Будапеща – перлата на Дунав | MARTIN EMILOV's Blog
Будапеща – перлата на Дунав	Posted by Мartin Emilov on 18.09.2013
Posted in: ЕКСКУРЗИИ.	Tagged: екскурзии, залез, лято, нощ, река, чужбина.	Вашият коментар
Ето, че дойде и месец август, а с това и времето за почивка. След като се бях поздравил с успешно завършен 5-ти курс медицина ми оставаха няколко важни задачи за изпълнение през лятото. Отпразнувах 10-тата си година като планинар на традиционното изкачване на връх Миджур, обиколих малко Южното Черноморие с приятели и накрая дойде ред на поредната семейна екскурзия. Миналата година Черна гора успя да ни плени с невероятното си съчетание на море и планини. Ето защо това лято трябваше да вдигнем летвата още по-високо. За целта се спряхме на моята детска мечта – Алпите. Решихме действието да се разиграва основно на територията на Австрия и Германия. От завръщането ни от морето до деня на потеглянето с брат ми имахме 4-5 дена, в които да резервираме хотели в големите градове и да набележим основните дестинации – езера, върхове, замъци и т.н. Първата ни спирка щеше да бъде столицата на Унгария, до която имаше около 12h шофиране и затова идеята беше да пътуваме през нощта, за да използваме пълноценно деня… Така след като хапнахме на 11-ти вечерта натоварихме здраво джипа и малко след 23:00 потеглихме. След 1h бяхме във Видин. Заредихме до горе и поехме към северната ни съседка. Това беше и първата ми среща с наскоро построения Дунав мост 2. Към 01:00 вече карах през Румъния. Последваха часове наред скучно нощно шофиране, докато на зазоряване не минахме в Унгария. Спряхме на една бензиностанция, взехме по нещо за хапване и баща ми седна зад волана. Най-хубавото от цялата работа беше, че спечелихме цял час на наша страна. По този начин към 10:00 местно време влязохме в Будапеща. Загубихме 1h, докато намерим удобен паркинг в близост до набелязаните места, а на всичкото отгоре движението беше ужасяващо, защото се провеждаха ремонтни дейности в центъра. Абе нещо като бул. ‘Черни връх’ в София, докато правеха метрото, но в по-голям мащаб. В крайна сметка паркирахме, минахме през най-близката банка, сменихме евро за форинти и стартирахме с обиколката на забележителностите. Въпреки дългото пътуване не бяхме изморени, а и нямаше място за почивка – все пак бяхме в ‘перлата на Дунав’. Минахме покрай няколко големи хотела и излязохме на най-известния мост – верижният мост Сечени или както аз го наричах унгарският Лъвов мост.
Зад него се извисяваше бившият Кралски дворец, който беше и следващата ни цел. Направихме си по някоя снимка и тръгнахме по моста. Беше наистина страхотна конструкция с изключителна подробност на детайлите. От другата страна хвърлихме по един поглед на арката пред тунела и стената до нея, на която беше изобразен герба на Будапеща. От тук хванахме нагоре в посока двореца. Слънцето започна да припича все по-здраво. Заобиколихме покрай ремонтните дейности от югоизточната страна и излязохме в задния двор. След това се разделихме с нашите и двамата с брат ми минахме през музея и вътрешния двор. Поразгледахме наоколо и излязохме от северозападната страна. Насреща ни се открои сградата на Президентството. Имахме късмета да наблюдаваме смяната на караула. Продължихме през главната порта и излязохме от предната страна на двореца. Навсякъде впечатляваха разкошни статуи и паметници с добре поддържани градинки.
Предният двор на Кралския дворец
След още няколко минути стигнахме до източния край на двореца, откъдето имахме по-добър изглед към града. Фокусирах се отново върху моста Сечени. В дъното се виждаха също остров Маргарет и Парламента.
Мостът Сечени от Кралския дворец
Събрахме се отново с нашите и отидохме да хапнем по нещо, след което се упътихме към площад ‘Св. Матияш’. Там се извисяваше едноименната църква. Влязохме вътре да я разгледаме, защото си заслужаваше – построена в типичен късен готически стил и с красиви витражи. Възползвахме се от възможността, че снимането не е забранено (за разлика от простотиите при нас), а брат ми дори разпъна и статива. 😀 Освен това се спасихме за кратко от невероятната жега. След обиколката излязохме от другата страна, където се показаха кулите на Рибарския бастион.
Моя милост пред Рибарските кули
Докато нашите чакаха брат ми да излезе от църквата аз отскочих до най-високата кула. Разгледах пейзажа и от тази позиция, разменихме си по някоя снимка с две шоколадови красавици и тръгнах обратно. Събрахме се отново четиримата и продължихме към другия край на комплекса, където се намираше статуята на Стефан I Унгарски или както му казват местните Szent Istvan.
Статуята на Св. Стефан
От Рибарския бастион продължихме надолу към града. Не след дълго излязохме на крайбрежната улица до една интересна червена църква.
Червената църква на крайбрежната улица
Малко по-надолу по улицата се откри хубава гледка към унгарския парламент – една от най-старите законодателни сгради в Европа и най-високата постройка в Будапеща, намираща се на площад ‘Лайош Кошут’.
