- Ще иде, ще иде - и ще пита даже! Какво ще прави? - бързо отвърна лекарката. (Тя се изразяваше като покойния им баща - човек от село - здравомислещо и практично.)
- И ще се бръкнеш дълбоко в джоба, сестро - настави. - Иска добри хонорари, а не песен да му пеят!
- Кураж, Зарче! - реши да я ободри майка й. - Няколко сеанса и ще си друг човек, вика леля ти!
Стресна я безразличието в две очи, които й бяха скъпи и намираше за хубави, защото бяха Кумановите, на мъжа й... "Поне не е жив, господи, тоз ужас да преживява!", помисли с вина и облекчение, и излезе.
Но това бе минало, не можеш да го върнеш назад... "От всички неща в света само времето е с необратим знак и върви винаги напред!", все казваше вуйчо й, а тя и Огняна се подхилваха многозначително. А то било вярно, реши сега, после я сепна този доктор Орханов - да застане ли пред него... Но майка й и леля Спиридонова няма да мирясат - знае ги тя! "Времето е съдник - напред ходи, но все връща хората назад - с делата им! Минало или бъдеще - винаги е в нас, отговорни сме и от него не можем избяга! И няма да забравя онова нещо, Богородице!", помисли ужасена.
Очакването да види Фройд по ъглите (както се говореше за къщите на психиатрите) за Орханов не се отнасяше. Томовете на виенското светило, ако имаше такива, бяха скрити зад масивни махагонови шкафове с резби, а от задължителните атрибути налична се оказа черната кожена кушетка. Дълбок сив килим с розови и бели орнаменти хармонираше на огромното кожено кресло, приближено до камината, кахлена и красива. Вградените по нея метални плочки с ловни сцени изпъкваха на лъскавината на антрацита. От всички вещи тя най-много намекваше за склонността на притежателя си към лукс - старинна и строена от задгранични майстори. Модернистичните картини по стените повече озадачаваха новодошлия с отсъствието на гравюри или живопис на класици. Те надничаха зад перестите листа на палмите, полирани и тъмни, и подредбата крещеше за благосъстоянието на доктора.
Той не бе ги изчакал лично, не скочи и да ги посрещне, след като възрастната сестра ги въведе през чакалнята в кабинета. Бе се полуизлегнал на креслото, а в краката му дремеше огромна сива персийка - съответствие на всичко тук. Той кимна, надигна се бавно, даже малко сънено (вероятно бе дремал до идването им), от което разкошната котка отвори недоумяващо око.
Сега тя погледна своя колега с намерение да му обясни, но той се бе задоволил с казаното по телефона. Покани ги на високите резбовани столове (с фигури като на шкафовете), а сам затърси в джоба лулата си. Докато я палеше, Зарена можа да го разгледа.
Не беше хубав по обичайното схващане: едър, изглеждаше тромав, може би от коженото кресло, което разливаше тялото му. Лицето бе затворено и строго, истинско мъжко лице с добре очертани скули, които му придаваха малко непреклонност. Около четиридесетте, косата му сребрееше по слепоочията и тила, а над челото падаше безредно, по хлапашки. И май единствено красиви бяха очите му: сиви, те гледаха с една волевост, която можеше да бъде разнежена.
Ето какъв бил този Орханов! И в топло гнезденце си живеел! Затова дамичките на П. са се втурнали да лежат на кушетката му! Бе разбрала защо! Той ги пренебрегваше, не ги приемаше сериозно, а когато една жена е отблъсната, се настървява още повече да покори безразличния! Всичко може да изтърпи тя от мъжа: грубост, нежност, изневяра, само безразличие - не! "Разгадах те, докторе, - преди да си ме гепил с психиатричните си номерца!", помисли развеселена, но и със злорадство Зарена, което изкара язвителна усмивка на лицето й.
"Престъпление?! На Куковден, котарако!" Беше вбесена, че е лесно разпозната като поведение - в самото начало, без нито един въпрос.
- Ей, Орхане, по-кротко! - скочи вече ядосана доктор Спиридонова.
Не беше обяснявала, но личеше, че го познава отблизо, за което намекваше свойското обръщение. То бе прието между тях - той не го оспори, само изтръска угасналата лула и започна да я пълни с тютюн, фин, защото в стаята замириса не сладникаво, а приятно. Не ги погледна, само повдигна високо ръка, предаващ се, но жените усетиха, че битката с този човек предстои тепърва...
"Паркетен кавалер ли?! Жените са приспани от добрината, от измамната благост, която стои на лицето му, а после им става интересно от лова, от дебненето! Дали може да танцува? Сигурно - с невротичните госпожички или с ученички, които майките тикат в ръцете му... Може би с някоя набедена представителка на политическия елит? Трябва да разпитам леля си за него - явно го познава добре!"
