Скок! Скок! Скок! — еленчето вече стигнало до полянката, надникнало зад една пряспа и кого видяло? Видяло Ванчо от IIIв клас. Той носел ските си на рамо. Спрял се, свалил раницата си и се навел да ги слага. Но докато си ги слагал, раницата се размърдала зад гърба му и почнала да се отдалечава.
— Сбогом, Ванчо! Много ти здраве!
И тръгнало към гората, пеейки:
О, тежка, о, тѐжка
Още не било завършило мяукането, и иззад храстчето над една пряспа се раздало тънко:
— Аз — казало еленчето. Защото храстчето били именно неговите рогца. То излязло иззад пряспата и се приближило към котето.
— Няма да се подиграваш, че знаеш ли? — казало котето.
— Аз не се подигравам. Много хубаво бе-е-еше — казало еленчето.
— Браво! Браво! — извикало еленчето, за да му направи удоволствие. — Само че защо пееш веднъж „ко̀тешка“, а веднъж — „котѐшка“?
— За разнообразие — казало котето. — А ти защо имаш тази закачалка на главата си?
— Това са ми рогата. Всяка година ми пораства ново клонче. А какво е закачалка?
— Ами да — с такива мустаци и опашка.
— И затова си побе-е-гнало?
— Ами — мъчно! Колкото на мен за него!
И двамата поели, подскачайки, между борове и преспи. Еленчето дори запяло началото на една песничка:
Колко весело било! Слънцето греело, снегът блестял като от слюда и хрупкал под копитцата на еленчето и лапките на котето.
— Ей го! — казало еленчето. То посочило нагоре към върха на един бор и извикало.
— Сънльо-о-о! Събуди се! — завикали и двамата.
— Но, от друга страна, е и лакомо, тъй че… — казало то.
Но лисичето продължило да се подава ту от една страна, ту от друга.
— От една страна, ще е по-добре…, но, от друга страна, няма да е по-добре… защото така се уча, като ме подгонят от една страна… да избягам от другата.
— Тогава ще избягам от трета! — отговорило лисичето и наистина този път се подало от трето място. Но най-сетне излязло, изгънало опашката си и запитало:
— Ти си избягало от Ванчо, а?
— Чух ви, като си говорехте — казало лисичето. — Искаш ли да станеш приятел и с мен?
И тримата тръгнали весело из гората и запели:
То наистина казало тази дума малко по-силно и, още не я било доизрекло, и една кафява топка тупнала от бора в бялата пряспа.
Това било, разбира се, едно мече — смешно и рунтаво.
— Медец? Мрр! Къде има медец? — изръмжало то, като си търкало очите.
— В съня ти, хи-хи! — казало лисичето. — Защото много сладко спеше!
— И на друго какво? — запитало котето.
— Ами на всичко… на ритни-шишарка — пак казало мечето. Толкова им били игрите в гората.
— Иха! — заподскачали от радост горските животинчета.
— Е да, ама…
— Да започнем с криеница! — казало котето. — „Ала-баланица — турска-паница — ей-гиди Ванчо, наш капитан-чо!“ Мечо жуми до сто! А ние ще се крием! Хайде!
Минала минута. Минали две.
— Няма да играеш! — викали всички.
— Всъщност, от една страна, това е зле, защото се развали играта — казало то, — но, от друга страна, това е добре, защото трябва да се погрижим за гостенчето. Къде ще живее? Какво ще яде? За това никой не мисли. Всички казват: лисиците са хитри. Но не лисиците са хитри, а другите животни са глупави. Хи-хи!
— Вярно! — извикало мечето.
— Върви с нас! — казало лисичето. — Ако го вземе, ще бъде чудесно!
— „Никога-а-а-а! Никога-а-а-а на този свят!“ — крещял отгоре някой като певица от телевизията.
— „Никога-а-а! Никога-а-а!“ — се чувало отгоре.
— Ще го отучим! — казало котето.
Никой не бил забелязал кога то се било отделило, кога се бе изкатерило на бора и смъкнало транзистора оттам.
— А него какво да го правя? — попитало котето, като измъкнало иззад гърба си и сврачето, съвсем разрошено.
— Няма вече! „Никога-а-а на тоя свя-я-я-ят!“ — пропяло отново сврачето.
