Откъс от "При входа на морето" на Емилия Дворянова - Развлечение - Дневник
13:05, 22 авг 15 , 6249
...а зад стъклото въздухът е зелен и подвижен, приближава, отдалечава се, лизва прозорците, разсейва се и зеленото изсветлява, става съвсем прозрачно зелено, видение за зелено, видението изчезва, после отново се появява и започва да шуми в листата на дърветата, листата са зелени, но и въздухът е зелен и понякога се сгъстява, облива стъклото и напира да влезе, балончета се пукат, бълбукат, въздух във въздуха... искам да ги поема, потребно ми е да ги поема, заедно с тях в гърдите влиза зеленото, гъсто е и започвам да кашлям... очите ми са отворени, виждам стъклото, зеления въздух отвън, формите му, съвсем ясно усещам някой до мен, но него не го виждам... трябва да ги отворя, очите за него... плътността на зеления въздух ми пречи...
– после нищо
Просто се повтаря. При всяко събуждане продължава да се повтаря: поредици от едва нюансирани едни към
други зелени петна, линии, отделни точки, преливащи форми, и всички едва отличими в зелената маса на въздуха... приличат на сериите на Шьонберг, само че в цвят, или на електрокардиограма, зелени пулсации на сърдечния ритъм, или картина на минималист, опит да се улови
неуловимо зеленото... зелен квадрат на Малевич...
Така казах на дъщеря ми сутринта рано, така ѝ го описах, за да ме разбере, докато седяхме на терасата и съзерцавахме зеленикавото море в далечината; беше дошла да си кажем довиждане, преди да отпътува обратно
към София, а предишния ден ме докара с колата, но трябваше да преспи в селото, защото в санаториума не допускат да остават посетители, и не знам как ми хрумна да ѝ разкажа този сън точно преди да тръгне, навярно
защото е натрапчив и си мислех, че ако ѝ го разкажа, ще се освободя от него, ще ме напусне зеленото.
– Така се събудих и после дълго виждах всичко в зелено. Наистина беше така, този сън е първото, което си
спомням, а тя ме погледна със съжаление и ме попита дали ме мъчи.
–Не, не ме мъчи... или само малко, навярно искам да разбера кой беше тогава до мене и продължава да бъде...
ако не се бях събудила точно в този момент, щях да го видя и може би вече нямаше да се повтаря... но сигурно си била ти.
Само че това го изрекох единствено за утеха, нейна или моя, защото, когато се събудих, наистина тя беше до
мен, но аз всъщност знам, че онзи е друг.
– Не се безпокой – казах ѝ, – тук е тихо, ще гледам морето, а и толкова много книги пренесохме... винаги съм
мечтала за спокойствие и ето, дойде.
Ана погледна през стъклената врата към стената насреща, бях успяла още вечерта да подредя всичко, две
лавици над бюрото.
– Сякаш ще останеш цяла година.
Усмихна се... усмихнах се и аз, ако можех, наистина бих останала; мястото изглежда красиво, наоколо няма нищо, сградата е кацнала на висока земя... само море, скали, никакъв шум освен вятъра и вълните, поне през тази първа нощ нищо друго не чух.
– Бих останала – казах ѝ, – но лекарите смятат, че за месец ще се оправя, най-много два...
– Дано, да, сигурно – отвърна Ана, но не изглеждаше убедена и тогава вече стана от шезлонга, влезе вътре и започна да разглежда книгите, докато ме чакаше да я последвам, за да я изпратя, но аз продължавах да гледам като замаяна зеленикавата вода, простряна до съвсем синия хоризонт.
– На юг морето е синьо, тук водите са зелени, нали и ти така го виждаш? – попитах, усъмнена в зеленото, и тя потвърди, така било на север, понякога ставало сиво, а аз продължих:
- И е твърде далеч от София, няма смисъл да идваш, ще се притеснявам, докато шофираш. Звучеше логично след всичко, което се случи, но не ми отвърна, не знам дали се съгласи, беше измъкнала от рафта "Вълшебната планина" и разсеяно я прелистваше.
– Винаги съм си представяла санаториумите като във "Вълшебнатапланина", не прекалявай с четенето...
Само че е море, помислих, но пък може да е вълшебно.
– Няма да прекалявам, просто любими страници, Ана... но и ще се опитам да пиша... ако мога, може би вече никога няма да мога.
17:39, 08 юли 20 / Интервю 6
Рейтинг: 306 13:36, 22 авг 15 Неутрално
Скука! Петокласниците пишат по-интересно.
Рейтинг: 914 14:45, 22 авг 15 Неутрално
Книгата е интересна и сама по себе си, но в нея има и ценни сведения и препратки за света Тереза от Авила и за Вълшебната планина на Томас Ман
Рейтинг: 306 15:43, 22 авг 15 Неутрално
И в Уикипедията има за св. Тереза. Хайде сега, ще преписвамр ли?
Рейтинг: 956 16:13, 22 авг 15 Неутрално
Дворянова е много добър писател, но е тежка категория. Бароковото писане не е за тази публика!
