германската конституция
Немски конституция, е работил в 1948-1949 двугодишния период. само за Западна Германия, т. е. за държавата в трите западни окупационни зони през 1990 г. тя се превърна в основния закон за цяла Германия. Интеграция на Германска демократична република в Федерална република Германия, извършени 3-ти Октомври, 1990, се извършва чрез прибавяне; GDR изчезна като юридическо, включително и двете международното право, предмет. Имаше доброволно анексиране на ГДР към ФРГ, за да се увеличи населението и територията на последната (включени шест земя). Присъединяването стана въз основа на чл. 23 от Основния закон на Германия е в сила към момента на преразглеждане. Тази статия изброява земята на Германия, се посочва, че "в останалата част на Германия, тя (Основния закон), влиза в сила от датата на присъединяване." В определеното време, е имало и друг правна възможност на обединението на Германия и Германската демократична република. Предлага се по това време в германския Основен закон Чл. 146 предвиди възможността за нова конституция, приета на "свободно решение на германския народ." В резултат на комбиниране на стомана и по-скоро множество изменения в основния закон, който, обаче, като цяло, не се разклаща на духа и принципите.
Първоначалният проект на основния закон на Германия, се получава от комитет на германски експерти по конституционно право в сила въз основа на показания на земя премиери, от своя страна упълномощен от управителите на окупационни зони Западните. Проектът бе обсъден в Съвета за Парламента на депутати, избрани Landtags. Съветът беше извършването на съставни функции монтажни същество като такова не е било, тъй като не е получила разрешението на избирателния орган за извършване на съответната функция. Окончателният проект е приет 8 май 1949 от 59 гласа за 12, и е бил представен за Landtags одобрение. Въпреки Бавария и отхвърли предложения проект, защото е прекалено централизиран характер, това е единственият глас, че не може да повлияе на съдбата на Основния закон, който влезе в сила на 23 май 1949 г.
В основата на акта бяха пуснати конституционна традиция на Германия (Конституция на 1871 г., на Ваймарската конституция от 1919 г.), считат конституционните тенденции между двете световни войни и следвоенния период (например, "рационализация" в апарата на централните държавни органи, по-точно - в техните отношения), уточнява Западната властите окупация.
Основния закон (чл. 20, 28) като Федерална република Германия за законно, федерални, демократичен, републикански и социална държава. Тези определения са намерени в конституциите на други чужди страни. Въпреки това, в Основния закон на Германия, една от първите в Европа, се превърна в отличителен белег на провъзгласяването на концепцията за върховенство на закона. Това правило съществува и в други инструменти (например, в чл. 1 от Конституцията на Испания през 1978 г.), но в Основния закон на Федерална република Германия, че е пълен характер. "Върховенството на закона" - както на основния закон определя Германия и неговата земя (чл.28.), И поради това всички органи и институции, държавни и частни, са длъжни да се подчиняват на закона. Съществуващите органи на конституционен контрол на национално ниво и в щатите следят за спазването на правилата на основния закон.
Вътрешният единството на върховенството на закона в съчетание с признаването на върховенството на международното право; рецепция на международното право във вътрешното става автоматично, тъй като "общите норми на международното право, са неразделна част от федералния закон. Те имат предимство пред законите и директно създава права и задължения за жителите на федералната територия "(ст. 25). Системата интегрира принципите на правовата държава и разделението на властите като цяла - създаването на разграничаване на компетенциите между органите на същото ниво, федерални и държавни, така и вертикално - разпределението на правомощията между федерацията и провинциите. Една от причините за определяне на разделението на властите, близкото минало Германия: извършена масивна и устойчиви беззаконие и репресии по време на фашисткия режим. Безспорно идеологическо значение на концепцията за закон, който се отнася до правната форма на организация и дейност на правителството и въз основа на правото на отношенията си с частни лица.
Конституцията от 1949 г. съдържа доста широк кръг от права и свободи. Тази институция, посветена на първите 20 статии, както и чл. 33, 38, 101, 103 и 104. В допълнение, чл. 97 и 98 се говори за независимостта на съдиите като една от гаранциите за права и свободи. Едно важно правило се съдържа в ал. 3 на чл. 1, като посочва свързващи основните права и свободи, провъзгласени в основния закон, на законодателната, изпълнителната и съдебната власт и провъзгласяват тези права и свободи "пряко приложимото право".