Пуснали го и то наистина замлъкнало и почнало да подскача около тях. Така станали петима приятели. Метеорологът погледнал към котето.
— А ти кое си? — казал той. — Не те познавам.
Но метеорологът го прекъснал:
— А ти защо не си спиш в дупката?
— Не ми се спи! — казало мечето, като се прозинало.
— Не ти се спи! — казал строго метеорологът. — И децата знаят, че мечките спят зиме летаргичен сън.
— Дойдохме да те помолим — казало бързо лисичето, като въртяло опашката си. — Понеже, от една страна, ти живееш сам и си голям и тъжен, а, от друга страна, това коте няма къде да живее, може би ще искаш да го вземеш? То е много добро!
— Имах един — Ванчо, но той ми дърпаше опашката! — казало котето.
— Знам ги аз тези недоразумения! — казал метеорологът.
— А да мъркаш, значи, умееш?
— Брррр! — казало още по-силно котето.
Но метеорологът не се съгласявал:
— Я, пораснаха ти рогата! — погледнал го малко строго метеорологът.
И еленчето се засрамило и навело глава. То било тъй тъжно, че метеорологът прибавил:
— Да, да, много са порасли дори. Я, как боцка това новичкото! Значи, ти днес навършваш…
— „Няма да има край любовта ни-и-и-и!“ Но какво станало в този миг?
чул се вик:
— Мачоооо!
Всички се ослушали. И в тишината, още по-ясно и по-отблизо се чуло!
И без заповед всички — освен метеоролога, разбира се — се изпокрили, кой където можал, сред уредите.
— Добър ден, чичо! — казал Ванчо. — Чичо, не си ли видял едно коте?
— Едно такова — ръждиво, мъничко! — казал Ванчо, почти разплакан. — Значи няма го?
— Съвсем малко — признал си Ванчо.
— Ще го търся, какво?
— Да, „колкото щеш“! То не е обикновено коте, то ми е приятел! — съвсем разплакан извикал Ванчо и хукнал да търси котето си из бялата гора:
— Мачооо! Мачоооо!…
Не го казало много високо, но всички го чули и както скачали, изведнъж се вкаменили на местата си, сякаш вече се били научили да играят на статуи. И така стояли дълго, докато метеорологът проговорил:
— И мустаците, мр-мр! — казало мечето. — Не е за това! — казало котето.
— Защото ми е приятел! — казало пак котето. — И мустаците са си ми такива по рождение!
— Хи, приятел! М-р-р, приятел! — нахвърляли се върху него лисичето и мечето.
— Не се знае — казал метеорологът. — Не трябва да решава така бързо. Истинските приятели не се намират на всяка крачка. Има едно стихотворение …
— Има, но и те са големи и тъжни — казал метеорологът. — И все пак да помислим!
— Иха, че интересна!
— Вие, да видим, дали ще издържите! — казал метеорологът.
Ванчо вървял сред бялата гора и викал котето си. Но вместо котето, задъхано, отнейде се появило лисичето.
— Бягай! Бягай! — извикало му то.
— Мечката! Иде насам и каквото срещне, изяжда го! Това е Мечата гора, не знаеш ли? Тука е пълно със стръвници!
— А не видя ли едно коте? — запитал изплашен Ванчо.
— Не съм го виждало — казало лисичето. — Бягай да бягаме!
И само̀ избягало. А между снежните клони се мярнало нещо голямо и тъмно, което танцувало и пеело:
Аз съм мечка-стръвница,
триж по-страшни от мене!
Връщай се, момче,
връщай ми се, че…
а зад мен са троица
Ванчо се уплашил, разбира се, но все пак събрал смелост.
— Няма да се връщам! — казал той. — Там е котето ми! Там е моят приятел!
И продължил пътя си.
— Добре, но на твоя отговорност! — изревала след него мечката.
А то не било истинска мечка, а кожухът и ушанката на метеоролога — малките животни ги били окачили на едни тояги, за да плашат с тях Ванчо.
Лисичето изскочило първо изпод кожуха.
— Май ни позна! — казало то.
Изпод кожуха изскочило и котето:
— Не ви е познало, ами ми е приятел! Стига сме го мъчили!
— Колко ме е мъчил? Много малко даже! Аз да знаете какви пакости съм правило!
