bgelectronic.net » Blog Archive » Матате в PsyPhobia
Матате в PsyPhobia
http://www.bgelectronic.net/wp-content/uploads/2014/05/psychaos_-_spacial_distortion-98.mp3
В Пловдив, в края на 2006-та година, отвори врати Фобия и почти три години приютяваше партита на пловдивските трансъри. Гоа, псай и дарк звучаха понякога дори до обяд. Мястото се намираше под земята като всяко истински ъндърграунд заведение. Подобно на Индиго преди години се слизаше надолу по стълби в затворено пространство с мощен електронен звук и хора, супердоволни всички до един.
Под Рахат Тепе звучеше неизменно най-дебелата транс реколта. Независимо от годината. Ниските честоти бяха толкова гъсти и плътни че едва не взривяваха въздуха с едно драсване на кибрита. Всеки страх, че може да се пуска нещо по-различно от любимия транс се изпаряваше още с пристъпването на прага.
Артуъркът също бе неизменно наситен. В платната имаше изсипан толкова цвят, колкото сред художниците само Ван Гог е изстисквал от тубите. Без излишни залитания в броя фрагменти, цвят и ударната му сила. Сърцето на тези платна бе изкорубено и положено отвън върху гръдния кош.
Отношението на тези псайъри към самата музиката е като на своего рода рицари и техния герб. Или като на Пловдив към стария му град, който стои там от хилядолетия. Някои обвиняват почитателите на ГОА звученето, че циклят на едно място в стил, който е отдавна изчерпван. Но мнозина по света продължават да правят същото и няма отказал се от Гоа-та фен. По-скоро есенцията на това звучене е достигнала съвършенство и не е било нужно повече развитие. Както примерно Pontiac в Америка спират моделите Firebird и Trans Am от производство през 2002 година, достигнали съвършенството на тези модели. след 30 години ъпгрейд. Та гоа транса подобно на осмичния знак за безкрайност в математиката, остава символ на всички видове транс, въпреки че подстиловете на транса продължават да се роят, а самата Гоа е в пенсия. Все пак провинцията с това име в Индия си стои там, макар и без прочутите партита. Както и Йерусалим все още привлича поклонници без да текат кръстоносни походи.
Може да се каже, че не пловдивчани отиваха на транс, а транса идваше върху тях. Фобия не беше някакъв клуб, а дискотека – в онзи смисъл, от 90 –тте, когато така се наричаше нов тип място, с особен заряд. И оставаше в съзнанието на хората, дори след като са излезли оттам. А не като нещо, което се върши по график в един или друг ден. В противовес на София или който и да е милионен град по света., там никой не отиваше между другото на парти – да види примерно какво е това или защото другите ходят.
Нямаше много чесане на езици или излишно жабурчене с алкохола. Всеки танцуваше или простослушаше, откъснат в своята си вселена. Ако имаше общи теми, те бяха кой диджей да пуска и кой стил е по-мощен. В това отношение се стигаше и до спорове. Подобно на коалиции… само че не като онези от парламента, а като решаване дали да се изрови томахавката. Понякога се стига и до бой, разбира се, като кръщене. Всеки стои с името си, най – често прякор, добит в зряла възраст и с това име го знаят всички. Досущ като в племе. Особено що се отнася за диджеите… които там бяха почти всички.
Като маорите и техните татуировките като белег на принадлежност. И като техния древен обичай Матате, залегнал в основата на ръгбито. А как е възникнал той : Когато някой воин отивал на посещение при друго племе, трябвало да премине сурово изпитание. Някъде в гората, малко преди чуждото селище, срещу него бивало хвърлено копие и се забивало точно между краката му. Той трябвало да замръзне, иначе бил скълцван, не трябвало да помръдва, докато през това време воина – домакин обикалял край него, скачал, пулел му се и плезел с език, татуиран от глава до пети с родови знаци. Чак тогава бивал пуснат да мине. И така всеки път.
И аз отивах до Пловдив на парти във Фобия. Щях ли да прекрача прага на PsyPhobia ?
В момента, който прекрачвах прага, на мига забравях всичко и зациклях в транса. Пловдивското ми матате може да бе изпит по танцуване. Навярно така ставах и аз като тях – не знам, но там бях в екстаз и всичко останало преставаше да има значение. Само музиката да не спираше! Че иначе можеше да се окаже като с кобрите и индийските факири, които им свирят хипнотично на флейта – те трябва да им свирят непрестанно, защото спрат ли им музиката…
Боях се само, когато излизах накрая: да не би да няма пак парти! Това беше моята трансфобия. И лечението беше само едно. Още транс във Фобия.