След 15’ излязохме отново на верижния мост. Направихме още няколко снимки и преминахме от другата страна. Заобиколихме отпред двореца Гришам и се отправихме към паркинга. Към 16:30 местно време намерихме резервирания от нас хотел и се настанихме. Имах големи притеснения, че няма да се разберем с унгарците, но за щастие поне двете мацки на рецепцията говореха добър английски, иначе щеше да бъде ‘егеш, мегеш, ебеш и бегаш’. 😀 Разбрахме се с нашите, че ще се видим направо за вечеря и се разделихме по стаите. Използвах възможността да полегна малко, уморен от дългото нощно шофиране и разглеждането на Будапеща. … В 18:30 брат ми ме събуди с предложението да погледаме залеза и да пробваме някоя нощна снимка. Батериите на фотоапарата бяха дръпнали малко, грабнахме стативите и тръгнахме на лов. Минахме покрай една жълта църква на съседната пряка до улицата на хотела, след което и до статуята на един войник. Това, което привлече вниманието ми беше надписът на латински отдолу, който гласеше ‘VITAM ET SANGUINEM!’ – ‘С ЖИВОТ И КРЪВ!’. Същият този надпис, който е бил на медалите за храброст, с които са окичвали австро-унгарските войници до края на Първата Световна война… Малко се отплеснах, но какво да се прави – историята и латинският са ми слабост. Пресякохме един от централните булеварди и излязохме на градската градина край Дунав. Продължихме на северозапад по крайбрежната алея и минахме покрай една от гарите. След още малко стигнахме до ъгъла на Икономическия университет, откъдето поехме наляво към Моста на свободата – още едно от чудесата на мащабното строителство по времето на австро-унгарския император Франц Йосиф. Пресякохме от другата страна на реката и се озовахме в подножието на хълма Гелерт. И тъй като вече минаваше 19:30 и нямаше време да стигнем до Кралския дворец (както беше първоначалния замисъл) решихме да се пробваме нагоре. Започна едно стръмно изкачване, а все още беше доста топло и задушно. Тук беше момента да се появи някой с хладилна чанта, пълна със студена вода, както миналата година в Котор. На места между храсталаците се откриваше гледка към града, която във височина ставаше все по-красива и това беше единствения стимул, който ме дърпаше нагоре. След почти 30’ бяхме на върха на хълма, където се намираше Цитаделата. Най-отгоре се извисяваше местната Статуя на свободата. Окупирахме позициите на най-високата част на стълбите и зачакахме. За съжаление нямаше хубави облаци и залезът не се получи според очакваното. Реших да загубя малко време и тръгнах на обиколка около стената. Имаше някои интересни експонати, които привличаха погледа на минаващите. Стигнах до другия край на Цитаделата, където имаше разни будки с напитки и сувенири. Взех си нещо студено за пиене и се върнах обратно. Брат ми вече беше заел възможно най-добрата позиция, а хората обикаляха около него и мънкаха под носа си нещо от сорта ‘Абе тоя няма ли да мръдне най-накрая, та и ние да видим нещо?!?’ 😀 Но уви, законите на природата са си закони – човекът с най-голям обектив печели най-хубавата гледка. До него се въртеше една италианка с малко фотоапаратче, която се опитваше да снима нещо. Изчаках я да се убеди сама, че няма да се получи нищо (дори и със светкавица 😀 ), след което се оттегли и дойде моя ред да се възползвам от позицията. Само след минути светлините на града заблестяха и реших, че сега е момента за снимка на Будапеща, която вечер е дори още по-очарователна. Наистина имаше защо да я наричат ‘перлата на Дунав’.
Нашите започнаха да звънят, защото вече бяха в един ресторант и ни чакаха за вечеря. Казахме им, че няма да се бавим и останахме за още някоя снимка с ясната мисъл, че ни чака повече от 1h в обратна посока. Прибрах нещата, скръстих ръце и изчаках брат ми да приключи, любувайки се в пълна степен на гледката. След малко включихме челниците (не, че нямаше хич осветление, просто хората да ни виждат по-отдалече и да се пазят) и тръгнахме да слизаме. Малко по-надолу от една наблюдателна площадка се откри страхотна гледка към Моста на свободата. Нямаше как да я пропуснем.
Мостът на свободата вечер
Слязохме от хълма, пресякохме моста и продължихме от другата страна по крайбрежната алея. Вече бяхме доста изморени и на няколко места се налагаше да сядаме по пейките. Започнах да си мисля какво ли ще бъде във Виена и колко сили ще ми останат за Алпите, след като успях да издухам единия двигател още първия ден. След като нашите се обаждаха още няколко пъти накрая успяхме да ги намерим в един ресторант близо до хотела. Хапнахме хубаво. Лошото е, че вече не си спомням точно какво беше (абе някаква риба със сос от кокос и нещо друго, ама какво…). За първи път не съм категоричен по въпроса за яденето (при все че до скоро помнех и най-малките детайли от всяко ходене), което почва леко да ме плаши. Сигурно историите ми са станали повечко и вече трябва да си водя записки на място. 🙂 Сложихме и началото на бирения фест, който щеше да става все по-сериозен с приближаването ни до немските традиции. Накрая се прибрахме, за да поспим малко, защото на следващия ден ни чакаше съчетана обиколка на две от най-красивите европейски столици – Будапеща и Виена.
← Под полите на Тодорка	3-ти март на Шипка →	Вашият коментар Отказ	Въведете коментара си тук…