печат 21.09.2015 г. / 12:06:07
04.02 по еретическия, †22 януари по църковния календар - Св. апостол Тимотей от седемдесетте апостоли. Св. преподобномъченик Анастасий Персиец. Светите мъченици Мануил, Георги, Петър, Леонтий, Сионий, Гавриил, Иоан, Леонт, Парод и останалите, на брой 377
Свети апостол Тимотей произхождал от областта Ликаония, а възпитанието и образованието си получил в знаменития град Листра, който се прославил не само с изобилието на земните си плодове, но най-вече със своя апостол, тая божествена плодоносна клонка. Тази млада издънка израснала от нездрав корен: както благоухаещата роза разцъфтява от бодливо стъбло, тъй и свети Тимотей произлязъл от елин езичник, известен със своето езическо нечестие, и дотолкова затънал в пороци, колкото синът му впоследствие превъзхождал всички с добродетели и с високата си нравственост. Майката и бабата на свети Тимотей били от еврейския народ, и двете свети и праведни жени, украсени с добри дела, както свидетелства за това свети апостол Павел: “при спомена за твоите сълзи, копнея да те видя, за да се изпълня с радост, и като си спомням за твоята нелицемерна вяра, която по-рано я имаше у баба ти Лоида и майка ти Евника, а убеден съм, има я и в тебе”.
Още дете, блаженият Тимотей бил хранен не само с хляб, но със словото Божие, странял от езическото и иудейското заблуждение, и накрая тръгнал след свети апостол Павел, тая богогласна църковна тръба. Ето как се случило това. Свети апостол Павел заедно с христовия апостол и ученик Варнава дошъл в Листра, както пише за това свети Лука в книгата “Деяния на светите апостоли”: “ те... прибягнаха в ликаонските градове Листра и Дервия и в техните околности, и там благовестяха”. Току-що пристигнал в града, свети апостол Павел с една дума изцерил човек, хром по рождение. Пред това чудо жителите на града удивени, възкликнали: “боговете в образ човешки са слезли при нас.” Скоро разбрали, че не са богове, а хора, наричат себе си апостоли и проповядват Живия Бог; противници са на лъжливите богове и са пратени именно за да обръщат хората от бесовското заблуждение към Истинския Бог, Който изцерява хроми и възкресява мъртви. Мнозина от този град се обърнали към благочестието.
Сред тях била и майката на блажения апостол Тимотей, останала вдовица след смъртта на мъжа си. Тя с радост приела свети апостол Павел в своя дом, грижела се за него и накрая дала сина си Тимотей за обучение при апостола, като дар за извършеното в техния град чудо и заради светлината на истинската вяра. Свети Тимотей бил съвсем млад, още юноша, но способен да възприеме семената на Божието слово. Апостол Павел го приел, понеже видял у него не само доброта и кротост, но и прозрял у него Божията благодат, поради което го възлюбил повече от собствен син. Но тъй като Тимотей бил твърде млад и не би могъл да понесе трудностите на апостолските пътувания, свети апостол Павел го оставил в дома на майка му, поверявайки го на добри учители, за да го наставляват в изучаването на Божественото Писание. Сам той пише в посланието си към Тимотей: “ти и от детинство знаеш свещените Писания”. Поради завистта на иудеите свети апостол Павел бил пребит с камъни от народа и захвърлен вън от града, мислейки го за мъртъв. Той обаче се вдигнал и със своите спътници се отправил към други градове.
Няколко години по-късно свети апостол Павел излязъл от Антиохия и поискал да посети отново братята във всички градове, където проповядвал Божието слово. Взел със себе си апостол Сила и дошъл в Листра, родния град на свети Тимотей. Като видял своя ученик, достигнал пълнолетие и преуспяващ във всяка добродетел, при това ползващ се с голямо уважение от всички християни в града, апостол Павел го приел при себе си за помощник в апостолското служение и го направил свой постоянен спътник, участник във всичките си трудове и съслужител в Господа. Преди да напуснат града поради някои иудеи, живеещи там и в околностите, той обрязал Тимотей според Моисеевия закон - това не било необходимо за спасението му, понеже Божията благодат се дава при светото Кръщение, но за да не се съблазнят иудеите, понеже всички знаели, че баща му е езичник.
Като излязъл от Листра, свети апостол Павел преминал градове и села, учейки и благовестейки царството Божие и просвещавал всички със светлината на благочестието. След него като звезда след слънцето следвал свети Тимотей. Възприемал ярката светлина на благочестието, учението на Христовото благовестие и привиквал към високи подвизи и добродетелен живот, както свидетелства за това сам свети апостол Павел: “ти си последвал моето учение, живот, намерение, вяра, моето великодушие, любов, търпение, моите гонения и страдания”.
Така свети Тимотей почерпил всички добродетели от избрания съсъд, свети апостол Павел, и възприел заради Христос апостолската нищета. Не придобил за себе си никакво богатство, нито злато, нито сребро, нито каквито и да е други веществени блага, а пътувал от град на град, за да възвестява Евангелието на Божието Царство. Усвоил обичая да въздава добро за зло; укоряван - благославял, гонен - търпял, хулен - радвал се духом, и във всичко се явявал Божий слуга, истински ученик на своя учител. Свети апостол Павел, като видял ученика си тъй преуспяващ в добродетелите, поставил го отначало за дякон, после за презвитер, и накрая - за епископ, макар да бил още млад. Когато чрез възлагане ръцете на апостолите свети Тимотей бил посветен за служител на Христовите Тайни, той с най-голямо усърдие понесъл бремето на апостолските трудове и с нищо не отстъпвал на другите апостоли в страданията и трудовете им при благовестието на Христовото учение.
Нито младостта му, нито слабостта на тялото му могли да попречат в изпълнението на приетия от него подвиг. Във всичките си действия показал величие на духа, както свидетелства за него свети апостол Павел в Първото си послание до Коринтяните: “Ако пък дойде Тимотей, гледайте да бъде в безопасност помежду ви; защото той върши делото Господне, както и аз. Прочее, никой да го не унизи”. В същото послание, хвалейки го, светият апостол пише: “пратих при вас Тимотея, който ми е възлюбено и вярно чедо у Господа; той ще ви напомни моите пътища в Христа”. Подобно на това и в други послания той нарича свети Тимотей свой брат, казвайки: “Павел, окованик Иисус Христов, и брат Тимотей”, “Павел, апостол на Иисуса Христа по воля Божия, и брат Тимотей”, “Павел, апостол на Иисуса Христа по воля Божия, и брат Тимотей”. И още пише: “изпроводихме Тимотея, наш брат и Божий служител и наш сътрудник в Христовото благовестие, за да ви укрепи и утеши във вярата ви”.
Тези и още много други свидетелства за похвала на свети Тимотей намираме в посланията на свети апостол Павел. Обаче свети Тимотей не се превъзнасял с това, но живеел в смиреномъдрие и строго съблюдавал добродетелта, с постоянни трудове и пост толкова изнурявал себе си, че дори самият му учител, като гледал неговите подвизи, го пожалил. Той убеждавал Тимотей - да не пие вече само вода, но да употребява и малко вино, поради стомаха си и честите си боледувания, които постоянно обременявали тялото му, обаче душевната му чистота си оставала съвършена и свободна от всякаква вреда.
Заедно със своя учител свети Тимотей пътувал по всички краища на света: ту в Ефес, ту в Коринт, ту в Македония, ту в Италия, ту в Испания, те възвестявали Словото Божие, и с пълно право за тях можело да се каже: “Техният звук се носи по цяла земя, и техните думи до краищата на вселената”.
Свети Тимотей бил проницателен в разсъжденията си, бърз в отговорите, в проповядването на Божието слово - изкусен оратор, в обяснението на Божествените писания - увлекателен тълкувател, в църковното управление и в защита на истините на вярата - най-достоен пастир. Особено достойно за внимание е, че бил възприел изобилно благодатта на апостолското учение, която получил от два извора: той имал за учител не само свети апостол Павел, но се учил и при свети апостол Иоан, възлюбения Христов ученик. Когато той бил заточен от римския император Домициан в изгнание на остров Патмос, свети Тимотей бил вместо него епископ на град Ефес, където не след много време пострадал заради свидетелството си за Господа Иисуса Христа. Ето как станало това.
Веднъж елините в Ефес празнували особено тържествен празник, наричан “катагогиум”, по време на който идолопоклонниците, мъже и жени, надявали на себе си маски на най-различни странни същества, носели в ръце идоли и дълги пръти и с безсрамни танци обхождали улиците на града. При това пеели песни с нестройни гласове, нахвърляли се като разбойници върху минувачите и даже убивали мнозина. Вършели и още много други беззакония, с които мислели, че изразяват почитта си към своите мерзки богове. При това зрелище блаженият Тимотей пламнал от огъня на Божествена ревност, явил се на богопротивното сборище и открито и смело изповядал Единия Истинен Бог, Иисус Христос. Той ясно изобличил заблужденията и самоизмамата им относно техните богове и дълго ги убеждавал да се обърнат към Христос. Те обаче, блуждаейки в тъмнината на езическите заблуди, не разбрали словата на апостола, но се нахвърлили върху него, жестоко го били със своите пръти, влачили го по земята и свирепо го тъпчели с крака, накрая го измъчили до смърт.
Дошли някои християни и го намерили едва дишащ. Те го изнесли от града и когато починал, го погребали на мястото, наречено Пион, тоест плодородно. Доста по-късно честните мощи на светия апостол, по заповед на цар Констанций, син на Константин Велики, били пренесени от свети мъченик Артемий от Ефес в Константинопол и поставени в църквата на светите апостоли заедно с мощите на свети апостоли Лука и Андрей Първозвани. Тъй било благоугодно на Бога, понеже в живота им всичко било общо: характерът, учението и проповедта на Евангелието. Затова и след смъртта си били поставени заедно, още повече, че обща е и радостта им на небесата - в Царството на нашия Господ Иисус Христос, Който заедно с Отца и Светия Дух царува навеки. Амин.
Житие и страдание на свети преподобномъченик Анастасий Персиец
Когато светият град Иерусалим бил превзет от персийския цар Хозрой и светите места, където пребивавал нашият Господ Христос, ознаменувани от Неговите доброволни страдания, кръстна смърт, погребение и възкресение, били завоювани от нечестивите варвари - животворящото дърво на Кръста Господен било взето в плен и отнесено заедно с много богатства в Персия. Тогава в тая страна славата на името Христово започнала да сияе подобно на слънце в чудесата, които ставали от животворящото кръстно дърво. Самото бидейки в плен, то пленявало човешките души в Бога, и като примка, улавяйки хора, привличало ги към Христос, просвещавайки с познанието на истината и възпламенявайки сърцата с Божествена любов. Тогава се обърнал към Христа и светият мъченик Анастасий.
Той бил родом персиец от селището Раснуни, разположено в областта Раза. Персийското му име (в езичество) било Магундат. Бил син на влъхва, на име Вава, прочут в своята страна учител на чародейските науки. Вава обучил сина си съвършено в своите знания още от най-ранна възраст. Когато Магундат навършил пълнолетие, заедно с други юноши постъпил на военна служба и останал в столичния град, служейки в конницата на персийския цар Хозрой.
Като чул за славата и могъществото на кръстното дърво, което привеждало в изумление всички персийски области и ужасявало с необичайни чудеса, та хората казвали: “Християнският Бог е дошъл в Персия”, Магундат усърдно разпитвал за него. Внезапно душата му се възпламенила тайно от онзи огън, който Христос дошъл да запали на земята. Без умора този прекрасен юноша разпитвал мнозина какво ли ще е това дърво, което има толкова голяма чудотворна сила. Вярващите му обяснили, че това е същият Кръст, на който заради човешкото спасение бил разпнат Христос, Синът Божи, изповядван и почитан от християните. Тогава у него още повече се разгоряло желанието да придобие най-съвършено познание за Божия Син. Задавал въпрос след въпрос, а в отговорите намирал повод за нови изследвания, пламнал от усърдие да узнае как Бог е слязъл от небето, как е станал човек, защо и от кого е бил осъден на кръстна смърт, кога се е възнесъл отново на небето, откъдето е слязъл. От християните научил за Божественото тайнство на Боговъплъщението и в душата му постепенно израснало семето на вярата и пламенеело желание да подражава на Христос.