Права и свободи, както и тяхното непосредствено действие, според създателите на този акт, трябва също така да служат като доказателство за съществуването на върховенството на закона. Тази концепция, обаче, се различава значително, най-малко, когато се гледа строго законно, тъй като чл. 18 говори за възможността за дисквалифициране на редица права и свободи. Те могат да бъдат лишени от физически лица, които злоупотребяват със свободата на мнение, свободата на печата, учение, събиране, сдружаване, кореспонденция, собственост или право на убежище ", за да се бори срещу свободните демократични основи на ред." Лишаването на тези права и свободи се определя от размера на лишаването от Федералния конституционен съд по искане на някоя от Бундестага или федералното правителство. Продължителността на санкцията като комплект, наречен от съда; тя не може да бъде по-малко от една година. Въпреки това, практическото прилагане на тази конституционна разпоредба повече от скромен. До края на 80-те години имаше само две жалби до Федералния конституционен съд, и двете бяха отхвърлени. Той призова ограничения на права и свободи е в непосредствена близост и възможността за забрана на политически партии от Конституционния съд, ако "партия в техните цели или поведението на техните привърженици са склонни да причинят вреда на свободна демократична основния ред или да я премахнете, или да застраши Федерална република съществуване" (стр. 2 супени лъжици . 21). Решението за забраната трябва да бъде наложена по искане на Бундестага, Бундесратът или федералното правителство. Ако противоконституционност на политическа партия е признато, то цъфти и е забранено да се възстанови в някаква друга форма. Най-известните случаи в практиката на Конституционния съд започна да се разтвори през октомври 1952 г. и неонацистката партия през август 1956 г. Комунистическата партия на Германия. Размерът на тази статия е в противоречие с Конституцията, залегнал политически плурализъм. Въпреки това, забраната на използването на стандарти, пресъздаващи страна зависи от субектите на обжалване пред Конституционния съд. В частност, през 1968 г., комунистите, образувани Германската комунистическа партия и крайно десните през 1964 г. Националната демократическа партия, която по федералните избори през 1969, не може да се преодолее и пет процента бариера и неговото влияние бързо се избледняват.
Интересно е включването в законодателството на Общността на различни видове спешна законодателство (състояние на напрежение - Член 80-а ;. А състоянието на отбраната - повече от дузина статии от различни писма с общ брой от 115). Въпреки това, тези правила са включени през 1968 г. - по време на периода на "студената война", но тяхното присъствие в акта и има добре определени нюанси, тъй като основната точка на този закон - "отражение на опасността, която заплашва съществуването или свободното демократично основния ред на Федерацията или на един от земя "(стр. 4, чл. 87 а).
Основен закон от 1949 г., установен в Германия, поръчано парламентарна република, в която системата на обществените органи се основава на принципа на разделение на властите. Въпреки, че този принцип не е изрично споменато, неговата тристепенна структура е ясно предположил в разпоредбите на ал. 2, чл. 20 говори за упражняване на власт чрез специални органи законодателни, изпълнителни и съдебни.
Законодателната власт в Германия поверено двукамарен парламент; камери - Бундестага и Бундесрата - имат еднакъв статут (по реда на тяхното образуване, както и размера на мощност). Долната камара - Бундестага се избира за четири години чрез преки избори (половината от членовете в кварталите - по мажоритарната система на относителното мнозинство, половината - в зависимост от партийните листи, представени във всяка земя, според пропорционалната система, а след това като се има предвид разпределението на местата, получена чрез системата за мнозинство). Първоначално той изглежда малко странна процедура за формиране на горната камара, Бундесрата: тя включва членове на правителствата на провинциите. Освен това, всяка земя има редица места от три до шест, в зависимост от броя на живеещо население в нея. Всеки Land може да изпрати най-много членове, колкото са гласовете. Места в Бундесрата се разпространяват с някаква напомпана представителство за малка земя. За членовете на Бундесрата установява принципа съгласи избирателно право, според който представителите на всяка от земята служи един общ глас. Нейните членове имат наложително мандат. Land правителство посочват своите представители как те трябва да гласуват по въпросите. Това разположение на горната камера, обаче, има исторически корени. Германската конституция 1871 в чл. 6 разпределени в мястото на Бундесрата сред темите на империята, така че "всеки член на Съюза. (Всяка държава) може да представи като упълномощен във Федералния съвет, тъй като тя има гласовете, но гласът му може да гласува само за един смисъл."
Ясно е, че появата на членовете Бундесрата на щатските правителства или техни представители, до известна степен, увеличава ефективността на тази камера, в резултат на административна опит на своите членове. Законодателният процес има по-ниска къща предимство в противоречие с Бундесрата (чл. 77-78). Законодателната инициатива принадлежи на членовете на двете камари и правителството. Това прави своите проекти в Бундесрата, които трябва да дадат своите предложения пред Бундестага в рамките на три месеца.
Правомощията на федералния парламент да разшири обхвата на изключителната компетентност на Федерацията, в сферата на компетентност на конкуриращите федерални и щатски правителства, както и въпросите, на които федерацията може да издава общи указания. Това по-скоро широка компетентност, предвидени в основния закон. Закони също водят до увеличаване на бюджетните разходи и да осигурят за нови разходи или да им позволят в бъдеще, то ще бъде прието само със съгласието на федералното правителство. Автокрацията Парламента законодателно инсталиран подкопава възможността за прехвърляне на тези правомощия за правителството - делегирано законодателство.