Дневник, просто трябва да сте наясно с читателите си!
Рейтинг: 808 17:35, 22 авг 15 Неутрално
аз не я харесвам от времето, когато четях в профила й във фейсбук. тежкото, мъчително по православному морализаторствуване в религиозно-феминистично амплоа ми беше твърде много. нещо като калин янакиев, но женско-литературен вид ми стоеше. естествено, осъзнавам, че това е отвъд-литературен критерий.
Рейтинг: 914 17:46, 22 авг 15 Неутрално
Да не харесваш нечия личност и творбите му/я са две различни неща. Много писатели не са най - приятната компания за по бира, но това не ги прави лоши
Рейтинг: 221 17:47, 22 авг 15 Неутрално
Виж сега, проблемът не е само до читателите на "Дневник". Просто на Дворянова толкова ѝ харесва идеята да е "тежка категория", та става една доста насилена тежест. Не ми е интересна, съжалявам. Много хубаво за препратките към "Вълшебната планина", но по-скоро бих препрочел този роман, отколкото да търся под лупа ерудитските намигвания в такова самовглъбено писане.
Рейтинг: 808 17:48, 22 авг 15 Неутрално
да, затова уточних, че разбирам, че моят критерий е извън-литературен. за жалост, не съм способен на безкрайното отделяне на един писател от онова, което пише. лъха ми на шизофрения.
Рейтинг: 221 17:48, 22 авг 15 Весело
Дано не се окаже, че съвременната българска литература е обречена да се люшка в крайностите между Емилия Дворянова и Кайо Терзийски
Рейтинг: 914 17:49, 22 авг 15 Неутрално
До коментар [#3] от "marmalad68":
Това, че на теб не ти харесва нечий стил, не означава, че на други хора няма да се хареса
Рейтинг: 808 18:18, 22 авг 15 Неутрално
е нормално, между тия две възедрички скоби може да се натъпче всичко, и калуни-кали, и естествени романи, и мисии лондони, и антихтони дантеви...
Рейтинг: 956 20:51, 22 авг 15 Неутрално
И на мен нещо не ми допада тази нейна фейсбук обсесия. Не зная въобще как успя да напише романа. Вярно, 4 години го писа, но все пак, ако всеки ден си във фейса по 5-6-8 часа, ти започваш да живееш в него и всичко друго остава на втори план. Често се случва при самотните хора. А фейса е просто една платформа, може би полезна донякъде, но нищо повече от една платформа. Както с всяка друго нещо, не е добре да прекаляваш
Рейтинг: 956 20:58, 22 авг 15 Неутрално
До коментар [#7] от "lekapoleka":
Като си говорим за тежест, може би не са много хората тук, които знаят, че Дворянова е доцент в НБУ, но може би има такива, но предполагам, че са единици хората, ако въобще има такива, които знаят, че доцентурата и на Дворянова е един неин роман. Разбира се, имало е някаква малко студия, специално за процедурата, но определон това е любопитна подробност
Но, Дворянова е много добър преподавател и лично аз мисля, че много добър писател. И определено не е мястота на тази книга в Дневник. Виж, едно интервю с нея би било много четено, за това гарантирам. Особено, ако се изпрати кадърен журналисти, който да я интервюира
Рейтинг: 306 21:36, 22 авг 15 Неутрално
До коментар [#10] от "raylight":
Напротив, това, че на други им харесва, не значи, че и на мен трябва да ми харесва.
Рейтинг: 306 21:44, 22 авг 15 Неутрално
Доцентура с роман - кич!
Рейтинг: 622 23:49, 22 авг 15 Неутрално
Темите за литература се коментират от едни и същи хора по един и същи начин. Да търсиш самоцелна различност си е снобарско. Искреността е най-добрият критик.
Това, че Дворянова е женският литературен аналог на Калин Янакиев звучи оригинално +
Рейтинг: 427 23:52, 22 авг 15 Неутрално
Специално за това произведение не мога да коментирам, но сме свидетели на преходен период - от стимулиране на чалгата изразена в музика към стимулиране на чалгата изразена в букви. Ефекта е един и същ, че дори и по-лош.
Рейтинг: 306 23:54, 22 авг 15 Неутрално
Питам се каква е тази нация, която трябва да избира между "история на кенефа" и "въздухът е зелен и подвижен, приближава, отдалечава се, лизва прозорците, разсейва се и зеленото изсветлява", каква е тази нация, която трябва да избира между ямболския поет на компотите и софийската доцентка със закъснял менопаузен уклон към православния псевдоекзистенциализъм? Питам се и си отговарям: "Това е изчезваща нация." Ако някой е решил злоумишлено да злоупотребява с езика или някой друг да не знае, че въздухът не може да се разсейва и отдалечава, ако и двамата са решили да изпробват търпението и данъците на българите с посредствените си драсканици, защо всички трябва да ги харесват, защо всички да им пригласят в собственото им самоунищожение?
Рейтинг: 914 20:16, 23 авг 15 Неутрално
Не, обикновена логика е. Пробвай, може и да ти хареса да мислиш рационално.