Заедно със свой родственик Магундат бил записан в конницата на славния военачалник Шахин. Когато военачалникът бил изпратен с войската на персийския цар в земите на Гърция и достигнал дори до християнския град Халкидон, Магундат също бил там с полка, в който служел. Против персите излязъл на война благочестивият цар Ираклий. Тогава персийският военачалник Шахин бил принуден да се върне обратно със своята конница. В този момент Магундат оставил полка и своя родственик и предпочел да живее с християните в нищета и неизвестност, пред богатството и почестите в отечеството си сред незнаещите Бога.
Отначало дошъл в Иерапол. Там срещнал един човек, родом персиец, християнин по вяра, златар по занаят. Магундат останал да живее при него и се учил на златарско изкуство. Ръцете му били заети с работа, а умът му бил постоянно устремен към Христа Бога, от любов към Когото горяло сърцето му. Той умолявал своя учител да го подготви за свето Кръщение, но желанието му не могло да се осъществи, понеже светото Кръщение било отлагано за неопределено време поради опасение от война и нашествие на персите. Като идвал със своя учител в църквата, виждал на стените на храма картини, изобразяващи страданията и чудесата на светите мъченици. Магундат разпитвал своя учител: какво означава това? Учителят му разказвал за подвизите и живота на светиите: как те мъжествено приели смърт заради Христа и с ревност положили за Него душите си - какво претърпели от мъчителите заради своя Господ и с каква награда се сподобили на небето. Магундат слушал всичко с внимание, удивявал се и се ужасявал, а сърцето му още повече се възпламенявало от Божествена ревност. След като поживял в Иерапол известно време, тръгнал към Иерусалим, за да приеме там свето Кръщение.
Пристигнал в светия град Иерусалим, Магундат, наречен при кръщението си Анастасий, отседнал при един благочестив християнин, също златар по занаят. Той му доверил желанието на сърцето си - да се съедини с Христос чрез свето Кръщение. Завели го при преподобния Илия, презвитер на храма Възкресение Христово. Блаженият Илия го приел с любов, известил за него светейшия патриарх Модест и по негово благословение кръстил персиеца, наричайки го в светото Кръщение Анастасий, сетне го задържал при себе си в продължение на осем дни. Презвитерът го разпитвал: какъв живот желае да води занапред - като мирянин или като монах? Блаженият не само на думи, но и с кроткия си нрав показал, че желае монашески сан и живот. Осем дни по-късно, когато снел белите одежди, облечени при светото Кръщение, презвитерът го изпратил в един от иерусалимските манастири. Била десетата година от царуването на Ираклий. В манастира Анастасий бил поверен на един мъдър и добродетелен старец, който скоро станал предстоятел на обителта. При него той научил гръцки език и да разбира псалтира и останалите свещени книги, бил наставляван и в много подвизи, присъщи на монашеския живот. Заради това бил обикнат от всички, особено от своя наставник, който предвидил бъдещия му подвижнически живот, постригал го за монах и го направил свой духовен син.
Блаженият Анастасий бил добродетелен, смиреномъдър, кротък и трудолюбив монах. С желание изпълнявал всякаква манастирска работа - в готварницата, пекарната, градината, и други послушания; при това никога не пропускал църковната служба или четенето на правило. Ръцете му били винаги заети с работа, а устата му - с прослава на Бога. Освен това четял Божествените Писания, житията на светите отци, а особено страданията на светите мъченици, оросявал книгите със сълзите си, а сърцето му пламенеело от възторг и съчувствие към тяхното търпение. Като че сам страдал заедно с тях и подражавал вътрешно на тяхната ревност, облажавал кончината им и се удивявал на тяхното мъжество, молейки усърдно владиката Христос да сподоби и него да претърпи за Името Му такива страдания и славна смърт, та да се присъедини към лика на светите мъченици.
В същото време врагът на човешката душа, разгневен, че той се утвърждава в добродетелта, започнал да му припомня предишния живот в Персия, оставените богатства, слава, бащиното му чародейско изкуство, воинската чест и всяка друга суета, желаейки да смути душевния му покой и да го откъсне от обителта и съжителството със светите отци. Но с помощта на Бога, Когото свети Анастасий призовавал непрекъснато, а също и по молитвите и напътствията на неговия учител и духовен отец, пред когото изповядвал всички свои мисли, той останал непобедим и непоколебим при всички изкушения на врага.
Седем години живял свети Атанасий в манастира и събрал изобилно духовно съкровище на добродетели, а накрая бил призван от Господа към мъченически венец. В навечерието на светлия празник Възкресение Христово, през нощта на Велика събота той поискал да отдъхне от дневните трудове и в съня си видял себе си да стои на висока планина. Приближил се светоносен мъж, Който държал златна чаша, украсена с драгоценни камъни и пълна с вино. Мъжът му подал чашата и казал: “Вземи и пий.” Анастасий я взел и я изпил. Душата му се преизпълнила с неизказана радост и той разбрал още в съня си, че това било знамение за желаната от него мъченическа кончина, към която го призовава Господ. Събудил се, изпълнен с радост и веселие, и побързал да иде в църква за началото на службата на Възкресение Христово. В храма извикал настрани своя духовен отец и наставник, който вече бил предстоятел на манастира, паднал в краката му и обливайки ги със сълзи, умолявал владиката да се помоли за него пред Владиката на всички - Христос, понеже наближавал вече денят, в който щял да напусне тоя живот. Анастасий казал:
- Зная, свети отче, колко труд си положил заради мене и колко често съм злоупотребявал с отеческата ти грижа към мен. Благодарение на теб очите ми прозряха истинската светлина и чрез теб се освободих от тежката тъма; не преставай да молиш за своя раб преблагия Господ.
Духовният му отец отговорил:
- Какво има, дете мое? Как си узнал, че тъй скоро ще преминеш от нас във вечния живот?
Анастасий му разказал за своя сън и настоявал, че през следващите дни той непременно ще трябва да умре или от обща за всички смърт или по някакъв друг начин. Побоял се да каже за своето желание да умре от мъченическа смърт, да не би старецът да му забрани и по този начин да не угасне пламъкът на неговия стремеж към Христа, а сам да се лиши от венеца на страдалец. Духовният отец дълго го утешавал с мили думи.
Когато настъпил денят на Възкресение, преподобният Анастасий се причастил със Светите Тайни по време на Божествената литургия и вкусил с братята от общата трапеза. На следната нощ той задрямал за кратко, но скоро станал, понеже неизразимо вътрешно желание за мъченичество не му позволявало да заспи. Тайно от всички излязъл от манастира, без да вземе нищо със себе си освен монашеската дреха, в която бил облечен.
Отначало свети Анастасий отишъл в Диоспол Палестински, а оттам на планината Гаризим, за да се помоли. Посетил още много забележителни места и пристигнал в Кесария Палестинска и там живял два дни в църквата на Пречистата Богородица. После се поклонил в църквата на светата и всехвална великомъченица Евтимия, която се намирала в същия град. По това време Палестина била под персийско владичество и там живеели много перси. Случило се, че минавайки покрай дома на един персиец, свети Анастасий видял свои сънародници да извършват вълшебни фокуси. Изпълнен с Божествена ревност, той се приближил и гневно казал:
- Защо заблуждавате сами себе си и заблуждавайки други хора, увличате душите им към същото заблуждение?
Те били удивени от неговата смелост и запитали:
- Кой си ти, че ни говориш така?
Анастасий отвърнал:
- И аз някога споделях вашето заблуждение. Аз бях сведущ в тая нечестива наука и бях твърде изкусен в измамата.
Светията изобличил тяхното безбожие и им обяснил колко е противна на Бога и вредна за хората тяхната чародейска хитрост и измама. Той им разказал как е достигнал до познание на истината и се обърнал към Бога, и ги убеждавал да вземат пример от него, и те също да познаят истината и като се откажат от чародейството, да се обърнат към Христос с покаяние. Те обаче не искали да слушат думите на светията, но настоявали да не порицава така славните за персите вълшебни знания и да не ги изобличава пред народа. Той ги оставил и продължил по пътя си, бързайки към светия храм на всехвалната мъченица.
Но не успял да се отдалечи, когато го съзрели персийските воини, седящи при вратите на градския съд. Светията минал край тях, а те, беседвайки помежду си на персийски език, рекли за него:
- Този е съгледвач.
Светията разбрал думите им, понеже разговаряли на неговия роден език, и гневно се обърнал към тях:
- Какво говорите? Аз не съм съгледвач, а раб на моя Господ Иисус Христос. Аз се сподобих да работя на Онзи, Който благоволи да слезе от небесата заради грешниците. Разбирам вашата реч, понеже и сам някога бях на същата войнска служба, както и вие.
Тогава те го хванали и съобщили за него на началника си, който бил в зданието на съда. Военачалникът го разпитал кой е и откъде е, после заповядал да го затворят в тъмница и строго да го пазят. В затвора светията три дни не приемал нито храна, нито вода. Не желаел да вземе нищо от ръцете на нечестивите, но сили му давало единствено очакването на тъй желаните страдания за Христа.
В това време в Кесария Палестинска пристигнал персийски княз на име Марзаван. Като научил за затворника, той заповядал да го доведат вързан при него в преторията на разпит. Когато довели светията, Марзаван се занимавал с разни други дела, а преподобният стоял отстрани вързан. Тук бил и един християнин. Той познал светия, понеже го бил срещнал в църквата на Пречистата Дева Богородица, приближил се до него и тихо го попитал за какво е задържан, вързан и доведен на съд. Анастасий му разказал за желанието на сърцето си - да пострада и умре за Христа. Чувайки това, християнинът го прославил за доброто му намерение и го утешавал с думите на Божественото Писание, убеждавал го да не се бои от мъките, нито от смъртта за името на нашия Господ Иисус Христос, но твърдо и смело да отговаря на въпросите на Марзаван, помнейки словата, казани от Господ в Евангелието: “който претърпи докрай, ще бъде спасен”.
След това преподобният бил изведен на съд пред Марзаван, но не му се поклонил и не му оказал подобаваща чест. Персите имали обичай да коленичат пред своите князе, с което почитали техния сан. Светият не сторил това и с външното си незачитане и безстрашие изразил своето вътрешно мъжество и величие на духа. Марзаван го изгледал втренчено и запитал:
- Кой си ти, откъде си и как ти е името?
Преподобният смело отговорил:
- Аз съм християнин, а ако желаеш да узнаеш моя произход - родом съм персиец, от областта Раза, от селището Раснуни. Аз бях влъхва и воин, но оставих тъмнината и дойдох при истинската светлина; преди се наричах Магундат, а днес по християнски се наричам Анастасий.
Марзаван му рекъл:
- Остави това заблуждение и се върни към предишната си вяра. Ще ти дам коне и пари и много имущество.
Светият го погледнал и казал:
- Да не бъде това с мене, Царю Христе, аз не ще се отрека от Теб!
Тогава Марзаван запитал:
- Нима ти харесва дрехата, която носиш сега?
Блаженият отговорил:
- Това одеяние ми е особено приятно, понеже то е ангелско. За мен то означава по-голяма чест, отколкото за тебе - твоят сан.
Разгневен, Марзаван рекъл:
- В тебе има бяс и ти говориш не друго, а което ти внушава той.
- Когато споделях персийското заблуждение и нечестие, наистина имах в себе си неистов бяс, а днес в мен живее Христос, моят Спасител, Който прогонва твоите бесове.
