Ради – монологър
Четири месеца след смъртта й разбрах. Случайно. Случайни обстоятелства, много ирония и хора, които не искат да казват такива неща в чата и резултата е такъв (да, разбирам напълно и не, не съм .. сърдит)
Тя беше изключително интелигентна в моите очи. Толкова, че като си чатехме проверявах за правописни грешки и се понаучих да членувам правилно заради нея. За да не се изложа. За да я впечатля с познанията си. Често като опитвах да блесна с някой интересен факт който съм подучул или попрочел някъде си сверявах с Гугъл дали е напълно вярно.
Рядко беше онлайн. Вечно по баирите, по скалите, по планините. Аз пък рядко й пишех… Понякога защото не смеех от моето вечно “да не я притеснявам сега”, сакън да не стана досаден… Понякога защото не знаех какво да й напиша. Само разправях на приятели и познати за нея, за онази моя прекрасна приятелка и муза. Когато се виждахме, което се случваше рядко, беше по-друго. Сигурен съм, изглеждало е по друг начин, но бях някак… отпуснат. Пак гледах да не кажа нещо глупаво и да я впечатля с нещо и както винаги бях леко притеснен, но… някак по-малко.
Единственото момиче с което се отпуснах да танцувам ето така при това без да е майка или булка и без да “трябва”:
Всички на сватбата на сестра ми я обожаваха – прекрасна, харизматична, изключителна. Едната ми баба, която обикновено е с особено точна оценка за хората и рядко удобрява напълно моите и братовчедските гаджета (не че някой я пита) беше особено впечатлена от нея. Каза “браво, такова момиче ти трябва – всичко си има, интелитентно, можещо”.
Правеше ме по-хубав само с присъствие. Дори след като си купихпо-голям размер костюм (все още не мога да проумея как успях) и тъмно зелена риза в които изглеждах идиотски на сватбата на сестра ми.
Най-важното: беше вдъхновение. Муза. Вълшебна. От три и повече години държа албум само с нейни снимки които преглеждам в изкривените си моменти или в моментите в които ми се рисува… портрет.
Момичето на природата, на гората, на планината. Все ми повтаряше колко прекрасно е там и как никакъв живот не живея забит пред компютъра. Беше ми обещала дълга разходка и хижа като се прибера. Уви. Планината си я прибра. Най-красивите неща са и най-опасни, разправят.
А само двайсетина дни преди края имаше изпит:
[22:32:50] Ради: много искам да си поговорим някой път, ама този път не е сега, извинявай!
[22:33:10] Ради: НЕ се отказвай да ми пишеш
Posted on June 28, 2010 Author luchkoTags Лично
8 thoughts on “Ради”
Красива е. Сигурно и споменът е красив.
ужасно тъжно.. 🙁
предполагам, че не ти пука за това дали има под текста ти някакви коментари или не, както и какво точно казват (поне аз щях да съм така), но все пак – замисляш ли се за изгубените възможности..?
а мацката е страшно красива и наистина от онези, които са Музи..
Разбира се… Замислям се и съжалявам че вече е невъзможно да направя някои неща заедно с нея, да си поговорим, да й споделя разни неща, да й покажа някои неща… Нормално е.
Pingback: Момиче в червено « Монологър
Pingback: Планински ангел | Монологър
Pingback: Монологър » Blog Archive » 2011
Pingback: Три години « Uncategorized « Монологър
Leave a Reply to Краси	Cancel reply
Previous Previous post: Кратка приказка за пеперудите
Next Next post: Момиче в червено