Изведнаж се стъписа от нещо, което я стресна, защото не бе го помисляла за друг мъж: какъв ли е в леглото? Как ли прави онова?... Може би лежи отпуснат и безразличен и чака инициативата от жената?! Или като котак дебне, за да затисне ненадейно и зад ъгъла с голямата тежка лапа? Запита се иска ли да бъде на мястото на мишката - не си отговори... "Топло и смъртоносно е под котешката стъпка! Ще видим, рано е да се каже!"
Не звънеше вече язвително в слушалката и онзи глас..., на майката на Денислав, както в началото: "Няма да се измъкнеш от съда, никаквице! Затри момчето ми, но има Видовден!" Беше селска жена, дошла преди години в града, работеше в консервна фабрика по две смени - заради него, и преживяваше силно смъртта на единствения си син... "Нивга да не беше ви срещал, да не ви е познавал, мизерници!"
Гласът й звучеше в ушите на Зарена и нощем, и на лекции (докато ги посещаваше), и в читалнята... Все този звук - лицето по-трудно извикваше, само помнеше надвисналите като стрехи вежди на мъж...
"Нещастниците" бяха двете с Огняна, сестра й. Добре, че не знаеше нищо за тези обаждания - би се срамувала от бъдещата си свекърва... "Майка е!", прошепна тънък гласец, но по-силен от него бе този на доктор Орханов, надигнал се да каже, че трябва на гарата роднина да посреща.
На другия ден се заричаше да закъснее, но бе точна за уречения час като швейцарски механизъм, смазан от грижлив майстор. Въпросът дали ще я настани на прословутата черна кушетка, или на резбования стол, се реши от самосебе си: Орханов седеше на креслото, а когато й махна с ръка да се устройва, тя избра леглото. И съжали, защото срещна две присмехулни очи...
Двамата замълчаха, после негодуванието, стаено отвчера, избликна неочаквано и тя каза настъпателно:
- Ааа, не! Така няма да стане! Да твърдя, че не съм виновна и да ти плащам на всичко отгоре!
За това - последното, бе прав. Страхуваше се от малка - винаги, за всичко: да не я изпитат, да не загуби мама, която боледуваше, а тя много обичаше (но си отиде баща й), от кучета, от високото... От какво ли не?!
И щеше да се бои, ако баба Сантица, майката на татко й, не й ля куршум против уплаха и не й рече тогава, че трябвало да хване караконджула! "Как, бабо?!", не смееше да мръдне детето, а старата жена се засмя: "Значи да се възправиш срещу него, чедо! И тогива ще видиш, че не е толкоз чер, а само на страха очите са големи!"
Така момиченцето бе започнало да се сблъсква с мъчното на живота и да го надмогва, защото "чиляк първом в акъла си го поваля, сетне - със силата си!", бе натъртила старата жена.
- Ами... това, че все... се дърпахме с нея! За всичко - от малки: за дрешките, играчките, накрая - за Денис!
- Преди него всичко се бе натрупвало... Аз много обичах Огняна - тя е по-голяма с три години, много си приличаме - като семки на една ябълка... Не сме близначки, но хората се чудят на приликата! От мама иде тази хубост - била е много красива на младини, и още й личи!
Знаете как е с по-големите, с първородните: чакани, цялата любов е била за тях, а после... трябва да се дели... Родителите ни бяха почтени хора, справедливи, не са ме пренебрегвали, но аз все си мислех, че по-хубавото е за Огняна... И в душата си го исках точно онова, нейното нещо - да го имам за свое! Сестра ми е добра душа, даваше ми всичко: разменяхме си дрехите, книгите... Разликата ни беше малка и понякога ме вземаха за нея... Това много ме ядосваше, а в сърцето си лелеех да й приличам...
- Най-вече - той! Ние като малки все си разправяхме какъв трябва да бъде чаканият! А Огняна го беше открила! Знаеш как е... трудно! Нещо като... четирилистната детелина!
На танго я покани, а аз исках да бъда в ръцете му: не смееше да я похване, трепереше над крехък кристален съд - да не се счупи...
- Моите другари? Бяха там - на терасата, или долу, на бара. Те дойдоха на "няколко облака", сетне преминаха на "хард", накрая се метнах на едно такси и ги зарязах всичките: и тях, и Огняна! Един инженер от Техническия вече ме ухажваше, но взе да ми опротивява! Все го сравнявах с онзи, на сестра ми - с Денис! Той се казва Денислав, ама тя му викаше тъй. Такава е - всичко да е различно, шарено, не като на другите хора! Сигурно затова все нейното исках!
А този не можех да го забравя: висок, но си личеше, че е добре сложен, косата му въздълга и черна, а очите - като орехова шума (дето викаше баба ми Сантица), даже по-зеленикави и светли таквиз... Така исках да ме погледне, но той друг в залата не виждаше - само нея, моята сестра!
Един мъж я покани на блус, а той помръкна - не я спря, но се обърна гърбом да пуши, докато трая танцът... Баба думаше: "Момета, каскани ли - значи обича!" Питахме я какво значи това, но тогава разбрах най-добре...
