﻿ "България СЕГА"- вестникът на българите в САЩ и Канада + - Дневникът на отец Христо Кондоферски – значимата книга за Балканските войни
Дневникът на отец Христо Кондоферски – значимата книга за Балканските войни
Начална страница | Личности | Дневникът на отец Христо Кондоферски – значимата книга за Балканските войни
Публикувано 20 Април, 2018 07:23:00
Син на гр. Самоков и на своето време, отец Христо Зафиров Кондоферски надживя Балканските войни с 60 години, вършейки човеколюбиви и богоугодни дела. Живя достойно и ни остави летопис от страшно и смутно време, което не бива да бъде забравяно...“ – Александър Кондоферски, внук
Мила госпожо д-р Велкова, благодаря за Вашата инициатива да представим книгата пред вестник „България СЕГА” в Чикаго, Щатите, който се чете по цял свят с удоволствие от много родолюбиви българи. Като попски внук им казвам: „Да дава Господ живот и здраве!”
Роден съм преди 66 г. в гр. Самоков, живях 18 незабравими години в този красив, планински градец и си останах цял живот с „диагнозата” самоковец. Едва ли има друго място под слънцето, надарено с такива природни красоти и будно население, което си има свой уникален диалект – „самоковски”.
Където и да живея, където и да пътувам, никога не забравям душевните трепети и красиви вълнения, преживени като дете на фона на величествената Рила. Ридо, Искъро, Лаго, и Дабова глава... Пашаница, Чамкория, Севди – бежица, Вадидушник.
Роден съм в голямо, патриархално семейство, от неповторими родители, благочестиви баба и дядо, трима забележителни не само в интелектуално отношение чичовци, стринки, братовчеди и братовчедки. Благодаря на Бога за това, че съм се родил в семейство с истински християнски добродетели. От невръстно дете имах живите примери за труд, честност и постоянство, за обич и грижа към ближния. Неблагодарност, омраза, завист, користни цели, алчност и равнодушие пред страданията на другите са човешки „качества”, които ме отвращават. И това всичко дължа на своето семейство: както и на прекрасните си учители, каквито вече няма в Родината, нека да ми простят тези думи, младите им колеги ...По баща имам чист български, а по майка – чист немски произход. Ако вземем да обобщим: дядо – свещеник, баща – бивш царски офицер, майка – германка, чичовци – френски възпитаници, братовчеди във Франция и Германия. По тогавашните самоковски критерии – „ фашистка фамилия”, та чак – дрънка!
Завърших строително инженерство, специалност „ПГС” („промишлено и гражданско строителство”) през август 1974 година в София, а от 13.09.(беше петъчен ден) започнах трудовата си кариера като проектант по част строително – конструктивна в КИПП „Заводпроект” София на ул. „Гурко” №12. И съм такъв до ден днешен, въпреки, че вече съм пенсионер.
На връх Голямата Богородица, на 15.08.1990 г. емигрирах със семейството си в Германия и оттогава живеем в Мюнхен. Имам две забележителни дъщери, владеещи по няколко световни езика, завършили архитектура и информатика, както и три прекрасни внучета, ученици. Съпругата ми е медицинска сестра и се труди на смени в голяма Мюнхенска болница. През първите десет години от престоя ни тук се наложи да работя напрегната работа над 400 часа на месец, за да смогвам с разноските. Благодаря на Бога, здрави сме, имаме всичко необходимо и не живеем в оскъдица. Всички сме източноправославни, безпартийни граждани на света, и българи.
Как се чувствате като внук на такъв голям българин?
Вълнуват ме силни, синовни чувствана благодарност и преклонение. Обич и преклонение пред покойните ми родители, дядовци, баби и пра – родители. Убеден съм, че душите им ме напътстват, закрилят и направляват в трудни моменти.
