"Кула от лъжи" от Виктор Стоянов -
от immaggie 24.07.2020
Опитът ми с криминалния жанр се изчерпва с два-три романа на Агата Кристи и малко Шерлок Холмс. Тоест, почти нулев. Затова и “Кула от лъжи” дойде тъкмо на място и тъкмо навреме – винаги е добра идея да да пристъпиш в непривичен жанр като читател, от една страна, от друга – да се оттласнеш от твърде класическите сюжети и да съпреживееш една модерна и конкретна история.
“Кула от лъжи” е точно това – модерен роман, с ясна конкретика на мястото и времето, с героите на днешния (и вчерашния) ден.
Личи си, че Виктор Стоянов е проучил внимателно всеки аспект от професионалните действия на всеки един от образите, детайлите са педантично и добросъвестно изпипани, няма място за случайни подмятания или стрелба напосоки. Не се разчита на гола интрига. Вложени са мисъл, интелект и писателско усърдие.
Криминалната интрига се завихря около жестокото убийство на уважаван одитор в центъра на София. Оттам насетне не става скучно и за секунда. Романът увлича безапелационно, благодарение на таланта на Виктор Стоянов да изплита истински сложна фабула.
Присъстват архетипните образи от близкото минало – стари ченгета, корумпирани политици, медийният слугинаж, но и младите модерни професионалисти, за които е особено трудно да просперират кариерно в една предварително покварена среда. Властовите механизми са предзададени, баницата е разпределена (и дори изядена), съпротивата изглежда безсмислена. И все пак…
Особено много ми допадна наличието на силни женски образи, интерпретирани модерно и в същото време с необходимия национален контекст. Друго предимство от литературна гледна точка, е че всеки от героите говори на собствен глас. Доколкото съм забелязала, опасността при сюжети с много герои е, репликите им да звучат като казани от един човек, като авторът просто си е разпределил думите между участващите лица. В “Кула от лъжи” има силно индивидуализирани образи, дори и при второстепенните герои като компютърния специалист Стънката, таксиметровия шофьор Рашит или съпругата на убития одитор София Драга.
Виктор Стоянов е създал полифоничен, но мелодичен хор от образите на Прехода и настоящето (ако приемем, че Преходът е свършил), с цялата октоподщина и мерзост на всички нива.
Същевременно писателят много добре е уловил драмата на цяло едно поколение, израснало през 90-те, но обременено от наследството на предишното. “Кула от лъжи” е честната картина на едно общество, в което за моралната принципност и неподкупност се плаща много висока цена.
Няма да преувелича, ако кажа, че този роман проправи за мен пътя към жанра на криминалния трилър – нещо, което не вярвах, че някога ще се случи. Не ми се четат (поне не за момента) скандинавски криминалета с алкохолизирани аутсайдери-всъщност-гениални-детективи и психопатски убийства, извършени от травмирани самотници.
Това, което винаги съм искала, но не съм знаела, че искам, е историята, описана в “Кула от лъжи” – на родна почва, с “наши” хора, с проблематика, която ми е позната. И я получих.
“Полицаи сме, мамо, не милиционери.” – “Имената се менят, хората са си същите.”
“Светът се върти заради тези, дето правят повече от това, което могат.”
contemporarypolitical thriller