Начало > ПОСЛЕДНИЯТ ПОДАРЪК
Пътешествието може да бъде и дълго, и кратко, но трябва да започне там, където се намираш.
Бях на осемдесет години и се занимавах с право вече петдесет и три, когато ми се наложи да предприема одисея, завинаги променила живота ми.
Стоях зад огромното си махагоново бюро на последния етаж на внушителна сграда в най-добрия квартал на Бостън, където се намираше офисът ми. На остарялата месингова табела в мраморното фоайе пишеше "Хамилтън, Хамилтън и Хамилтън". От тях аз съм първият Хамилтън – Теодор Дж. Хамилтън, ако трябва да сме точни. Останалите двама от табелата са моят син и моят внук.
Не мога да кажа, че сме най-престижната правна кантора в цял Бостън, защото ще е нескромно, но ако го каже някой друг, няма да възразя.
Докато се наслаждавах на атмосферата в просторния ми старинен офис, размишлявах колко далеч съм стигнал откакто завърших право. Обичах да разглеждам своята "стена на славата", на която имаше мои снимки с последните пет президента на САЩ, както и с други важни персони.
Хвърлих поглед към голямата библиотека, натъпкана с дебели книги, дебелия ориенталски килим и класическата кожена мека мебел. Доставяше ми удоволствие да се наслаждавам на добре познатата обстановка, но блаженството ми бе прекъснато от телефона на бюрото. Чух успокояващия глас на Маргарет Хейстингс.
- Сър, - каза тя, - може ли да поговорим очи в очи?
Работех с нея вече 40 години и знаех, че този тон е запазен само за изключително сериозни или тържествени ситуации.
- Да, заповядайте – отвърнах веднага.
Госпожица Хейстингс влезе на момента, затвори вратата зад себе си и седна срещу мен на бюрото. Не носеше нито календар, нито писма, нито някакви документи. Докато се опитвах да си спомня кога за последен път Маргарет бе влизала в моето убежище без да носи нищо, тя съобщи без заобикалки:
- Господин Хамилтън, току-що е починал Ред Стивънс.
Когато си доживял до 80 би трябвало да си свикнал със загубата на приятели и роднини. Но някой път новината те удря по-зле от друг път. Специално тази ме разтърси до основи. Освен всички емоции и спомени, които нахлуха в главата ми, аз бързо осъзнах, че ще трябва да изпълня и това, което Ред очакваше от мен - тоест да изпълня професионалните си задължения.
Насочих мислите си към това и казах на госпожица Хейстингс:
- Ще трябва да се свържем с всички засеганти роднини, корпоративни бордове и компании и да се подготвим доколкото е възможно да овладеем медийния цирк, който ще избухне всеки момент.
Госпожица Хейстингс стана и каза:
- Ще се заема с всичко.
Тя се запъти бързо към вратата, но спря за миг. След неловка пауза, по време на която осъзнах, че двамата с Маргарет Хейстингс преминаваме границата между професионалното и личното, тя промълви:
- Господин Хамилтън, моите съболезнования.
Госпожица Хейстингс затвори вратата и ме остави насаме с мислите ми.
Две седмици по-късно вече стоях начело на солидната дървена маса в нашата зала за преговори заедна с всички роднини на Ред Стивънс. Почти физически усещах огромното им нетърпение, или по-скоро трябва да кажа алчност.
Бях запознат с чувствата на Ред към по-голямата част от роднините му и знаех, че би се радвал да удължа мъките им колкото е възможно. Затова поръчах на Маргарет да сервира на всеки кафе, чай или безалкохолна напитка и да добави каквото се сети. Отново и отново преглеждах обемистата документация пред себе си и не веднъж прочиствах гърлото си. Когато най-после и самият аз сметнах, че прекрачвам границата на приличието, се изправих и се обърнах към разнородната компания.
- Дами и господа, както знаете сме се събрали да прочетем завещанието на Хауърд "Ред" Стивънс. Наясно съм, че за всички нас моментът е труден и че скръбта по загубата на човека далеч надхвърля всякакви правни и финансови въпроси, които предстои да обсъдим тази сутрин.
Знаех, че където и да се намира, Ред би оценил иронията в думите ми.
- Ще прескоча любезностите, уводите и общите приказки и ще премина направо към темата, която ни вълнува. Ред Стивънс бе много успешен мъж, във всеки аспект на думата. Завещанието му е такова, какъвто беше и самият Ред – семпло и откровено.
Г-н Стивънс подписа пред мен това последно свое завещание преди малко повече от година – на своя 75-ти рожден ден. Разговорите ни оттогава насам потвърждават, че този документ действително отразява последната му воля. Ще чета директно от завещанието и докато чета ще видите, че макар документът да е напълно сериозен и с правна тежест, части от него са написани по типичен за Ред начин.