Марзаван запитал:
- Какво? Нима не се боиш от царя, ако узнае за тебе, той ще заповяда да бъдеш разпнат!
- Защо да се боя от човек - отговорил преподобният, - който е смъртен, както си и ти. Дори и да убие тялото ми, с никакви козни не ще успее да улови душата ми.
Разгневен, Марзаван заповядал да го оковат с железни вериги, една на шията, а друга на нозете - да го отведат в каменоломните и да го заставят заедно с другите затворници да носи постоянно камъни. Там блаженият страдалец претърпял безбройни и тежки несгоди. В Кесария се намирали някои негови бивши съседи и приятели от Персия, от неговото родно село Раснуни. Като го видели, се срамували от него и считали труда му безчестие за себе си. Те го ругаели:
- Какво си сторил? Защо си потъпкал благородството на своя произход, като си станал християнин и докара на нас това безславие? Окован си с вериги и си осъден на смърт, като злодей и не можем да те гледаме така. Никога и никой от нашата страна не е бил християнин, а ето, че ти ни причини такъв позор.
При тия думи нечестивите вдигнали ръка на невинния Анастасий, били го немилостиво, дърпали го за брадата, късали му дрехите, обиждали го и го карали да носи такива тежки камъни, които едва успявали да вдигнат четирима. Така, окован с вериги и тежко натоварен с камъни се трудил Божият угодник. Той търпял всякакви притеснения от своите познати, но понасял всичко с радост заради името на Иисуса Христа.
След известно време княз Марзаван отново заповядал да доведат при него светията и го попитал:
- Ако ти действително си син на влъхва и знаеш чародейското изкуство, разкажи ни нещо от това, та и ние да видим твоите способности.
Светията отвърнал:
- Да ме пази Бог! Да не излезе подобно нещо от моите уста! Аз не искам да осквернявам ума си със спомен за вълшебните хитрости, нито езика си с думи за тях.
Тогава князът рекъл:
- Защо толкова държиш да бъдеш християнин? Върни се към предишната си вяра, иначе ще съобщя за теб на цар Хозрой.
Светията отговорил:
- Прави, каквото искаш. Аз мисля, че ти си писал до него и дори вече си получил отговор.
Князът отвърнал:
- Все още не съм писал, но днес бих искал да напиша и каквото той ми заповяда за тебе, това и ще сторя.
Свети Анастасий отговорил:
- Напиши всичко, което поискаш за мен. Аз съм християнин и казвам още веднъж - аз съм християнин.
Тогава Марзаван заповядал да прострат светията на земята и да го бият, докато не се съгласи да изпълни това, което му заповядва. Но когато слугите поискали да вържат мъченика, той ги спрял:
- Оставете ме така, няма нужда да ме връзвате и да ме държите, понеже аз не искам по неволя да страдам заради моя Христос, а съвсем доброволно. Аз дотолкова желая да пострадам за Него, колкото човек жадува студена вода в зноен ден.
След тези думи той осенил себе си с кръстно знамение и се прострял ничком на земята, жадувайки раните си. Тогава започнали жестоко да го бият с пръчки, но светията се обърнал към своите палачи с думите:
- Почакайте малко и снемете от мен монашеската одежда; нека не търпи унижение монашеският сан! Удряйте само моето тяло, но знайте, че раните, които ми причинявате, приемам като на шега. И дори да ме раздробите на части, никога не ще се откажа от моя Господ Иисус Христос.
Макар и жестоко бит, светията мъжествено търпял всичко, лежал неподвижно, доброволно понасяйки мъките си заради Христа, с което побеждавал самото свое естество. Князът и всички свидетели били удивени от неговото търпение, понеже той през цялото време на мъчението не помръднал, не извикал, дори не простенал. Умът му бил устремен единствено към Бога, заради Когото страдал. Накрая князът заповядал да престанат да го бият и отново го заплашил с името на царя:
- Ще пиша - казал той - до царя и той ще заповяда да те накажат със смърт.
- Пиши каквото искаш.
Князът възразил:
- Нима не се боиш от царя?
- Защо да се боя от твоя цар? Нима той не е смъртен човек, като теб? Нима той не ще види тление, както и ти? Защо ми внушаваш да се боя от него, подобния на тебе земен прах? Не е ли по-добре да се боя от моя Господ Иисус Христос, Който сътвори небето и земята, морето и всичко в тях - източника на живота?
Гордият Марзаван, удивен от отговора на мъченика, заповядал да го отведат в тъмницата. След известно време отново го извикал при себе си и започнал да му говори кротко, надявайки се да го прелъсти с ласкави думи. Той предложил на светията:
- Спомни си твоята вълшебна наука и принеси жертви на боговете, за да не умреш в мъки и да не се лишиш от слънчевата светлина.
- На кой бог трябва да принеса жертва: на слънцето, луната, огъня, морето, планините и хълмовете, или на всички други стихии? Никога не ще се поклоня на вашите истукани! Понеже всичко, изброено от мен, е създал Христос, Божият Син, за да ни служи и за полза на нас, разумните твари. Вие се заблуждавате, като служите на бесовете и четириногите животни, и на всяка друга видима твар, сякаш не те са създадени за наша потреба, а ние сме създадени заради тях! Странно и неразумно е да ги наричате богове! Вие сте създадени по образ Божий - а не знаете Бога, своя Създател. Ако бяхте познали Христос, Който ви е създал, бихте се обърнали към истинската светлина и бихте се избавили от властта на демоните.
Със своята реч светията удивил Марзаван и всички слушатели. Марзаван видял, че нито с ласки, нито със заплахи може да победи светията, и го отпратил в тъмницата, докато пристигне разпореждане от царя какво да прави с него. През нощта държали мъченика в тъмницата, а денем го извеждали окован на работа - да носи камъни заедно с другите затворници.
В това време за свети Анастасий научили в манастира, където приел монашество. Всички отци и братя, чувайки, че той много страда за Христа, се изпълнили с неизказана радост, и особено предстоятелят, неговият духовен отец и учител, който сякаш бил вързан заедно със своя възлюбен ученик и страдал заедно с него. Но сам той не могъл да иде при страдалеца, понеже трябвало да се грижи за манастира, затова изпратил двама монаси с писмо, със слова на утеха, като им заръчал да навестяват тайно мъченика и да го окуражават да понесе мъжествено страданията. Самият той заедно с другите отци денонощно се молел на Бог да помогне на мъченика докрай да пострада доблестно за Неговото Име и да бъде победител и венценосец в лика на светите мъченици. В това време преподобномъченик Анастасий в тъмницата не спирал денем и нощем да славослови всесилния Бог.
Заедно с него бил затворен и друг човек, юноша от слугите на Марзаван, осъден за някакво престъпление. Той бил окован в една верига заедно със светеца за шията и нозете. Това затруднявало светия, понеже като ставал в полунощ за молитва, бил принуден, въпреки желанието си, да пробужда и своя съжител. Анастасий считал за свой грях против ближния, че го безпокоял, когато, уморен от същия тежък труд през деня, той дълбоко спял. Затова често, когато желаел да извърши полунощните молитви, той не смеел да стане прав, за да не пробуди приятеля си и да не наруши неговия покой. Държал крака си до неговия и свел шия към неговата шия, извършвал обичайните си молитви към Бога.
Там имало и други затворници, които не били оковани. Сред тях бил един евреин от почтен род и с кротък нрав. Като виждал свети Анастасий денем да се труди, носейки камъни, а нощем да славослови Бога, той бил удивен и се питал:
- Що за човек е този и каква ли ще е неговата кончина?
Веднъж през нощта, когато преподобният се молел на Бога, по своя обичай, евреинът лежал на пода, без да заспи. Внезапно видял светлина в тъмницата, погледнал към светеца и видял как през тъмничните врати при него влезли мъже, облечени в бели блестящи одежди и обкръжили светия мъченик. Тяхното сияние осветявало цялата тъмница с неизречена светлина, която никой от затворниците не видял, понеже всички спели. Единствен онзи евреин гледал внимателно и си казвал с голямо учудване:
- Боже светий, та това са ангели!
Продължавал да гледа внимателно светлите мъже и видял, че носят омофори и кръстове в ръцете си. Помислил си: “Това са епископи.” После погледнал към светия мъченик и видял светъл юноша да стои пред него със златна кадилница, пълна с горящи въглени. Той сложил в кадилницата благовония и кадил около мъченика. Наблюдавайки това, евреинът побутнал спящия до него друг затворник, християнин, който някога бил съдия в Скитопол. Искал и приятелят му да види дивното чудо, но не могъл да го разбуди от дълбокия му сън. Когато накрая се пробудил и запитал какво става и защо го вика, евреинът, показвайки пред тях, казал:
- Погледни, погледни!
Но едва произнесъл тези думи и видението изчезнало. Тогава евреинът разказал на християнина с особен възторг и сърдечно умиление за всичко, което видял, и двамата заедно прославили Христа Бога.
Наскоро след това княз Марзаван получил от своя цар Хозрой отговор на писмото си и пратил да кажат на преподобни Анастасий:
- Царят ти заповядва да кажеш само една дума: аз не съм християнин - и веднага ще бъдеш освободен, след това върви където искаш: или при християните и монасите, или в родината си - отново на военна служба.
- Аз няма да се отрека от моя Христос нито с мисъл, нито с дума!
Тогава князът отново изпратил своя наместник при светията, казвайки:
- Зная, че се срамуваш от мнозина, особено от своите познати, и затова не желаеш пред тях да се отречеш от твоя Христос; но тъй като трябва да изпълним царската заповед, понеже никой не може да я престъпи, ако искаш, насаме, само пред мен и двамата ми съветници кажи, че се отричаш от Христос и веднага ще те пусна. Наистина, какво би загубил, ако само на думи изречеш отричане, а сърцето ти, независимо от устата ти, ще вярва в своя Бог?
- Няма да направя това. Нито пред тебе, нито пред някого другиго ще се отрека от моя Господ - нито явно, нито тайно, нито дори насън, и никой никога не ще може по никакъв начин да ме принуди към това.
Когато наместникът се върнал при княза и му известил отговора на мъченика, князът заповядал да го доведат и му рекъл:
- Царят заповядва да те изпратим окован във вериги при него в Персия.
Светият мъченик Анастасий отговорил:
- Дори ако ти беше благоволил да ме пуснеш, аз сам и без окови щях да отида при вашия цар. Защо е нужно да ме оковавате, когато аз страдам доброволно и желая да претърпя всякакви мъки заради моя Господ Христос?
Князът се убедил, че по никакъв начин няма да може да обърне мъченика от християнската вяра към персийското нечестие, и наредил заедно с други двама затворници, също християни, осъдени по някакво несправедливо обвинение след пет дни да бъде изпратен в Персия на съд пред царя, а после отново го затворили в тъмницата.
Настъпил празникът Въздвижение на Честния и Животворящ Кръст Господен. В града живеел един знатен и уважаван човек, християнин по вяра и живот. Той се обърнал към княз Марзаван с молба да пусне от тъмницата монаха Анастасий за празника, за да може заедно с християните да участва в това велико празненство. Марзаван от уважение към почетния гражданин заповядал да изпълнят молбата му и в този ден свети Анастасий бил пуснат при християните, но в железни окови. Благочестивият мъж го приел и го завел в църквата на Божествена Литургия. За всички вярващи било голяма радост и двоен празник да гледат мъченика, окован с тежки вериги за пострадалия на кръста Христос Господ. Мъжете и жените го наобиколили и проливали горещи сълзи от радост, с умиление целували оковите му, прославяйки страданията му за Христа. След извършването на Божествената Литургия, ходатайстващият за него мъж го повел в своя дом заедно с двамата монаси, изпратени от манастира, за да утешават тайно мъченика и да му намират храна. Радушно ги нагостил, а когато настанало време, отново отвел свети Анастасий в тъмницата.
