Да гледаш и да не виждаш - есе: Социални от alleah93 (Александра )
Вход Произведения Всички 277 853Избор на редактора Поезия 184 175 Проза 25 337 Есета 7 185 Журналистика 1 336 Преводи 11 492 Картини 14 529 Фотография 26 597 Колажи 4 063 Музика 2 828 Приложни Изкуства 286 Аудио Прочити 20 Аудио Публицистика На този денЧакащиПоследни коментари Предизвикателства Автори Общност Форум Събитиен календарСнимки от събитияFacebook страницаFacebook групаПравилник За нас За насМедиите за насДаренияРеклама Дарения
Избор на редактора Поезия (184 175) Проза (25 337) Есета (7 185) Журналистика (1 336) Преводи (11 492) Картини (14 529) Фотография (26 597) Колажи (4 063) Музика (2 828) Приложни Изкуства (286) Аудио Прочити Аудио Публицистика Чакащи
alleah93 (Александра )
25 септември 2011 г., 16:10
Да гледаш и да не виждаш Есета
» Социални
Понякога се чувствам като на самотен остров. Обкръжена съм от хора, но никой никого не чува. Никой никого не вижда. И всички говорят. Говорят. За себе си. И всеки е сам в собствения си свят от егоизъм. Защо хората, които наистина ни виждат, са толкова малко? Защо често, когато се доверим на някого и се отворим напълно, се подиграват с нас? Нима преценката ни не е добра? Може би просто всеки от нас е склонен към измяна. Или малцина са тези, които разбират кое е важното и го оценяват. Колко често ни се случва да направим грешен избор? Да видим добро в злото. Човекът е устроен така, че доста често вижда само на повърхността. В дълбочина – истината се мъчи да изплува, но остава скрита в непрогледния мрак на слепотата. Очите ни лъжат. Сякаш сме потънали в мъгла от незнание, заблуда и илюзия. А отвъд тази мъгла чака реалността. Чака да бъде открита. Опровергана. Природата ни е дала сетива, с които да усещаме света и хората около нас, да ги анализираме. Понякога обаче над разума надделяват чувствата. Желанията. Изгубени в тях, губим представа за време и място. Губим представа за живота. Гледаме, а не виждаме. Истината не винаги е така красива, както ни се иска. Не винаги ни харесва това, което виждаме. Тогава – съзнателно или не – ставаме жертви на вътрешни внушения. Внушения, породени от неосъществени стремежи и идеали. А с времето… забравяме да се оглеждаме. Ставаме повърхностни. Безчувствени. Възможно е умопомрачението ни да е породено от силни емоции. Типичен пример е любовта. Съжденията ни стават тъмни и неясни. Започваме да живеем като по навик. Спираме да търсим какво се крие под повърхността. Идеализираме. Заменяме "картините” с други – нарисувани от самите нас. А под пъстрите цветове на въображението, реалността остава сива. Сива е, защото е извън полезрението ни. Сива е, защото не искаме да повярваме в нея, да я приемем такава, каквато е, а може би дори да я обикнем. Щастливи сме – до определен момент – когато осъзнаваме, че нищо не виждаме. Красотата и пъстротата са изчезнали. Сивият цвят доминира. Истината. Дали ще успеем да се справим с нея, да устоим на натиска и силата й? И удовлетворява ли ни? Така както често биваме разочаровани от хората, от които най-малко го очакваме, така бихме могли да останем приятно изненадани от хора, които сме смятали за неприятели; чиито викове са били далечни за нас. Хора, които през цялото време са били до нас, но не сме го осъзнавали; които са предлагали помощта и закрилата си, а са оставали нечути и невидяни. Защо? Защо истината винаги излиза накрая? Защо трябва да претърпим поредица от разочарования и удари преди да получим възнаграждението на красотата и щастието? За да можем да оценим стойността на полученото. Да видим смисъл в изживяното и да се поучим от грешките си. Да се отървем от бремето на слепотата с надеждата да не ни застигне отново. В живота често истината остава скрита, притисната под мощния натиск на желанията. Това значи “да гледаш и да не виждаш”. Да създадеш илюзия за щастие. Илюзия, която рано или късно избледнява. Всички искаме да бъдем щастливи. Именно в това е тайната на пълноценния живот. Любов. Красота. Задоволение. Заслужава ли си обаче да пропилеем живота си в лъжи и измамно удовлетворение? Струва ли си фалшивото щастие, ако един ден се събудим и осъзнаем, че не сме живели?
data: {"ratingValue": value, "work": "da-gledash-i-da-ne-vijdash"},
Моля, влезте с профила си, за да може да коментирате и гласувате. alleah93 (Александра )
2011-09-25T23:24:42+0300
Благодаря ви mili_bg (Милена Христова)
2011-09-25T19:40:46+0300
Истината винаги излиза на яве-рано или късно го осъзнаваш!Хубава тема за размисъл!Поздрави!
Innit0 (Инна Алексиева)
2011-09-25T17:36:42+0300
Невероятната истина!
2011-09-25T17:16:58+0300
"Същественото е невидимо за очите..." - "Малкият принц" на Екзюпери
А когато се роди обично дете, стих, картина или песен, оценяваш значението на мига и считаш, че тогава си бил щастлив. Замислих се над "фалшивото щастие"...
zelena (Силвия Райчева)
2011-09-25T16:15:15+0300
На прав път си...
Преди много години, в зората на онова, което наричаме детство, бях отчаяно влюбена в една кукла.
Да те обичам, това ме прави по-добър човек, дали?
„Да те обичам, това ме прави по-добър човек”, дали...?
„Да те обичам, това ме прави по-добър човек”…...
За думите, които отдалечават...
Тя се влюби. За изненада и на нея самата. Влюби се в начина, по който я гледаше от години. Пристраст...