Съюз на българските журналисти - Да си спомним за Мария Владимирова
Да си спомним за Мария Владимирова
12.05.2020 /13:44 | Автор : Петра Ташева | Източник: СБЖ	 Големина на шрифт: a a Отпечатай:
Мария Владимирова-Галишка остави светли спомени у колеги и приятели
На 31 май тази година Мария Владимирова – Галишка щеше да има юбилей. Щяхме да отбележим нейните достойни 80 години. Но Съдбата реши друго... Преди две години Оная с косата ни я отне. Загубихме една добра колега, вярна приятелка, опитна журналистка, отлична преводачка и продуктивна авторка на изследвания, повечето от които тя успя да издаде в отделни книги.
Мария Владимирова бе творец с широк спектър на действие. Твореше с размах в много жанрове. Тя бе отлична журналистка, добра преводачка от испански и руски език. Прояви се и като изследовател, и писател. Написа стотици статии, есета, разкази, очерци и направи много интервюта с изтъкнати наши учители и личности, с интересни творци от нашата страна, от Испания, Русия и Латинска Америка. Публикуваше в много издания и бе четена от стотици читатели.
Навсякъде, където е работела – в Испанската редакция на Радио „България”, във вестниците „Учителско дело” и „Аз Буки”, Мария се проявяваше като опитен и отличен професионалист. Ставаше приятелка с колегите си, които сега скърбят за нея.
Нейното трудолюбие беше пословично. Беше щастлива, когато работеше! В пенсионните си години тя се хвана за запазените си журналистически бележници и благодарение на тях написа чудесните си книги: „Страната на намръщените хора”, „И всеки помни по един учител” и „Златното време на един вестник” – летопис на най-хубавите години на вестник „Учителско дело”.
Приятелството й с поетесата Надя Неделина роди други нейни книги: „Генералът и артистите” – за живота и делото на ген. Гетман, и „Надя Неделина – вековечната” – за поетичната дейност на нежната и голяма наша поетеса, която живя и твори с небивала жажда и всеотдайност.
Мария Владимирова посвети много дни, нощи и години, за да извади от забравата и да върне на културния живот и на литературното поле нашия писател и куртуролог Димитър Шишманов - син на големия българин проф. Иван Шишманов, внук на проф. Михаил Драгоманов. Майка на Димитър Шишманов е Лидия Драгоманова, изтъкната писателка и журналистка, дъщерята на проф. Драгоманов.
Като наследник на знаменитите си предци, Димитър Шишманов също се проявява като даровит писател, музикант и журналист. Професионалният му път на адвокат, съдия и дипломат се преплита с политиката, която довежда до ранното прекъсване на живота му. На 56 години той е изправен пред Народния съд и като министър в правителството на добри Божилов е убит. Творбите му са забранени и той потъва в забрава.
За неговата памет, за изваждането му от забравата, се погрижиха няколко ентусиазирани жени: доведената му внучка Паола Михайлова Савова, проф. Елена Михайлова и Мария Владимирова, която най-предано и усърдно се труди няколко години. Тя издири, събра и подреди в книги голямото и разнообразно творчество на Димитър Шишманов. С подкрепата на Паола Савова Мария състави няколко книги на Димитър Шишманов, на които написа и обширни предговори: „Странни хора”, „Любими приказки на баба”, „Блянове край Акропола” и „Достойни ли сме?”.
Не стигна времето на Мария Владимирова, за да довърши книгата за своя род, за семейството си. Затова верният й съпругът й Влади и преданите й колеги и приятели завършиха и издадоха последната й книга „Шестото момиче”.
Мария Владимирова бе член на СБЖ, на Съюза на преводачите в България, на Съюза на българските писатели. Тя получи много и престижни награди за своето творчество от творческите съюзи, от вестниците, в които публикуваше. Ценни за нея бяха признанията, интересите и любовта на приятелите и многобройните й читатели. В 2015 година тя бе наградена от СБЖ със „Златно перо”, стана носител и на отличието „Обединител на култури” на Сдружението на испаноговорящите журналисти в България.
Неочакваната й смърт на 22 май 2018 г. покоси живота й и потопи в скръб нейните близки и колеги. Не, тя не е забравена, тя остави трайни дири в литературата и светли спомени. Помнят я и жителите на родното й село Ставерци, което бе „дом за нейната душа”. И сякаш за нея са думите от любимата песен на потомците от Ставерци:
Влюбих се във ставерчанка
с мило слънчево лице.
Има глас като камбанка –
зов за моето сърце.
Светла ти памет, Маша!
Липсваш много на семейството ти, на колегите и приятелите!
Помним те, четем и препрочитаме книгите, които написа с обич и майсторство!