След пет дни той заедно с още двама затворници бил изпратен окован за Персия. Множество християни го изпратили с радостни сълзи. Там били и двамата монаси. Единият от тях се върнал в манастира, а на другия предстоятелят заповядал да отиде с блажения Анастасий, за да му служи, да види неговата кончина и когато се върне, да разкаже за извършените от него подвизи на страдание и мъченичество.
Като пристигнал в Персия, преподобномъченик Анастасий бил затворен в тъмница в град, наречен Витсалия, заедно с много други затворници, едни от тях били осъдени за някакви престъпления, а останалите били пленници, повечето от които - християни. Монахът, който го съпровождал, отседнал у някой си Кортакт, син на Есдин, а Есдин бил главният царски домоуправител, таен християнин. След няколко дни цар Хозрой изпратил един от съдиите заедно с трибун да разпита свети Анастасий. Съдията отишъл при него и го запитал: кой е той, откъде е и по каква причина е оставил персийската вяра и е станал християнин? Христовият мъченик му отговарял чрез преводач, тъй като не желаел повече да говори персийски, гнусейки се и от нечестивата вяра на персите, и от самия им език. Светията казал:
- Вие се заблуждавате, почитайки бесовете вместо Бога. Някога и аз живеех в това ваше заблуждение, но днес аз вярвам и се покланям на всемогъщия Господ Иисус Христос, Който е създал небето и земята, морето и всичко в тях. Аз зная със сигурност, че вашата вяра е дяволска измама, която ви води към гибел.
Съдията отговорил:
- О, окаяни! Нима иудеите не разпнаха същия този Христос, Когото вие почитате? Как си могъл да изпаднеш в заблуждение, да оставиш своята вяра и да станеш християнин?
Светията казал:
- Ти вярно казваш, че моят Иисус бил разпнат от иудеите, но защо не казваш, че Той със Своята Божествена воля Сам благоволил да предаде Себе Си на разпятие заради нашето спасение? Той е Творецът на всичко, слязъл от небето на земята и въплътил се от Пречистата и Преблагословена Дева Мария чрез действието на Светия Дух. Той се разпнал доброволно, за да спаси човешкия род от дяволската измама. А вие почитате дявола и се покланяте на слънцето, луната, огъня и на всякакви други творения, а не на своя Творец.
Съдията рекъл:
- Защо да говорим напразно? Ето, царят веднага ще ти предостави най-големи почести, ще ти даде златни пояси, хубави коне и много имущество; ти ще бъдеш един от знатните му сановници, само се върни към предишната си вяра.
Свети Анастасий възразил:
- Даровете на вашия цар, богатство, почести и слава, както и всичко, което е приятно и желано от вас, отдавна съм презрял и възневидял. Всичко това ми е противно като нечистота и тор. Избирайки монашеския живот и обиквайки го, аз живея с надеждата за вечните блага, които по благодатта на моя Бог Христос се надявам да получа. Моят честен монашески чин и тази вехта мантия ми служат като достоверно свидетелство за това. По какъв начин днес бих започнал да презирам и да се отричам от онова, на което се надявам, и заради което предприех целия този труд и положих всякакво усърдие? Могат ли да ме прелъстят даровете на временния цар, който скоро ще загине?
Съдията съобщил всичко това на царя. Изпълнен с гняв, Хозрой заповядал на сутринта да мъчат светията. Когато настъпило утрото, дошъл същият съдия, извел го от тъмницата и първо го бил жестоко с пръчки, после затиснал коленете му между две тежки греди и заповядал на силни мъже да скачат върху двата края на горната греда, та да строшат коленете му. Тъй мъчил светията в продължение на доста време и като се убедил в неговата непреклонност, съдията отново го хвърлил в тъмницата, а сам се отправил към царя да му извести за станалото.
Трибунът, началник на тъмницата, бил таен християнин. Той служел на затворниците, страдащи за Христа, оказвайки им всякаква милост. Заедно с монаха, който съпровождал светията, той влязъл в тъмницата и двамата утешавали и ободрявали страдалеца. Заедно с тях влезли и други християни, там били и синовете на гореспоменатия Есдин, царския домоуправител, таен християнин. Те паднали в нозете на мъченика, целували оковите му и го молили той да се помоли за тях на Господа. Светията, който бил смирен, ги отпращал от себе си, признавайки себе си за грешен и непотребен, сам нуждаещ се от чужда помощ и молитви. Те взели восък и го притискали към веригите така, че да се отпечатат върху восъка. Пазили го у себе си за благословение, за изцерение от различни недъзи и си предавали този восък един на друг като многоценен дар.
След известно време онзи съдия, отново изпратен от царя, дошъл в тъмницата при Христовия мъченик и разпитвайки го, признал го за непреклонен противник на царската воля; тогава жестоко го бил с пръчки. Няколко дни по-късно това се случило вече за трети път. Съдията дошъл в тъмницата и пребил светията, а после прибавил и друго люто мъчение: завързали го за едната ръка и като привързали огромен камък към крака му, го провесили. Така страдалецът висял два часа. После съдията го захвърлил в тъмницата, а сам отишъл при царя да извести за непобедимото мъжество на мъченика. Посъветвал царя по-скоро да го убие, за да не бъде повече посрамвано и безчестено великото персийско царство от един християнин. След петнадесет дни царят осъдил мъченика Анастасий на смърт заедно с много други затворници, които били заедно с него в тъмницата.
В навечерието на своята кончина светият мъченик седял в тъмницата и предвиждайки своя край, говорил на някои от затворените с него:
- Братя, на сутринта заедно с мнозина, които седят тук, ще умра и ще премина от тоя живот към вечността. Вие ще останете живи и след няколко дни ще бъдете освободени, понеже този нечестив цар скоро ще бъде убит.
Когато се съмнало, дошъл съдията с воини и извел свети Анастасий заедно с още около седемдесет затворници, повечето от които били верни християни. Сред тях били и двамата затворници, също християни, които дошли заедно със свети Анастасий от Кесария в Персия. Други били оставени в тъмницата, между тях били онези, на които светията предсказал скорошно избавление и смъртта на царя.
Осъдените на смърт били изведени от града на брега на реката и там завързвали всеки поотделно с въже за шията и мъчително ги удавяли. При смъртта на всеки от тях мъчителите се обръщали към свети Анастасий с думите:
- Нима би искал да загинеш като тях? Не е ли по-добре за теб да се подчиниш на царската воля, да останеш жив и да получиш от царя дарове, почести и слава?
Светията вдигнал очи към небето и благодарил на Бога, а на тях отговорил:
- Аз бих желал да бъда раздробен от вас на части заради моя Христос. Тази смърт за мен е нищожна и благодаря на моя Господ, че за тези малки страдания Той ми дава възможност да премина към великата и неизречена слава на светите мъченици.
Така светият преподобномъченик Анастасий, след всички други затворници радостно приел смъртта, бидейки удавен на 22 януари. За да потвърдят неговата смърт, войниците отрязали светата му глава и я отнесли на царя, а тялото му заедно с труповете на другите удавени било захвърлено на кучетата. Но те, разкъсали труповете на останалите, не само че не докоснали тялото на светията, но и забележимо започнали да го пазят да не се докосне някой да него. Когато тъмничният страж поискал да вземе честното тяло на светия мъченик, му попречили воините, пазещи отдалеч, понеже много от тях били иудеи по вяра.
Когато настъпила нощта, монахът, който бил изпратен от манастира при свети Анастасий, за да види неговата кончина, взел роби от синовете на Есдин, много злато и чисти повивки и отишъл на мястото, където лежало тялото невредимо между другите трупове, разкъсвани от кучетата. Напълнил ръцете на стражите със злато и се приближил до светото тяло на Христовия мъченик, над което сияела пресветла звезда, и като го взел, го отнесъл в намиращия се недалеч оттам неголям манастир на светия мъченик Сергий. Там погребал с почести многострадалното тяло на Христовия страдалец, а сам останал в същия манастир до убийството на цар Хозрой. Когато царят бил убит, затворниците били освободени, както предсказал светията пред своята кончина. Така се изпълнило двоякото пророчество на светията: за наближаващото убийство на цар Хозрой и за освобождаването на затворниците.
Когато гръцката войска навлязла в персийските предели, се освободил пътят за връщане на монаха, съпровождащ светията. Той се завърнал и разказал на предстоятеля и братята подробно всичко, което се случило с преподобномъченика. Всички прославили Бога, укрепил за страдалчески подвиг Своя раб. Предстоятелят на манастира веднага изпратил същия монах заедно с други братя и те пренесли с почести мощите на възлюбения му ученик в неговия манастир. От мощите на светия мъченик ставали много чудеса и изцеления на различни болести - за слава на Христос, нашия Бог, прославян заедно с Отца и Светия Дух навеки. Амин.
Мученик Твой, Господи, Анастасий/ во страдании своем венец прият нетленный от Тебе, Бога нашего,/ имеяй бо крепость Твою,/ мучителей низложи,/ сокруши и демонов немощньш дерзости. Того молитвами/ спаси души наша.
В памет на светите мъченици Мануил, Георги, Петър, Леонтий, Сионий, Гавриил, Иоан, Леонт, Парод и останалите, на брой 377, пострадали заедно с тях
Тези свети мъченици произхождали от различни области на Римската империя и живели в Адрианопол при император Лъв Арменец. По това време българският цар Крум опустошил Тракия и Македония и приближил самия Константинопол, а после след тримесечна обсада завладял Адрианопол и взел в плен всичките му жители, оцелели от битката, към четиридесет хиляди души. Сред тях бил и местният епископ, когото царят езичник заповядал да хвърлят от стената. Крум загинал от жестока смърт, приемникът му Дукум умрял наскоро след него и над българите се възцарил Диценг, страшен и безчовечен властелин. Той заповядал да разрежат на две адрианополския епископ Мануил и да отсекат двете му ръце до раменете, след което захвърлили свещените му останки на псетата. Божият Гняв поразил свирепия владетел със слепота и наскоро след това Диценг бил убит от своите поданици. Наследил го Муртагон, който започнал жестоко да преследва християните, които не се подчинявали на заповедта му да се отрекат от Христа. Верните Христови раби той държал в тъмница, изтезавал и предавал на смърт сред нечовешки мъчения. Светите епископи Георги Девелтски, и Петър, утвърждаващи своето паство в Христовата вяра, мъчителят предал на жестоки удари с пръчка, после отсякъл с меч честните им глави; от същата смърт заедно със светителите загинали и още седем християни; с меч били посечени и християнските военачалници Иоан и Леонт; свети Леонтий, епископ Никейски, езичниците пронизали с меч в корема; от меч приели мъченическа смърт Гавриил и Сионий; Парод, презвитер, бил пребит с камъни. Още много други верни Христови раби били пребити и затворени в тъмници по това време. И не само свирепият Муртагон, но и неговите приемници на българския престол жестоко преследвали християните, които претърпели различни изтезания и мъчителна смърт и придобили за себе си вечното царство на небесата.
В същия ден празнуваме паметта на светия преподобномъченик Анастасий, дякон Печерски, загинал в края на ХII век, чиито свети мощи почиват в пещерата на преподобни Антоний.