— Ами и на нас ни е интересно! Идвай! Идвай! — развикало се лисичето.
И всички захвърлили кожуха и ушанката и отново хукнали след Ванчо.
И изведнъж наоколо му започнали да се въртят разни призраци и таласъми. Всъщност нямало нищо страшно, защото това били пак нашите познати — животинчетата, — но Ванчо не знаел, че са те, и се разтреперал.
— Хихи-хи-хи! Ха-ха-ха!
— Коте ли? Видях го аз!
— Че къде е то тогаз?
— От три часа вампиряса!
— А какъв му е адреса?
— Таласъмска 103!
— Я, върви го намери!
— Искаме да видим ние,
как кръвта му ще изпие!
— Не ме е страх! Няма духове! Другарката учителка каза, че няма! Махайте се, че като ви хвана!… Не е вярно, че е вампирясало! Той е мой приятел! Ние се обичаме него!
А пък горските животинчета започнали да си прибират костюмите. Прибрали ги и седнали омърлушени в снега.
— Аз ви казвах! Аз ви казвах! Стига толкоз! Стига сте го мъчили! — молело ги котето.
И в този миг се появил метеорологът.
— Не бързай да го казваш! — засмял се той. — Нека аз първо да кажа метеорологическото предсказание за след малко! — И зачел: — „… рязко спадане на налягането и температурите, с образуване — по планините — на снежни бури, гъста облачност и краткотрайни замразявания на носовете“…
на ледено парченце!
И не стигал студът, но силен вятър разтърсил дърветата, хвърлил сняг в очите на Ванчо, заблъскал в гърдите му. И гласът през фунията завил:
Тяхната ледна виелица прави я
И крачките на Ванчо ставали все по-бавни. И гласът през фунията му шепнел гальовно:
— Ей я, умората, ей я, умората,
Ето не чувстваш ли? — Таз ти е втората
Тази — четвъртата. А тук, под дърветата,
ако поседнеш за мъничко само, да
си отпочинеш, и никога няма да…
Но, слава богу, сврачето, като чуло думата „никога“, не издържало, изпляскало с криле и литнало, крещейки:
— „Никога-а-а! Никога-а-а-а!“
И това спасило Ванчо. Той се стреснал и извикал:
— Махай се, уморо! Там е котето ми! Там е моят приятел! — и продължил нататък.
— А на мен? — извикало котето. — Мен не ми ли е жал, мислите? Стига сте го мъчили! Той вече доказа! Не е честно! Пуснете ме! Чичо Метео-ро-ло-о-о-ог!
— Аз ви казвах! Аз ви казвах! — викало и скачало котето. — Той ми е истински приятел! Аз само на края му помогнах!
— И добре, че му помогна все пак! — казал метеорологът.
— Е как защо? — учудил се метеорологът. — Ти да не мислиш, че него изпитвахме досега?
— Него — казало еленчето и — боц! — боднало лекичко котето.
— А? — казало само котето. И всички се засмели.
— Аз вече няма! — обещал Ванчо, като прегърнал котето си. А котето мълчало засрамено.
Мечето, лисичето и сврачето отново се засмели.
— Няма какво много да се смеете — казал метеорологът. — И вие трябва да знаете, че приятелството не е „Хайде да си поиграем!“ или да използваш транзистора на приятеля си. Приятелството е…
Но се усмихнал малко тъжно и не довършил. Казал само:
— Хайде, изпратете ги до долната поляна, че другарката учителка ще му скъса ушите!
И всички — без метеоролога и еленчето — тръгнали надолу.
Никогаааа! Никогааа на тоя свяяят,
дорде си младаа и аз съм млааад,
няма да има край любовтаааа ни,
няма да има край радосттааа ни!
Никогааа! Никогааа!
И малките животни поели надолу по белия склон.
Останали само метеорологът и еленчето.
— Е че какво като е приказка? — казало то.
— Това, че аз съм си го измислил и мога да си го мъча, колкото си искам! — казал метеорологът.
— А! — казало недоволно еленчето. — А всичко ли бе-е-еше измислено?
— Я, какво любопитно двукопитно! — казал метеорологът. — Виж, за „наистина“ си малък! Хайде, бягай!
…Нито звън на шейна,
Читателите на „Бяла приказка“ са прочели и:
5,3 Септември