На най-големия си син Джак Стивънс оставям първата си компания "Панхендъл ойл енд газ". В момента на подписването на това завещание тя се оценява на около 600 млн. долара.
Около масата се разнесоха възклици на изненада, а сред тях и една тънко радостно изпискване. Поставих документа на края на масата и погледнах изпод вежди с възможно най–сериозния си съдийски поглед. След многозначителна пауза отново взех завещанието и продължих да чета.
- Джак ще бъде единствен собственик на компанията, но мениджмънта и решенията ще бъдат оставени в ръцете на борда на директорите на "Панхендъл", които са ми служили отлично през годините. Джак, искам да знаеш, че тъй като пред мен не си показал никакъв интерес към компанията, реших че едва ли ще се заинтересоваш от нея и когато си отида. Ако ти позволя да контролираш нещо като "Панхендъл", все едно давам заредена пушка на тригодишно момче. Искам да знаеш, че съм инструктирал г-н Хамилтън да напише това завещание по такъв начин, че ако започнеш да се бориш за контрол, да спъваш работата на борда или дори само да се оплакваш от естеството на моето завещание за теб, собственоста на "Панхендъл ойл енд газ" веднага ще премине в ръцете на благотворителна организация.
Вдигнах поглед от завещанието и го втренчих в Джак Стивънс. На лицето му се изредиха всички възможни емоции. Джак Стивънс си беше един плейбой на 57 години, който така и не бе имал привилегията да работи дори и ден за заплата. Нямаше си напредстава каква услуга му прави баща му, оставяйки контрола на "Панхендъл ойл енд газ" в ръцете на други. Знаех, че в момента той за пореден път изпитва чувството, че не е отговорил на очакванията на баща си.
Дори изпитах леко съчувствие към Джак, докато обяснявах:
- Господин Стивънс, завещанието ме задължава да го чета част по част и да освобождавам от залата тези, които вече са чули своята.
Той ме погледна с объркано изражение и каза:
В този момент госпожица Хейстингс с присъщата си навременност го хвана за ръката и каза:
- Господин Стивънс, нека ви придружа до вратата.
Когато всички се успокоиха на местата си и залата отново се изпълни с очакване, аз продължих.
- На дъщеря си Рут оставям семейната къща и ранчото в Остин, Тексас, заедно с целия добитък.
Рут седеше на другия край на масата с вечно мнителния си съпруг и децата. Въпреки разстоянието успях да чуя как плесва с ръце и доволно ги потърква. Тя и семейството й бяха толкова самовлюбени, че не вярвам да разбираха факта, че цялото имение ще бъде управлявано от други, а те ще бъдат държани на достатъчно голямо разстояние, за да не се наранят – или да наранят някой друг. Госпожица Хейстингс подобаващо ги изпрати от стаята.
Прочистих гърло и продължих:
- На най-малкия си син Бил – последния от преките ми наследници – оставям всички свои акции, облигации и инвестиционното си портфолио. Обаче, Бил, господин Хамилтън и неговата фирма ще ги управлява от твое име и от името на твоите наследници, за да остане нещо за раздаване, когато някой ден четат твоето собствено завещание.
Залата продължи да се изпразва, докато по-далечните роднини един по един получаваха своя бленуван дял от наследството. Накрая в стаята с госпожица Хейстингс и мен остана един самотен гост.
Погледнах през масата младият Джейсън Стивънс – 24-годишния син на племенника на моя дългогодишен приятел Ред Стивънс. Той от своя страна ме изгледа ядосано, предизвикателно и без капка уважение, както може само човек, отдал се цял живот на егоистичен гняв.
Той изплющя с ръка по масата и изджафка:
- Знаех си, че долният старец не ми е оставил нищо. Цял живот ме мрази.
Джейсън стана и се запъти разярено към вратата.
- Не бързай толкова – извиках аз подире му. – И за теб пише в завещанието.
Той се върна на мястото си и ме изгледа с каменно изражение. Не искаше да издаде надеждата, която се бе породила у него.
Отвърнах му със същото, решен да изчакам първо той да проговори. За тези от нас, които са ударили 80 лазарника, не е трудно да бъдем търпеливи. Най-накрая той не издържа и каза:
- Добре де, какво ми е оставил стария пръч?
Докато сядах и отварях папката чух младият Джейсън Стивънс да казва под носа си:
- Бас държа, че нищо.
Облегнах се на стола си, усмихнах му се и казах:
- Млади момко, наистина нищо...и същевременно всичко.