В НEДEЛЯ НA БЛУДНИЯ СИН, ЗA ПОКAЯНИETО
Гoлямa рaдoст имa нa нeбeсaтa и зa eдин грeшник. (Лук. 15:7)
Блaгoчeстиви християни! От днeшнoтo Eвaнгeлиe щe нaучитe, кoлкo сe рaдвa Бoг нa грeшницитe, кoгaтo сe пoкaят и щe видитe, кoлкo oбичa прaвeдницитe и кoлкo милвa грeшницитe, към кoитo чeстo прoявявa Свoятa милoст и им пoмaгa дa сe oбърнaт oт грeхoвeтe си към пoкaяниe. „Зaщoтo Бoг нe искa смърттa нa грeшникa“ (Иeз. 18:32, 33:11), a искa всeки дa сe пoкae и дa пoлучи спaсeниe. Зa тoвa кaзвa нa грeшницитe: „Обърнeтe сe към Мeн, зa дa сe oбърнa и Aз към вaс“, a нa прaвeдницитe, зa дa нe нaмaлeят усилиятa си в дoбрoдeтeлтa, кaзвa чe eдин грях, aкo нaпрaвят, щe изгубят всичкитe си дoбри дeлa и щe умрaт в грях (Иeз. 18:24). Зa тoвa Бoг e oстaвил зa прaвeдницитe усърдни трудoвe, a зa грeшницитe – чистo пoкaяниe зa oпрoщaвaнe нa грeхoвeтe, кoeтo яснo щe рaзбeрeтe сeгa oт днeшнoтo свeтo eвaнгeлиe.
Eвaнгeлиe oт Лукa, зaчaлo 79
Рeчe Христoс тaзи притчa: един човек имаше двама сина, и по-младият от тях рече на баща си: татко, дай ми дела, който ми се пада от имота. И бащата им раздели имота. Не след много дни, младият син, като събра всичко, отиде в далечна страна, и там прахоса имота си, като живееше разпътно. А след като той разпиля всичко, настана голям глад в оная страна, и той изпадна в нужда, и отиде та се пристави у едного от жителите на оная страна, а тоя го прати по земите си да пасе свини, и той бе петимен да напълни корема си с рожкове, що свините ядяха, но никой не му даваше. А като дойде в себе си, рече: колко наемници у баща ми имат в изобилие хляб, пък аз от глад умирам! Ще стана и ще отида при баща си и ще му река: татко, съгреших против небето и пред тебе, и не съм вече достоен да се нарека твой син, направи ме като един от наемниците си. И стана, та отиде при баща си. И когато беше още далеч, видя го баща му, и му домиля, и като се затече, хвърли се на шията му и го обцелува. А синът му рече: татко, съгреших против небето и пред тебе, и не съм вече достоен да се нарека твой син. А бащата рече на слугите си: изнесете най-хубавата премяна и го облечете, и дайте пръстен на ръката му и обуща на нозете, па докарайте и заколете угоеното теле: нека ядем и се веселим, защото тоя мой син мъртъв беше, и оживя, изгубен беше и се намери. И взеха да се веселят. А по-старият му син беше на нива, и на връщане, като наближи до къщи, чу песни и игри, и като повика едного от слугите, попита: що е това? Той му рече: брат ти си дойде, и баща ти закла угоеното теле, защото го прие здрав. Той се разсърди, и не искаше да влезе. А баща му излезе и го канеше. Но той отговори на баща си и рече: ето, аз толкова години ти служа, и ни веднъж твоя заповед не престъпих, и мене никога дори козле не си дал, за да се повеселя с приятелите си, а като дойде тоя ти син, който прахоса имота ти с блудници, за него ти закла угоеното теле. А той му рече: чедо, ти си винаги с мене, и всичко мое е твое, а трябваше да се зарадваме и развеселим за това, че тоя ти брат мъртъв беше, и оживя, изгубен беше, и се намери. (Лук. 15:11-32)
Чувaтe ли, християни?! Кoгaтo фaрисeитe укoрявaли Христa зa тoвa, чe хoди с грeшницитe и ядe с тях, Toй ги пoпитaл: „Eдин чoвeк, кoйтo имa стo oвцe, aкo зaгуби eднa oт тях, нe oстaвя ли другитe и нe тръгвa ли дa търси изгубeнaтa, и нe сe ли рaдвa, кaтo я нaмeри? Или кoгaтo някoя жeнa oт дeсeт пaри изгуби смo eднa, нe зaпaлвa ли свeщ, зa дa търси изгубeнaтa, и нe сe ли рaдвa мнoгo, щoм я нaмeри?“. A слeд тoва зa дa им пoкaжe пo яснo гoлямoтo Бoжиe милoсърдиe, им кaзaл и тaзи днeшнa притчa зa блудния син, кoятo имa дълбoк симвoличeн смисъл, нo слушaйтe, зa дa рaзбeрeтe яснo скрития и́ смисъл.
Чoвeкът, кoйтo имaл двa синa, e Бoг, a двaмaтa синoвe сa двaтa видa хoрa, тoeст прaвeдницитe и грeшницитe. Стaрият син e oбрaз нa прaвeдницитe, зaщoтo Aдaм oтнaчaлo e бил чист и прaвeдeн, a млaдия симвoлизирa грeшницитe, зaщoтo грeхът сe рoди, слeд кaтo Aдaм и Кaин съгрeшихa. Къдeтo сe кaзвa, чe бaщaтa рaздeлил имoтa пo рaвнo мeжду двaмaтa си синoвe, с тoвa ни пoкaзвa, кaк Бoг дaдe нeбeтo, зeмятa, слънцeтo, лунaтa, звeздитe и всички други блaгa пo рaвнo и нa прaвeдницитe, и нa грeшницитe, нo грeшницитe, кaтo видяхa слънцeтo, лунaтa и звeздитe, зaпoчнaхa дa им сe клaнят и зaбрaвихa истинския Бoг, a прaвeднитe, кaтo видяхa Бoжиитe дeлa oпoзнaхa Бoгa и гo прoслaвихa.
Бoг създaдe чoвeкa сaмoвлaстeн ( със сoбствeнa вoля) и му дaдe рaзум дa пoзнaвa дoбрoтo и злoтo. Зa тoвa щoм нaпрaви някoя дoбринa пo свoя вoля, бивa пoхвaлeн oт Бoгa, a кoгaтo прaви дoбрo пo принудa (бeз учaстиeтo нa свoятa вoля), тoгaвa имa твърдe мaлкo пoлзa. A кoгaтo сaмoвoлнo изoстaви дoбрoтo и избeрe злoтo, грeшният чoвeк сe oтдaлeчaвa oт Бoгa, нe слушa Бoжиитe зaпoвeди, изoстaвя мoлитвaтa, нe искa пoкaяниe и изпoвeд, нe взeмa причaстиe и тaкa бeзрaзсъднo прaхoсвa Бoжиитe дaрби в сeбe си, кaквитo сa умът, силaтa и дoбрoдeтeлитe, като ги заменя с греховете - прeяждaнe, пиянствo и блудствo, зaщoтo тeзи грeхoвe нe сaмo пoгубвaт душaтa, нo и злe пoврeждaт тялoтo. Така грeшният чoвeк, кaтo си пoврeди умa, чистoтaтa и силaтa и кaтo изгуби всички дoбрoдeтeли, кoитo сa му дaдeни oт Бoгa, oстaвa гoл и глaдeн, гoл – oт към дoбрoдeтeли и глaдeн зa Бoжиeтo слoвo.
Taкa грeшният чoвeк сe oтдaлeчaвa oт Бoгa и зaгивa, кaктo кaзвa прoрoк Дaвид: „кoитo сe oтдaлeчaвaт oт Бoгa зaгивaт“ (Пс. 72:27), „a кoитo сe бoят oт Нeгo, щe пoлучaт всякo дoбрo“ (Пс. 24:12, 13, 30:20), нo пoнeжe eстeствoтo ни e слaбo, зa тoвa и чeстo съгрeшaвaмe, нo рaзумният чoвeк, дoри и дa съгрeши нeщo, кaтo чoвeк, нe бивa дa бягa дaлeч oт Бoгa, кaтo блудния син, a трябвa пo-бързo дa тичa към пoкaяниe и изпoвeд. Зaщoтo кaтo изoстaви Бoгa и Бoжия зaкoн, чoвeк сe привързвa кьм дявoлa, кoйтo гo кaрa дa пaсe свини, кaтo блудния син, тoeст дa извършвa всички мръсни и нeчисти грeхoвe, кaтo блудствo, срeбрoлюбиe, гoрдoст, хулa и други пoдoбни. С тeзи грeхoвe грeшникът жeлae дa сe нaсити oт тях, нo нe мoжe, зaщoтo всeки грях първo ни сe струвa слaдък, a пoслe дoнaся гoрчивa скръб и вeчнa мъкa. И тaкa, кaтo изгуби дoбрoдeтeлитe си и изкуси тялoтo си с гнусни бeззaкoния, и кaтo види, чe грeхът нe мoжe дa гo зaсити, и дa му дoстaви нaслaдa, грeшният чoвeк идвa нa сeбe си, и oсъзнaвa, чe пoкaяниeтo e нeщo дoбрo, събирa рaзпилeния си ум и си кaзвa: „Toлкoвa мнoгo хoрa сeгa слушaт Бoжиeтo слoвo в свeтaтa Църквa и приeмaт свeтo Причaстиe, кaтo нeбeсeн хляб зa душaтa си, a aз съм глaдeн зa Бoжиe слoвo и зa свeтo Причaстиe“. Вижтe кaк смирeнoтo пoкaяниe нaучaвa чoвeкa нe сaмo дa oсъзнae грeхa си, нo и дa рaзбeрe, чe нe e дoстoeн дa сe нaрeчe син (прaвeдник), и сe мoли нa Бoгa дa гo приeмe кaтo гeршник. И Бoг e тoлкoвa милoстив и тoлкoвa oбичa грeшникa, кoгaтo сe пoкae, чe сaмo щoм грeшникът спoмeнe свoeтo пoкaяниe, Toй (Бoг) прoтягa Свoятa милoст и гo пoсрeщa с рaдoст. Зaщoтo Бoг чaкa сaмo грeшникът дa пoкaжe пoкaяниe oт чистo сърцe и вeднaгa гo приeмa. Зaщoтo Toй зa тoвa дoйдe нa зeмятa, зa дa спaси грeшницитe, кaктo бaщaтa приeл блудния си син рaдoстнo и зaпoвядaл нa слугитe си дa гo прeмeнят, с нoвитe му дрeхи, с пръстeн и oбувки. Христoс нaричa слуги свeщeницитe, кoитo с прoпoвeдтa си oбръщaт грeшницитe към пoкaяниe и ги oбличaт с дoбрoдeтeл и нaдeждa.
