отговори фелдшер от съседното село. Познавах човека. След доста дърпане им казах кой съм.
Те започнаха за се извиняват, да ми предлагат храна и пиене. Отказах всичко. Помолих ги за превоз, за да мога да тръгна възможно най-бързо. Обадих се на съпругата ми в Белград: „Слушай Вера, бях горе, сега съм долу. Жив съм и съм добре, близо до родното ми място, от другата страна на „линията“. Исках да се обадя в ескадрилата и да им кажа, че съм жив.
Дадоха ми тесни работнически дрехи, качиха ме в една кола и ме откараха. След един два километра дойде полиция.
„Къде е пилотът?“ попитаха те.
„Ето го, този е!“ и посочиха към мен.
„Какъв пилот е този?“
„От нашите, сърбин!“ отговориха спасителите ми.
Полицаите казаха: „Майка му стара, по-добре щеше да е да не го бяхме намирали“ и тръгнаха. Всички мислеха, че са хванали американец. Скоро след това ме прехвърлиха в друга кола. Хора от Биелина ме поеха. Чакаха да падне нощта; два часа ме развеждаха из селото и ме показваха на своите чичовци и лели и на моста на Биелина ме предадоха на „държавните “ въоръжени сили. Те ме заведоха в Рака. Обадих се на жена ми и ѝ казах къде се намирам. Скоро се обади един генерал и попита „Направи ли нещо умно?“ Отговорих, че не съм изстрелвал ракета и той отвърна „Стой там и не казвай нищо!“ Времето минаваше. Когато полицаите в Рака видяха, че ме боли гърба, те се обадиха на нашата „охрана“ в Сремска Митровица, но не можаха да се свържат с него. Попаднаха на дежурния офицер и той им казаха „Дали нямаме автомобил или нещо такова?“
В Батайница ме заведе батайнишката полиция. Никой не ме попита нищо. Разказах какво се е случило. Скоро ген. Любиша Величкович дойде, поздрави ме и каза: „Голям си късметлия, но Зоран Радосавлевич не беше!“
ген. Любиша Величкович
Тогава научих, че моят Паво, както бяхме свикнали да го наричаме, беше загинал. Сърцето ме заболя. Какво щях да кажа на майка му, сестра му, приятелката му? Изглежда Зоран предусещаше трагедията. Същия ден, докато карахме към частта, той каза: „Виж Буко, ти си оставил нещо след себе си, имаш две деца. Сега съжалявам, че не се ожених, че нямам деца. Трябваше да се оженя за Таня, така че поне нещо да остане за нея“.
майор Зоран Радосавлевич
В деня преди да загине, неговата майка му каза да не лети, „Не лети към смъртта!“ каза тя.
Той отвърна – „Трябва! Какво е мъж без родина?! Ние пилотите трябва да поемем ударите и така да спасим поне едно дете в тази страна!“
Останките от самолета му