- Живееше си щастлив и нищо не подозираше! Идваше да взема от къщи Огняна и вечер я връщаше, защото майка ни е старомодна и много държи на тези работи! Значи момчето има "дълбоки" намерения и уважава избраницата си! Също - че е почтено, а не разхайтено! Считаше го за годеж, така говореше пред нас, а на мене сърцето ми кървеше... За нея беше важно и какво съседите ще си помислят: вдовица, сама отглежда момичетата си... Знаете как е! - обясни извинително Зарена.
Там напролет е такава омая - облаците слизат ниско и надничат в реката, сякаш невести се смеят, като белят меки губери... Така е заради цъфналите вишни - пяна от казана на баба, бухнала! Възправят се, кипнали от живот, а сред тях руменецът на някоя праскова е ръснат за... цвят...
Започнахме да ходим с мама веднаж в месеца, после - още по-рядко. Къщата седеше непобутната, но отдалеч нещо стягаше гърлата ни: все чакахме бавенето на баба вътре да свърши и тя да излезе засмяна, да поотупа брашнени ръце в престилката (от което побеляваше) и да се провикне от прага:
- Аз ли? Мислех, но не биваше! С какво право? Тя си го бе открила и го обичаше - защо да се меся? Но изгарях, докторе, вече камък влачех: и ден, и нощ! Все онова пред очите ми: той върху нея... шепне най-нежните думи...
Тъй мина лятото. Един път се случих вкъщи - позвъни й отнякъде и тя грейна като кюстендилска ябълка под слънцето, разпукана от сладък сок, а върху нея жужат... оси... Какво ли толкова медено й говореше?! Грях - не грях, доктор Фройд, отидох в другата стая и вдигнах слушалката: след два часа в звънарната я викаше - да гледат гълъбите!
Сега щеше да лети с него, а около тях гълъбите да веят бели ветрила, да гъргорят нежно и гукат като деца..., когато проговарят... Всичко можех да простя: избора, онова в бабината стая, гукането на гълъбите - не! И се втурнах там, в звънарната, преди нея да го видя, да му кажа... за нас... Какво щях да му река?! Ушите ми бучаха, краката ме носеха, омекнали... Измислях думите, шепнех ги на глас, после ги забравях и търсех други - по-силни и... неповторими...
Градът спи, в ниското се е усмирила буйната иначе Владеница, а ти се катериш по клатещата стълба искра да вземеш от небесните светулки - за любовта си... Наоколо шумакът глъхне, заслушан сякаш в шепота на сърцето. На векове е тази кула: клисарят Тодор, вече остарял, не можеше да се качва по скърцащите стъпала, затова бяха извели "звънливото" долу, а той на празници, благообразен и побелял, дърпаше дръвцето със синджирите и известяваше на света божията милост...
Там сестра ми беше завела Денис! Усетих се ограбена и малка, като в детството, когато плачех за парцалената кукла (на нея баба беше зашила дантелен нагръдник и фустани), но тя по старшинство бе винаги в ръцете на по-голямата, на каката... Имаше и друго... Веднаж, докато се надпреварвахме коя по-напред ще изкачи стълбите, Огняна падна и си нарани коляното, а аз плаках с нея и я превързах с кърпичката си... Кръвта шуртеше, тя стоеше с отворени очи и я гледаше, после - мене, и отново крака си... Тогава усетих, че е слаба и се срахува като другите, че ми е мила и... омразна... тази Огняна! И по-често беше второто, докторе, защото човекът е бог и дявол едновременно, но "става рогат, когато същината му нащърбиш", както викаше баба, а най-често - егото му, мисля аз...
А за онова... Аз отначало тичах - да я преваря. (С нея все се съревновавахме, и аз - по-малката, много се напъвах и пъхтях, но не се давах.) Тъй ми е казала баба: "Когато ти е най-трудно - червата ти по земята да се влачат, ще викаш: "Поясът ми се е разпасал!" Та аз, запенена, летях, после гърлото ми пресъхна, дъхът ми се затъкна и виждах огнени пламъци да лумтят в тъмното... А той, фенерът на дядо Тодор, мъждукаше на кулата! Колко му се молеха: и поп Манасий, и настоятелите - да не се качва по онези стълби, които свистят като гърдите на охтичав човек, когато катери баира, но той по празници допълзяваше горе газеният фенер да запали. Беше прекрасно, сякаш светулка е кацнала на върха на иглата и задълго задържа пламъчето, за да се пребори с мрака...
- Огнянче! - изрече само, а аз се молех, какъвто е шантав, ръката си да не пусне и да хукне да тича по стълбата надолу...
- Аз съм, Денис, Зарена! - не се стърпях и изрекох, яснота да изкова.
- Аз ли?! Ние говорехме и не стълбата - целият свят беше между нас! Още като изрече "Огнянче!", разбрах, че моето място не е там, не биваше да идвам... Бях се оказала за пореден път излишна и на... стръмната пътека!
- Да, момиче, както казва един умен човек - Самюел Бекет, ние "цял живот се учим само да губим по-добре!..."