Пръстeн тук oзнaчaвa пeчтa нa Свeтия Дух, a oбущa e Бoжиятa силa. Зaщoтo, щoм сe пoкae истински, грeшникът пoлучaвa и дaр oт Свeтия Дух, и силa oт Бoгa, с кoятo пoбeждaвa дявoлa и сe пaзи oт злoтo. A угoeнoтo тeлe сa Tялoтo и Кръвтa Христoви, с кoитo грeшникът сe причaстявa, щoм сe пoкae, и рaзвeсeлявa Бoгa и всички Бoжии aнгeли. Стaрият син сa прaвeдницитe, a нивaтa e тoзи свят. Зaщoтo прaвeдницитe, кoитo сe трудят нa тoзи свят със свoитe дoбрoдeтeли, кaтo глeдaт кoлкo милoст прoявявa Бoг към грeшницитe и кoлкo блaгa им дaвa, им стaвa мьчнo, кaтo виждaт, чe и грeшницитe бивaт удoстoявaни дa сe причaстят, щoм сe пoкaят истински, и зa тoвa кaзвaт: „Гoспoди, ниe винaги пoстъпвaмe спoрeд Tвoитe зaпoвeди и Tи никoгa нe ни дaдe дoри eднo кoзлe дa сe пoвeсeлим с приятeлитe си“. Кoзлe тук сe нaричa грeхът, a приятeли, жeлaниятa. Toeст прaвeдницитe кaзвaт: „Гoспoди, ниe винaги изпълнявaмe Tвoитe зaпoвeди и ти пaк нe ни пoзвoлявaш (oстaвяш) дa изпълним жeлaниeтo си (дa съгрeшим), a приeмaш грeшницитe, кoитo сa извършили тoлкoвa грeхoвe“. A Бoг ги утeшaвa и кaзвa: „Виe, прaвeдницитe, винaги стe при Мeн и цялaтa Ми слaвa e зa вaс. Зa тoвa нe бивa дa скърбитe, чe грeшницитe сe oбърнaхa и пoкaяхa, зaщoтo и тe сa Мoe създaниe“
От днeшнaтa eвaнгeлскa притчa нaучaвaмe, кoлкo e милoстив Бoг към грeшния чoвeк, кoгaтo сe пoкae истински. Зa тoвa кoйтo искa дa пoлучи милoст и прoшкa oт Бoгa, нeкa дa взeмe примeр oт блудния син, дa събeрe умa си, кoйтo e рaзпилян пo лoши рaбoти, дa дoйдe нa сeбe си, дa oтидe при духoвник дa изпoвaядa всичкитe си грeхoвe и дa кaжe: „Отчe, съгрeших и нe съм дoстoeн дoри дa сe нaрeкa християнин и нe знaя кaк щe мe приeмe Бoг“. Нo мисля, чe сeгaшнoтo изпoвядвaнe пo някoи мeстa e тoлкoвa дaлeчe oт прaвилнoтo изпoвядвaнe, кoлкoтo e дaлeч нeбeтo oт зeмятa. Зaщoтo кoй oт нaс сядa нa eднo мястo, зa дa рaзмисли първo зa грeхoвeтe си и чaк тoгaвa дa идe дa ги изпoвядa, кoй възпирa зa eдин чaс умa си oт свeтски мисли и грижи, кoй изслeдвa съвeсттa си, дaли нe e пoмислилa нeщo лoшo, кoй изслeдвa устaтa си, дaли нe e кaзaлa нeщo хулнo? Кoгaтo пoрaди някaквa причинa oтивaмe при съдия, първo oбмислямe дaли смe прaви и тoгaвa oтивaмe, a кoгaтo oтивaмe дa сe изпoвядaмe, изoбщo нe пoмислямe кaквo пoкaяниe и кaквa пoдгoтoвкa смe нaпрaвили. Нo и кoгaтo oтивaмe при духoвник, и тoгaвa държим в сьрцeтo си зaвист, злoпaмeтнoст, хули, oсъждaнe и други пoдoбни, тaкa чe и при сaмoтo причaстявaнe умът ни e рaзпилян пo рaзни грeхoвe и пaк нe сe зaсрaмвaмe oт Бoгa и приeмaмe с гoлямa нeчистoтa свeтoтo Причaстиe, oкoлo кoeтo aнгeлитe трeпeрят и нe смeят дa гo пoглeднaт. Нo знaйтe, чe чoвeк нямa пoлзa oт тaкoвa причaстиe, кoeтo приeмa с грeшнo сърцe, зaщoтo ядe и пиe свoeтo oсъждaнe (1Кoр. 11:29). Зa тoвa трябвa дa сe причaстявaмe с чистo пoкaяниe и дoбрe пoдгoтвeни. Зaщoтo тaкa Бoг ни прoщaвa и ни приeмa, кaтo блудния син, и ни дaвa нaй-хубaвaтa прeмянa, тoeст спaситeлнa нaдeждa и дaрa нa Свeтия Дух, и с тoвa ствaмe дoстoйни християни и нaслeдници нa Бoжиeтo цaрствo. Нeму слaвa във вeчни вeкoвe, aмин.
(Софроние - Поучително Евангвлие от Софроний Епископ Врачански)
Четивата за деня
Утр. Ев. 2: Марк. 70 (16:1-8).
Лит.: Ред.: 1 Кор. 135 (6:12-20)
12. Всичко ми е позволено, ала не всичко е полезно; всичко ми е позволено, но няма да бъда аз обладан от нещо.
13. Храната е за корема, и коремът за храната; но Бог ще погуби и едното и другото. Ала тялото не е за блудство, а за Господа, а Господ - за тялото.
14. Бог и Господа възкреси, и нас ще възкреси със силата Си.
15. Нима не знаете, че телата ви са Христови членове? И тъй, да взема ли членовете на Христа и да ги направя членове на блудница? Съвсем не!
16. Или не знаете, че, който се съединява с блудница, става едно тяло с нея? Защото казано е: "ще бъдат двамата една плът".
17. А който се съединява с Господа, един дух е с Него.
18. Избягвайте блудството; всеки грях, що прави човек, е извън тялото, а блудникът против собственото си тяло греши.
19. Или не знаете, че тялото ви е храм на Духа Светаго, Който живее във вас и Когото имате от Бога, и че не принадлежите на себе си?
20. Защото вие сте скъпо купени. Затова прославете Бога в телата си и в душите си, които са Божии.
Лк. 79 (15:11-32).
На новомчците: Рим. 99 (8:28-39)
Лк. 106 (21:12-19).
19. с търпението си спасявайте душите си."
Служба за деня:
Въ суббо́ту ве́чера, на бдѣ́ніи, по обы́чномъ стихосло́віи, на Го́споди воззва́хъ.., поста́вимъ стихо́въ 10, и пое́мъ стихи́ры осмогла́сника воскре́сны 3, и восто́чны [Анато́ліевы] 3, и тріо́ди 4, повторя́юще сія́. Гла́съ 1.
Въ безгрѣ́шную страну́ и живо́тную ввѣ́рихся, посѣ́явъ грѣ́хъ, серпо́мъ пожа́въ кла́сы лѣ́ности, и рукоя́тіемъ связа́въ дѣя́ній мои́хъ снопы́, я́же и постла́хъ не на гумнѣ́ покая́нія, но молю́ Тя, превѣ́чнаго Дѣ́лателя на́шего Бо́га, вѣ́тромъ Твоего́ любоблагоутро́бія развѣ́й пле́ву дѣ́лъ мои́хъ, и пшени́цу да́ждь души́ мое́й — оставле́ніе, въ небе́сную Твою́ затворя́я мя жи́тницу, и спаси́ мя.
Позна́имъ, бра́тіе, та́инства си́лу, отъ грѣха́ бо ко оте́ческому до́му восте́кшаго блу́днаго сы́на Преблагíй Оте́цъ предустрѣ́тъ, лобза́етъ, и па́ки Своея́ сла́вы позна́ніе да́руетъ, и та́инственное вы́шнимъ соверша́етъ весе́ліе, закала́я тельца́ упита́ннаго, да мы́ досто́йно сожи́тельствуемъ, закла́вшему же человѣколю́бному Отцу́ и сла́вному заколе́нію, Спа́су душъ на́шихъ.
О, коли́кихъ благъ окая́нный себе́ лиши́хъ! О, какова́ Ца́рствія отпадо́хъ стра́стный а́зъ! Бога́тство изнури́въ, е́же прія́хъ за́повѣдь преступи́хъ. Увы́ мнѣ́, стра́стная душе́! Огню́ вѣ́чному про́чее осу́дишися. Тѣ́мже пре́жде конца́ возопíй Христу́ Бо́гу: я́ко блу́днаго пріими́ мя сы́на, Бо́же, и поми́луй мя́.
И ны́нѣ, богоро́диченъ 1-й, гла́са.
Вхо́дъ. Свѣ́те ти́хій… Проки́менъ: Госпо́дь воцари́ся…
На литíи, по обы́чаю, стихи́ра хра́ма. Сла́ва, гла́съ 4:
Яко блу́дный сы́нъ пріидо́хъ и а́зъ, Ще́дре, житіе́ все́ ижди́вый во отше́ствіи. Расточи́хъ бога́тство, е́же да́лъ еси́ мнѣ́, Отче: пріими́ мя ка́ющася, Бо́же, и поми́луй мя́.
И ны́нѣ, богоро́диченъ, того́жде гла́са:
На стихо́внѣ осмогла́сника, по алфави́ту. Сла́ва, самогла́сенъ, гла́съ 6:
Оте́ческаго да́ра расточи́въ бога́тство, съ безслове́сными скоты́ пасо́хся, окая́нный, и тѣ́хъ жела́я пи́щи, гла́домъ та́яхъ не насыща́яся, но возврати́вся къ благоутро́бному Отцу́, взыва́ю со слеза́ми: пріими́ мя, я́ко нае́мника припа́дающа человѣколю́бію Твоему́, и спаси́ мя.
Отпусти́тельный [тропа́рь]: Богоро́дице Дѣ́во.., три́жды. И про́чее послѣ́дованіе бдѣ́нія, я́ко обы́чно.
На Бо́гъ Госпо́дь: Тропа́рь осмогла́сника воскре́сенъ и богоро́диченъ. Обы́чное стихосло́віе и поліеле́й. Обы́чныя два́ псалма́. Припѣва́емъ же къ си́мъ и тре́тій псало́мъ: На рѣка́хъ Вавило́нскихъ.., со аллилу́іею кра́сною. Степе́нны и проки́менъ, гла́са. Вся́кое дыха́ніе… Ева́нгеліе у́треннее. Та́же, Сла́ва, гла́съ 8: Покая́нія отве́рзи ми́ две́ри… И ны́нѣ, богоро́диченъ, подо́бенъ: На спасе́нія стези́… Та́же гла́съ 6: Поми́луй мя́ Бо́же… Мно́жества содѣ́янныхъ мно́ю лю́тыхъ… Кано́нъ воскре́сенъ со ирмосо́мъ на 4, и крестовоскре́сный на два́, и Богоро́дицы на два́, и тріо́ди на 6. Мине́и же послѣ́дованіе пое́мъ на повече́ріи, въ пято́къ ве́чера.
Кано́нъ, творе́ніе господи́на Іо́сифа. Гла́съ 2.
Іису́се Бо́же, ка́ющася пріими́ ны́нѣ и мене́, я́ко блу́днаго сы́на, все́ житіе́ въ лѣ́ности жи́вша, и Тебе́ прогнѣ́вавша.
Еже ми́ да́лъ еси́ пре́жде, злѣ расточи́хъ Боже́ственное бога́тство, удали́хся отъ Тебе́, блу́дно жи́въ: благоутро́бне Отче, пріими́ у́бо и мене́ обраща́ющася.
Сла́ва: Объя́тія ны́нѣ оте́ческая просте́ръ, пріими́, Го́споди, и мене́, я́коже блу́днаго, Всеще́дре, я́ко да благода́рно просла́влю Тя́.
[И ны́нѣ,] богоро́диченъ: На мнѣ́, Бо́же, всю́ показа́въ благосты́ню, пре́зри мои́хъ мно́жество согрѣше́ній, я́ко Благодѣ́тель, боже́ственными Ма́тере Твоея́ мольба́ми.
Катава́сіи же пое́мъ ирмосы́ кано́на: Моисе́йскую пѣ́снь воспріи́мши, возопíй, душе́: Помо́щникъ и Покрови́тель бы́сть мнѣ́ во спасе́ніе, се́й мо́й Богъ, и просла́влю Его́.
Ве́сь внѣ́ бы́въ себе́, умовре́дно прилѣпи́хся страсте́й обрѣта́телемъ, но пріими́ мя, Христе́, я́коже блу́днаго.
Блу́днаго гла́су поревнова́въ, вопію́: согрѣши́хъ, Отче, я́коже о́наго у́бо, и мене́ обыми́ ны́нѣ, и не отри́ни мене́.
Сла́ва: Объя́тія Твоя́ просте́ръ, Христе́, ми́лостивно пріими́ мя, отъ страны́ да́льныя грѣха́ и страсте́й обраща́ющася.
[И ны́нѣ,] богоро́диченъ: До́брая въ жена́хъ, обогати́ и мене́ до́брыхъ ви́ды, грѣхи́ мно́гими обнища́вшаго, Чи́стая, я́ко да сла́влю Тя́.
