Защо ще свържеш живота си с грешния човек* - Цветоглед
*Най-четената статия на The New York Times за 2016 година
Автор: Алън Де Ботън
Превод: Йоанна Русева
Това е едно от нещата, от които най-много се боим. Правим какво ли не, за да го избегнем. И все пак накрая се случва едно и също: женим се за грешния човек.
Отчасти това се дължи на факта, че се появяват объркващо много проблеми, когато се опитаме да се сближим с други хора. Изглеждаме нормални само на тези, които не ни познават добре. В едно по-мъдро, по-осъзнато общество от нашето стандартен въпрос на първа среща би бил: Та, как си, откачалке?
Може би имаме вродената склонност да се вбесяваме, когато някой не е съгласен с нас, или си почиваме само когато работим. Може би ни е трудно с интимността след секс или просто блокираме и позволяваме на хората да ни унижават. Никой не е перфектен. Проблемът е, че преди брака рядко осъзнаваме собствените си особености. Ако поредната връзка заплаши да разкрие нашите недостатъци, обвиняваме човека до себе си и приключваме с въпроса. А приятелите ни – те не си дават много зор, за да ни покажат проблема. Една от привилегиите да сме необвързани, е искреното усещане, че всъщност се живее много лесно с нас.
Нашите партньори не са по-осъзнати. Естествено се проваляме, когато се опитваме да ги разберем. Посещаваме семейството им, гледаме снимки, срещаме се с приятелите им от колежа. Всичко това ни дава усещането, че сме си направили домашното. Не сме. Бракът се оказва изпълнен с надежда, щедър, безкрайно приятен риск, поет от двама души, които не познават себе си или човека до тях. Двамата се свързват за бъдеще, което дори не могат да си представят или внимателно са отбягвали да изследват.
През по-голямата част от запазената история хората са се женили по логични причини: защото нейният парцел земя пасва на твоя, защото неговото семейство има проспериращ бизнес, защото баща ѝ е в управата на града, имаш замък, който да запазиш или просто двете семейства се придържат към определени стихове от религиозни книги. От такива „разумни“ бракове идвали самота, изневяра, насилие, закоравяване на сърцето и крясъци, които се чуват чак до детската стая. Бракът по логика не бил разумен въобще: често бил прибързан, закостенял, снобски и експлоатиращ. Ето защо бракът по чувста го заменил, без да има нужда от обяснение.
Това, което е важно за брака по чувства, е двама души да са привлечени един към друг от непреодолим инстинкт и да знаят в сърцата си, че това е правилно. Колкото по-необмислен е бракът (може би се познават от 6 месеца, единият от тях няма работа или и двамата са още тинейджъри), толкова по-сигурни се чувстват. Необмисленото се явява контрапункт на всички грешки на разума – катализаторът на мизерия. Победата на инстинктите е травматичната реакция срещу твърде много векове безумен разум.
Макар да мислим, че търсим щастие в брака, всъщност не е толкова лесно за обяснение. Това, което наистина търсим, е нещо познато. Тази еднаквост, която ще дойде като добро попълнение към плановете ни за щастие. Търсим да пресъздадем във връзката ни като възрастни чувствата, които добре познаваме от деца. Любовта, която повечето от нас са опитали в ранните си години, често е сгрешена с други по-деструктивни преживявания: чувството да искаш да помогнеш на възрастен, който е извън контрол, да бъдеш лишен от родителска ласка или да си изплашен от неговия гняв, да се чувстваш неуверен да изразиш какво искаш. Ето защо е много логично, като пораснем, да отхвърлим някои кандидати не защото „не стават“, а защото са твърде добри – твърде балансирани, зрели, разбиращи и надеждни. За сърцата ни това съвършенство е чуждо. Женим се за грешните хора, защото не асоциираме любовта с щастието.
Също така правим грешки от самота. Никой не би избрал с трезвен ум партньор, ако едвам понася самотата си. Трябва да приемем с пълно спокойствие идеята, че можем да сме сами още дълги години, за да сме разумно придирчиви. В противен случай ще обичаме по-скоро идеята, че не сме сами, отколкото човека, спасил ни от тази съдба.
Накрая – женим се, за да запазим хубавото чувство завинаги. Представяме си, че бракът ще ни помогне да запечатаме радостта, която сме изпитали при първата си мисъл да й предложим. Може би сме били във Венеция или на някой плаж, може би на моторна лодка, следобедното слънце е правело водата да блести в златисто, а ние сме говорели за късчета от душите ни, които нито един от двамата не е разкривал досега, и след това ни е чакало ризото за вечеря. Оженили сме се, за да направим тези усещания постоянни, но сме пропуснали да забележим, че няма солидна връзка между тях и брака.
Истината е, че бракът донякъде ни води към едно друго, по-различно и по-административно ниво. Може да се озовем в къща в предградията, да се налага да караме стотици километри до работа, а у дома да е пълно с деца, които сякаш са убили чувствата, които са ги създали. Най-често ключовата съставка, която сме бутилирали за щастие, е човекът до нас. А той/тя може да се окажат грешната съставка за бутилиране.
Добрата новина е, че няма значение дали ще открием, че сме се обвързали с грешния човек.
Не бива да изоставяме нея/него, а само основополагащата идея на Романтизма, на която западното разбиране за брак се крепи вече 250 години. А именно, че съществува съвършено човешко същество, което може да снабди всичките ни нужди и да ни даде всичко, за което копнеем.
Трябва да разменим романтичната идея с трагичната (често и комична) такава, че всеки човек ще ни смути, изнерви, ядоса, отегчи и разочарова и ние (съвсем не злонамерено) ще причиним същото на този човек. Чувствата на самота и незавършеност не биха могли да бъдат изличени от човешката душа. Но това не е нещо нетипично и причина за развод. Избирайки човека, с когото ще се обвържем, всъщност избираме между различни видове страдание, на които сме съгласни да подложим себе си.
Философията на песимизма предлага решение за огромния стрес и притеснение около брака. Може да изглежда странно, но песимизмът освобождава огромното налягане на очакванията, което нашата романтична култура докарва върху брака. Провалът на партньора ни да ни отърве от тъгата или меланхолията, не е аргумент срещу този човек и не е причина съюзът между двама ни да бъде разрушен или променен.
Човекът, който е най-подходящ за нас, не е този, който споделя всичките ни вкусове (той или тя не съществуват), но човекът, който може да обсъжда различията във вкуса интелигентно, човекът, който е добър в несъгласието си с нас. Не идеята за съвършен синхрон в характерите, но талантът да приема щедро чуждите различия прави дадения партньор „не толкова грешен“. Синхронът е постижение на любовта, а не предпоставка за нея.
Романтичната философия е жестока философия. Не е помогнала на никого досега. Прави трудностите в брака да изглеждат като нещо изключително и потресаващо. Накрая оставаме самотни и с убеждението, че бракът ни, поради всичките си недостатъци, е „ненормален“. Трябва да се приспособим към „несъвършенното“. Да придобием едно опрощаващо, изпълнено с хумор и нежност отношение към собствените си грешки и тези на нашите половинки.
Тагове:бракгрешенлюбовнедостатъципесимизъмразочарованиесамотахуморчувстващастие
Предишна: Хляб и сол
следваща: Интернет е голям и китове дебнат отвсякъде