А дядо Христо сияе с ореол на светец в моята памет, със своите благост, милосърдие, мъдрост и човеколюбие. Пред очите ми все още са сцените, как невръстни дечица по улиците се втурват към него, вече на преклонни години, леко прегърбен в черното расо. Да се докоснат до него, да му целунат ръка, да ги погали по главичките, да ги благослови и изкаже ценни напътствия...Хората пристигаха отдалеч, да споделят своите неволи, да изповядат душите си и да потърсят съвет. Дядо ми беше пример за нравственост и християнски морал. Такива бяха тогава всички Божи служители: отец Китов, отец Митко, и останалите.
Дядо ми Христо е роден на 15.08.1879 г., а почина на 12.06.1973 г. малко преди да навърши 94 години. На погребението се стече цял град. Самоковци му оказаха истинска почит и преклонение. Той бе кръщавал, венчавал, изповядвал, погребвал, над 6 десетилетия и имаше авторитет даже между комунистическите управници. Процесията от нажалени хора се проточи по Главната улица в продължение на няколкостотин метра. Носех кръста, начело на траурната процесия с премрежени от сълзи очи, следваха седем свещеници и ковчега с тялото на милия ни покойник, носен от здрави мъже, които се сменяха. Всички роднини присъстваха, облечени в черно, с изключение на чичо ми Петър, осъден на 12 години затвор като „френски шпионин”. След роднините вървеше море от смирени и утихнали хора, дошли за последно „сбогом”. Когато влязохме в Митрополитската църква, на която дядо е бил председател над три десетилетия; няколко дузини хора останаха отвън. Това бяха видни самоковски комунисти, които не пожелаха да влязат в храма заедно с другите, а останаха търпеливо да чакат пред главния вход. Такива бяха времената тогава, такава бе партийната линия.
Както аз, така и всички живи роднини на дядо ми, техните деца и внуци се гордееха с него. Братовчедките ми Виолета, Пиерет, Красимира, Надежда, Емилия...
Той беше светец за нас, още приживе: Родолюбец и патриот, благочестив християнин, забележителен син на Самоков и величествената Рила.
Защо преиздадохте „Дневника“ на Вашия дядо?
Защото чувствах това като свой дълг! Защото не бива да потъва в забрава жертвата на тези юначни българи, които дадоха живота си за обединението на България и за освобождението на своите поробени братя и сестри от Одринска Тракия и Македония.
По 24 часа на денонощие ни промиват главите с „европейски и атлантически ценности”. Безброй българи вече продадоха душите си на дявола.
Колко струват тези натрапчиви ценности, ако забравим нашите изконни, български ценности?
Ние сме малък народ, но притежаваме забележителни духовни богатства! Някой иска да забравим за тях и да се усъмним в чистотата на майчиното си мляко.
Българи, не бива да се забравя коварството на „великите сили” в Европа, които не позволиха на българите да обединят населението си и да станат сами нова, велика сила в Европа и в света. С отнемането на територии, с разпалването на вражда със съседните държави, с непосилните за народа ни репарации и контрибуции, с „мирните” договори под диктовка, тези велики държави постигнаха своите цели. И окастриха варварски Велика България!
„Разделяй и владей“ - са казали древните римляни. Първото издание на „Дневника” излезе в края на 2012 г., точно сто години след Балканската и Междусъюзническата война в 300 екземпляра. Повече от 200 броя раздадох като подарък на близки и познати... Цената на книгата е 5 евро и за много хора в България, с мизерните пенсии и заплати, е непосилна. При нас толкова струва едно кафе на летището. Книгата предизвика жив интерес в Самоков и околията. За съжаление само в местен мащаб. Един трудолюбив блогър „я качи” в Блог.бг и до този момент, ако се вярва на показанията, е заинтересувала 23250 души. Трябва човек да напише в търсачката „germantiger” – „Кървава и героична България” и ще намери първото издание на цялата книга.
Един много голям български учен, академик Георги Марков, който, за мен лично, е върховна инстанция по история, след прочит на книгата ми написа писмо: „Сашо, прочетох трогателния дневник на дядо ти...” Каква по – висока оценка от тази, мила госпожо?