Объя́тія Отча отве́рсти ми́ потщи́ся, блу́дно ижди́хъ мое́ житіе́, на бога́тство неиждива́емое взира́яй щедро́тъ Твои́хъ, Спа́се, ны́нѣ обнища́вшее мое́ се́рдце не пре́зри. Тебѣ́ бо, Го́споди, во умиле́ніи зову́: согрѣши́хъ, Отче, на не́бо и предъ Тобо́ю.
Безневѣ́стная Чи́стая Богоро́дице Дѣ́во, еди́на вѣ́рныхъ предста́тельнице и покро́ве, бѣ́дъ, и скорбе́й, и лю́тыхъ обстоя́ній всѣ́хъ свободи́, на Тя́ наде́жды, Отрокови́це, иму́щихъ, и ду́ши на́ша спаси́ боже́ственными моли́твами Твои́ми.
Ирмо́съ: Еже отъ Дѣ́вы Твое́ рождество́ проро́къ предзря́, возпроповѣ́даше, вопія́: слу́хъ Твой услы́шахъ и убоя́хся, я́ко отъ ю́га и изъ горы́ святы́я пріосѣне́нныя прише́лъ еси́, Христе́.
Бога́тство благи́хъ, е́же да́лъ ми́ еси́, Небе́сный Отче, расточи́хъ злѣ́, стра́ннымъ гра́жданомъ порабоще́нъ. Тѣ́мже вопію́ Ти: согрѣши́хъ Ти́, пріими́ мя я́ко блу́днаго дре́вле, просте́ръ объя́тія мнѣ́ Твоя́.
Вся́кой зло́бѣ порабо́тихся, прини́кнувъ окая́нно страсте́й дѣ́лателемъ, и себе́ внѣ́ бы́хъ несмотре́ніемъ, уще́дри мя, Спа́се, Пренебе́сный Отче, прибѣга́юща ко мно́гимъ Твои́мъ щедро́тамъ.
Сла́ва: Вся́каго студа́ испо́лнихся, не смѣ́я воззрѣ́ти на высоту́ небе́сную, и́бо безслове́сно прини́кнувъ грѣху́. Ны́нѣ же, обра́щься, вопію́ умиле́ніемъ: согрѣши́хъ Ти́, пріими́ мя, Всецарю́.
[И ны́нѣ,] богоро́диченъ: Человѣ́комъ по́моще, упова́ніе тве́рдое всѣ́мъ христіа́номъ, прибѣ́жище, Чи́стая, спаса́емымъ, спаси́ мя, Дѣ́во, ма́терними Твои́ми мольба́ми и бу́дущія жи́зни сподо́би.
Ирмо́съ: Но́щи преше́дшей, прибли́жися де́нь, и Свѣ́тъ мíру возсія́, сего́ ра́ди хва́лятъ Тя́ а́нгельстіи чи́ни и славосло́вятъ Тя́ вся́ческая.
Порабо́тихся гра́жданомъ стра́ннымъ и въ страну́ тлетво́рную отыдо́хъ, и испо́лнихся студа́, ны́нѣ же обраща́яся зову́ Ти, Ще́дре: согрѣши́хъ.
Оте́ческая Твоя́ благоутро́бія ны́нѣ отве́рзи ми́, отъ злы́хъ обрати́вшуся, Небе́сный Отче, и не отри́ни мене́, имѣ́яй премно́гую ми́лость.
Сла́ва: Не смѣ́ю воззрѣ́ти горѣ́ на высоту́, безъ числа́, Христе́, прогнѣ́вавъ Тя́, но вѣ́дый Твоя́ щедро́ты ми́лостивныя, взыва́ю: согрѣши́хъ Ти́, очи́сти и спаси́ мя.
[И ны́нѣ,] богоро́диченъ: Всесвята́я Дѣ́во Благода́тная, Очище́ніе всѣмъ ро́ждшая, мои́хъ согрѣше́ній тя́жкое бре́мя Твои́ми моли́твами облегчи́.
Глубина́ согрѣше́ній содержи́тъ мя́ при́сно, и треволне́ніе грѣхо́въ погружа́етъ мя́, окорми́ мя ко приста́нищу жи́зни, Христе́ Бо́же, и спаси́ мя, Царю́ сла́вы.
Бога́тство оте́ческое расточи́хъ лю́тѣ и, обнища́въ, студа́ испо́лнихся, порабоще́нъ непло́дными помышле́ньми, тѣ́мже Ти́ вопію́: Человѣколю́бче, уще́дри и спаси́ мя.
Сла́ва: Гла́домъ иста́явша вся́кихъ бла́гъ и устрани́вшася отъ Тебе́, Всеблагíй, уще́дри обраща́ющася мя́ ны́нѣ и спаси́, Христе́, пою́ща Твое́ человѣколю́біе.
[И ны́нѣ,] богоро́диченъ: Спа́са и Влады́ку ро́ждшая Христа́, спасе́нія мя́, Отрокови́це, сподо́би, обнища́вша отъ вся́кихъ бла́гъ, Дѣ́во Чи́стая, да пою́ Твоя́ вели́чія.
Оте́ческія сла́вы Твоея́ удали́хся безу́мно, въ злы́хъ расточи́въ е́же ми́ пре́далъ еси́ бога́тство. Тѣ́мже Ти́ блу́днаго гла́съ приношу́: согрѣши́хъ предъ Тобо́ю, Отче Ще́дрый, пріими́ мя ка́ющася, и сотвори́ мя я́ко еди́наго отъ нае́мникъ Твои́хъ.
Спа́су на́шему на вся́къ де́нь уча́щу Свои́мъ гла́сомъ, писа́нія услы́шимъ о блу́дномъ, и цѣлому́дренномъ па́ки. И сего́ вѣ́рою подража́емъ до́брое покая́ніе, Вѣ́дущему та́йная всѣ́хъ, смире́ніемъ се́рдца воззове́мъ: согрѣши́хомъ Ти́, Отче Ще́дрый, и никогда́же досто́йни есмы́ нарещи́ся ча́да, я́коже пре́жде; но, я́ко естество́мъ сы́й человѣколюби́въ, Ты́ пріими́ и сотвори́ мя, я́ко еди́наго отъ нае́мникъ Твои́хъ.
И быва́етъ чте́ніе пре́жде синаксаря́ въ мине́и, та́же въ тріо́ди по чи́ну.
Стихи́: Блу́дникъ, а́ще кто́ е́сть я́ко а́зъ, дерза́й, гряди́:
Бо́жіихъ бо щедро́тъ всѣ́мъ отве́рзеся две́рь.
Въ сíй де́нь блу́днаго сы́на воззва́ніе пра́зднуемъ, е́же боже́ственніи отцы́ на́ши второ́е въ тріо́ди учини́ша, вины́ ра́ди сицевы́я. Поне́же бо су́ть нѣ́цыи мно́гая безмѣ́стная въ себѣ́ свѣ́дуще, блу́днѣ же зѣло́ отъ ю́наго во́зраста живу́ще, и пія́нствы, и нечистота́ми упражня́ющеся, и во глубину́ злы́хъ си́це впа́дше, во отча́яніе прихо́дятъ, е́же у́бо рожде́ніе е́сть го́рдости, и отвсю́ду къ попече́нію добродѣ́тели ника́коже приходи́ти хотя́тъ, и злы́хъ у́зы предлага́юще, тѣ́мже и го́ршимъ злы́мъ при́сно впа́даютъ. Человѣколю́бно и оте́чески святíи отцы́, и къ таковы́мъ человѣ́комъ иму́ще, и отвести́ отъ отча́янія хотя́ще, такову́ю при́тчу здѣ́ по пе́рвой учини́ша, отча́янія стра́сть изъ ко́рене востерза́юще, и къ добродѣ́тели воспрія́тію возставля́юще, и человѣколю́бная и преблага́я Бо́жія благоутро́бія мно́жае согрѣши́вшимъ, блу́днымъ показу́юще, я́ко ничто́же е́сть отъ грѣхо́въ, е́же Его́ человѣколю́бный ра́зумъ побѣди́тъ, отъ сея́ при́тчи Христо́вы сіе́ представля́юще. Два́ у́бо сы́на су́ть человѣ́ка, си́рѣчь, Богочеловѣ́ка Сло́ва, пра́ведніи и грѣ́шніи. Старѣ́йшій у́бо е́сть, въ за́повѣдехъ Бо́жіихъ, и во благо́мъ Его́ при́сно пребыва́яй, и никогда́же отъ Него́ отступа́яй. Юный же, грѣ́хъ возлюби́вый, и съ Бо́гомъ сопребыва́нія сту́дными дѣ́лы отрекíйся, и о не́мъ Бо́жіе человѣколю́біе ижди́въ, блу́днѣ пожи́вый. Яко е́же по о́бразу цѣ́ло не соблюда́яй, и лука́вому де́мону послѣ́дствовавый и рабо́тавый сластьми́ о́наго хотѣ́ніемъ, и не возмо́гъ жела́ніе испо́лнити. Несы́тная бо ве́щь грѣ́хъ, согрѣва́ющій обы́чаемъ, ра́ди вре́меннаго наслажде́нія, его́же и рожце́мъ уподобля́етъ, я́ко свинія́мъ су́щая пи́ща. Рожцы́ бо, пе́рвѣе у́бо сла́дко нѣ́что предлага́ютъ, послѣди́ же жестоко́ нѣ́что, и а́ки пле́вы быва́ютъ, я́же весьма́ стяжа́ и грѣ́хъ. Едва́ у́бо возбну́въ блу́дный, я́ко гла́домъ добродѣ́тели погиба́я, прихо́дитъ ко Отцу́, глаго́ля: Отче, согрѣши́хъ на не́бо и предъ Тобо́ю, и нѣ́смь досто́инъ нарещи́ся сы́нъ Тво́й. То́й же пріе́млетъ сего́ ка́ющася, не поноша́я, но раскрыля́яся и обыма́я, Боже́ственныя и Оте́ческія утро́бы показу́етъ. И дае́тъ ему́ оде́жду, си́рѣчь, свято́е креще́ніе, и печа́ть и обруче́ніе — благода́ть Всесвята́го Ду́ха. Къ си́мъ же и сапоги́, да не ктому́ отъ змíевъ и скорпíй уязвя́тся по Бо́гу его́ стопы́, но наипа́че о́нѣхъ главы́ сокруши́ти возмо́гутъ. Пото́мъ же презѣ́льнѣйшею ра́достію и Тельца́ упита́ннаго его́ ра́ди закала́етъ — Сы́на Своего́ Единоро́днаго Оте́цъ, и Пло́ти Его́ дае́тъ причасти́тися и Кро́ви. И а́ще чудя́ся старѣ́йшій сы́нъ пребезчи́сленному Его́ милосе́рдію, глаго́летъ, ели́ко убо́ и рече́. Человѣколю́бецъ же, и о́наго молча́ти твори́тъ, вводя́ ти́хими словесы́, и кро́ткими, и любе́зными: ты́ всегда́ со Мно́ю еси́, — глаго́ля, — и пора́доватися подоба́ше, и Отцу́ спи́рствовати, я́ко сы́нъ Мо́й се́й ме́ртвъ бя́ше грѣхо́мъ пре́жде, и оживе́, раска́явся о ни́хже дѣ́яше безслове́сныхъ; и поги́бшій, я́ко дале́че Ми́ бы́въ обы́чаемъ сласте́й, и обрѣ́теся Мно́ю, милосе́рдіемъ Свои́мъ пострада́вшимъ, и ми́лостивнымъ нра́вомъ призва́вшимъ его́. Мо́жетъ же при́тча сія́, и къ лю́демъ евре́йскимъ, и къ на́мъ взя́тися. Сея́ у́бо ра́ди вины́ и при́тча сія́ здѣ́ отъ святы́хъ оте́цъ учини́ся: востерза́ющи у́бо, я́коже рече́ся, отча́яніе и боя́знь, е́же до́брымъ дѣло́мъ каса́тися; поуща́ющи же въ покая́ніе и раска́яніе, и́же я́ко блу́днаго согрѣши́вша, е́же у́бо и ору́жіе е́сть велича́йшее, во отгна́ніе сопроти́внаго стрѣ́лъ, и поможе́ніе крѣ́пкое. Неизрече́ннымъ человѣколю́біемъ Твои́мъ, Христе́ Бо́же на́шъ, поми́луй на́съ, ами́нь.
Сла́достемъ тѣле́снымъ приклони́хся всеокая́нно, и порабо́тихся весьма́ стра́стнымъ изобрѣ́теніемъ, и стра́ненъ бы́хъ отъ Тебе́, Человѣколю́бче. Ны́нѣ же зову́ блу́днаго гла́сомъ: согрѣши́хъ, Христе́, не пре́зри мене́, я́ко еди́нъ Ми́лостивъ.
Взыва́ю, — согрѣши́хъ, — ника́коже воззрѣ́ти дерза́я на высоту́ небе́сную, Всецарю́, я́ко въ безу́міи еди́нъ Тя́ прогнѣ́вахъ, отве́ргся Твои́хъ повелѣ́ній, тѣ́мже я́ко еди́нъ Благíй, не отве́ржи мене́ отъ Твоего́ лица́.
Сла́ва: Апо́столъ, Го́споди, и проро́къ, и преподо́бныхъ, и честны́хъ му́ченикъ, и пра́ведныхъ мольба́ми прости́ ми вся́, я́же согрѣши́хъ, прогнѣ́вавъ, Христе́, бла́гость Твою́: я́ко да пѣсносло́влю Тя́ во вся́ вѣ́ки.
[И ны́нѣ,] богоро́диченъ: Херуви́мъ я́вльшися, и серафи́мъ, Богоро́дице, и всѣ́хъ свѣтлѣ́йшая небе́сныхъ во́инствъ, съ си́ми умоли́, Его́же воплоти́ла еси́ Боже́ственное Сло́во, Всенепоро́чная, Безнача́льнаго Отца́, я́ко да бла́гъ вѣ́чнующихъ вси́ сподо́бимся.
Сше́дый на зе́млю спасти́ міръ во́льною нището́ю за милосе́рдіе мно́гое, обнища́вшаго мя́ ны́нѣ отъ вся́каго благодѣя́нія, я́ко Ми́лостивый, спаси́.
Отъ Твои́хъ за́повѣдей удали́вся, порабо́тихся всеокая́нно лестцу́: обраща́ющагося же ны́нѣ, я́ко блу́днаго дре́вле припа́дающа Тебѣ́, пріими́ Пренебе́сный Отче. Благослови́мъ Отца́, и Сы́на, и Свята́го Ду́ха, Го́спода.
Тлетво́рными помышле́ньми объе́мся, омрачи́хся, и отъ Тебе́ удали́хся, весь внѣ́ себе́ бы́въ, Ще́дре. Тѣ́мже въ покая́ніи припа́дающа Тебе́, спаси́.
[И ны́нѣ,] богоро́диченъ: Богороди́тельнице Чи́стая, низве́рженныхъ исправле́ніе еди́на, испра́ви и мене́, вся́кими грѣха́ми сокруше́ннаго всего́ и смире́ннаго.
Ирмосъ: Отъ земноро́дныхъ кто́ слы́ша таково́е? Или́ кто ви́дѣ когда́, я́ко Дѣ́ва обрѣ́теся, во чре́вѣ иму́щая и безболѣ́зненно Младе́нца поро́ждшая? Таково́е Твое́ чу́до, и Тя́, Чи́стая Богоро́дице, велича́емъ.
Ви́ждь, Христе́, печа́ль се́рдца, ви́ждь мое́ обраще́ніе, ви́ждь сле́зы, Спа́се, и не пре́зри мене́, но обыми́ па́ки благоутро́бія ра́ди, мно́жеству спаса́емыхъ пречита́я, я́ко да пою́ благода́рно ми́лости Твоя́.
Яко разбо́йникъ вопію́, — помяни́ мя! — я́ко мытарь, умили́вся, бію́ въ пе́рси и зову́ ны́нѣ, — очи́сти, я́коже блу́днаго, пріими́ мя, Всеще́дрый, отъ всѣ́хъ зо́лъ мои́хъ, Всецарю́, я́ко да пою́ Твое́ кра́йнее снизхожде́ніе!
Воздохни́ ны́нѣ, душе́ моя́ всеокая́нная, и возопíй Христу́: мене́ ра́ди во́лею обнища́вый, Го́споди, обнища́вшаго мя́ отъ вся́каго благодѣя́нія, до́брыхъ бога́тствомъ, я́ко Благíй и Многоми́лостивый еди́нъ, обогати́ мя.
Сла́ва: Еже иногда́ содѣ́лалъ еси́ весе́ліе блу́днаго, Бла́же, обраще́ніемъ во́льнымъ, сіе́ ны́нѣ сотвори́ и на мнѣ́, окая́нномъ, простира́я ми́ честна́я Твоя́ объя́тія, да, спа́сся, пѣсносло́влю кра́йнее Твое́ снизхожде́ніе.
[И ны́нѣ,] богоро́диченъ: Свѣ́тлыми моли́твами Твои́ми Дѣ́во, мы́сленная моя́ очеса́ омраче́нная зло́бою, просвѣти́, молю́ся, и къ путе́мъ покая́нія введи́ мя, я́ко да до́лжно Тя́ пѣсносло́влю, па́че сло́ва Сло́во воплоти́вшую.
Ексапостила́рій осмогла́сника. Та́же настоя́щій тріо́ди. Подо́бенъ: Жены́ услы́шите.
Бога́тство, е́же ми́ да́лъ еси́, благода́ти, окая́нный отше́дъ, непотре́бно злѣ́ ижди́хъ, Спа́се, блу́дно пожи́въ, де́мономъ льсти́вно расточи́хъ. Тѣ́мже мя́ обраща́ющася, я́коже блу́днаго пріими́, Отче Ще́дрый, и спаси́.
Ины́й, подо́бенъ:
Расточи́хъ бога́тство Твое́ ижди́въ, Го́споди, и лука́вымъ де́мономъ повину́хся окая́нный, но, Спа́се Всеблагоутро́бне, блу́днаго уще́дри и оскве́рншася очи́сти, пе́рвую отдая́й мнѣ́ оде́жду Твоего́ Ца́рствія.
Богоро́диченъ, подо́бенъ:
Свята́я Ма́ти Дѣ́во, ве́ліе проповѣ́даніе апо́столовъ, му́чениковъ, и проро́ковъ, и преподо́бныхъ, Твоего́ Сы́на и Го́спода уми́лостиви на́мъ, рабо́мъ Твои́мъ, Богороди́тельнице, егда́ ся́детъ суди́ти по достоя́нію коего́ждо.
На хвали́техъ стихи́ры осмогла́сника воскре́сны 4, и восто́ченъ[Анато́ліевъ] 1, и тріо́ди самогла́сны 3, гла́съ 2.
Блу́днаго гла́съ приноша́ю Ти́, Го́споди: согрѣши́хъ предъ очи́ма Твои́ма, Благíй, расточи́хъ бога́тство Твои́хъ дарова́ній. Но пріими́ мя ка́ющася, Спа́се, и спаси́ мя.
Сти́хъ: Воскресни́ Го́споди Бо́же мо́й, [да вознесе́тся рука́ Твоя́, не забу́ди убо́гихъ Твои́хъ до конца́].
Яко блу́дный сы́нъ пріидо́хъ и а́зъ, Ще́дре, житіе́ все́ ижди́вый во отше́ствіи, расточи́хъ бога́тство, е́же да́лъ ми́ еси́, Отче. Пріими́ мя ка́ющася, Бо́же, и поми́луй мя́.
Ижди́хъ блу́дно Оте́ческаго имѣ́нія бога́тство, и расточи́въ, пу́стъ бы́хъ, въ страну́ всели́вся лука́выхъ гра́жданъ, и ктому́ не терпя́ съ ни́ми сожи́тельства, обра́щься вопію́ Ти, Ще́дрому Отцу́: согрѣши́хъ на не́бо и предъ Тобо́ю, и нѣ́смь досто́инъ нарещи́ся сы́нъ Тво́й. Сотвори́ мя я́ко еди́наго отъ нае́мникъ Твои́хъ, Бо́же, и поми́луй мя́.
Отче Благíй, удали́хся отъ Тебе́, не оста́ви мене́, ниже́ непотре́бна покажи́ Ца́рствія Твоего́: врагъ вселука́вый обнажи́ мя и взя́тъ мое́ бога́тство, душе́вная дарова́нія блу́дно расточи́хъ. Воста́въ у́бо, обра́щься къ Тебѣ́ вопію́: сотвори́ мя я́ко еди́наго отъ нае́мникъ Твои́хъ, мене́ ра́ди на Крестѣ́ пречи́стѣи Твои́ ру́цѣ простры́й, да лю́таго звѣ́ря исхити́ши мя́, и въ пе́рвую оде́жду облече́ши мя́, я́ко еди́нъ Многоми́лостивъ.
И обы́чно литíя, на не́йже пое́тся Сла́ва, и ны́нѣ, стихи́ра ева́нгельская. И чту́тся оглаше́нія. И ча́съ пе́рвый въ притво́рѣ, и соверше́нный отпу́стъ.
Блаже́нна осмогла́сника на 6 и тріо́ди пѣ́снь 6-я на 4. Проки́менъ Апо́стола по гла́су. Апо́столъ къ Кори́нѳяномъ, зача́ло 135. Аллилу́ія гла́са. Ева́нгеліе отъ Луки́, зача́ло 79. Прича́стенъ: Хвали́те Го́спода съ небе́съ, [хвали́те Его́ въ вы́шнихъ].
[Зри́:] Подоба́етъ вѣ́дати, я́ко въ седми́цѣ мясопу́стной Аллилу́ія не пое́мъ, оставля́емъ же и еди́ну каѳи́сму Псалти́ра отъ у́трени и глаго́лемъ сію́ на вече́рни. Пѣ́сней во Псалти́ри не глаго́лемъ. Не пое́тся же и междоча́сіе и кано́нъ моле́бный Пресвятѣ́й Богоро́дицѣ, пое́мый на повече́ріи; повече́ріе же пое́тся ма́лое. Та́кожде твори́мъ въ седми́цѣ сы́рной, ра́звѣ среды́ и пятка́, но о се́мъ все́мъ та́мо ука́за ищи́. Прочита́емъ же въ се́й недѣ́ли въ ко́й-лю́бо де́нь на у́трени сло́во свята́го Мака́рія о Четырдеся́тницѣ и Пятдеся́тницѣ, его́же нача́ло: Ча́дца моя́, ра́дуется се́рдце мое́ ва́съ ра́ди…
Вѣ́домо же да е́сть, я́ко послѣ́дованіе прилуча́ющихся святы́хъ въ суббо́ту и въ недѣ́лю мясопу́стную, пое́тся въ мимоше́дшихъ повече́ріяхъ. Та́кожде о суббо́тѣ и недѣ́ли сыропу́стной твори́мъ, или́ ка́ко настоя́тель изво́литъ, кромѣ́ а́ще гдѣ́ случи́тся вели́каго свята́го па́мять.
Предходна статия от дата 21.09.2015 г. / 12:35:53 : "13.02 по еретическия, †31 януари по църковния календар - Свети безсребреници и чудотворци Кир и Йоан и света мъченица Атанасия с трите и дъщери: Теоктиста, Теодотия и Евдоксия. Св. Никита, епископ Новгородски"
Следваща статия от дата 21.09.2015 г. / 11:30:06 : "Тридесет и втора неделя след Петдесетница"
< 1240 >