Елементи на т.нар рационализиран парламентаризъм бяха включени в немската държавна система. Някои функции на отношенията между централната изпълнителна власт и на парламента, за да бъдем точни - с долната камера, имат за цел да се избегне практиката на Ваймарската република, се отличава с политическа нестабилност, и да се примири съществуването на парламентарна режим със стабилна изпълнителна власт. Както във всяка парламентарна република централната изпълнителна власт в Германия двувалентни: той има глава на "слаб" президент и "силна" канцлер. Президентът се избира от Федералното събрание, в това число не са членове на двете камари на парламента, но само един - на дъното, към което се добавя равен брой членове, избрани Landtags. Такава процедура на избори подчертава съществуването на федерална форма на управление. Председателят може да бъде преизбиран само веднъж, и той не е отговорен за действията си като държавен глава. Всички актове на президента, трябва да бъдат заверени от канцлера, с изключение на актовете, свързани с назначаването и освобождаването на федералния канцлер, разтваряне на Бундестага, когато последният не може да избира канцлер (чл. 63), и отправя искане към председателя на федералния канцлер да продължи да прави бизнес до назначаването на негов приемник. Ролята на президента се увеличава, когато Бундестага не е стабилно мнозинство от депутатите, подкрепящи канцлер; ако в долната камера не е партия или коалиция с мнозинство от местата, тогава ролята на председателя на увеличенията, защото самият той има право да номинира канцлера и по този начин да избере посоката на политическото развитие на страната в продължение на няколко години напред.
Средствата за изпълнителен стабилност от основателите на Конституцията избра специалния статут на главата на правителството - канцлерът. Тя получава енергия директно от Бундестага, като е бил избран по предложение на председателя, без дебат. Плътно срокове, посочени в ал. 3 и 4 на чл. 63 от Конституцията за избирането на канцлера и възможно с разпускането на Бундестага, подчертае значението на индивида в системата на изпълнителната власт. Само на федералния канцлер е отговорен към Бундестага; Министрите се назначават и освобождават от федералния президент по предложение на ректора, този факт също така подчертава статута на канцлера.
Друг елемент за гарантиране на стабилността на правителството беше конструктивен вот на недоверие към канцлера, създадена изкуство. 67 от основния закон. Канцлерът може да бъде отстранен от длъжност само с мнозинство от гласовете на Бундестага избирането на негов наследник. Тъй като процедурата е много тромава, движението на недоверие винаги изисква значителна консолидация на опозиционните сили около дадена кандидатура, срещу управляващата канцлер. Разрушителната вот на недоверие, най-често използваните в чужди страни, - "меко" и гъвкава процедура. Ако в резултат на отрицателен вот правителство подаде оставка, след това в такива случаи политическите партии в парламента, винаги има достатъчно място във времето и избор на кандидати за сформирането на ново правителство. Ако председателят, по искане на правителството трябва да разпусне парламента в отговор на разрушителната гласуването, новите избори се провеждат и ние трябва да говорим за формиране на ново правителство с оглед на привеждането в съответствие на политическите сили в страната в момента.
Практическо приложение на института конструктивен вот на не е толкова розова, както се очаква. Стабилността на изпълнителната власт е очевидно, с въвеждането на конструктивен вот на недоверие, но само ако е достатъчно широка подкрепа на канцлера в Бундестага. Но при същите условия и стабилност се осигуряват от въвеждането на разрушителната вот на недоверие. Опитът показва, че когато канцлерът в Бундестага не широка подкрепа за този институт води до политическа криза. От 1949 г., този глас имаше само два случая на прилагане. През 1972 г., на канцлера - социалдемократ Вили Бранд на притежавал само една много малка част от депутатите в Бундестага. 23 апр 1972 Свободна демократическа партия е направила резолюция за конструктивен вот на недоверие, който бе отхвърлен с мнозинство от само два гласа. Канцлерът не може да остане в такова несигурно положение, и да го вдъхнови общите избори в края на същата година, принудени разпускането на процедурата на Бундестага. Бранд повдигна въпроса за отговорността на правителството (член 68 от Конституцията). И настоя, че неговите министри да гласуват срещу правителството; като резултат от 248 членове на Камарата гласува "против" и 233 - "за", което прави възможно да се изисква от президента да разпусне германския Бундестаг и свикани нови избори. През 1982 г. резолюция бе вписан в конструктивен вот на недоверие срещу г-н Schmidt. Свободна демократическа партия заради разногласия по социалните въпроси се премества към страната на ХДС / ХСС. 01 октомври, 1982 256 235 гласа срещу и 4 въздържали се, беше приета резолюцията, и Хелмут Кол, превръщайки се в главата на нова партия от коалицията на ХДС / ХСС и СвДП, наследен на поста канцлер на представител на Социалдемократическата партия. Нестабилността на правителството на Хелмут Кол беше очевидно в този случай, и на 17 декември 1982 г., той поставя въпроса за доверието на основата на чл. 68 от Конституцията, настоявайки, че техните привърженици да се въздържат от гласуване. В резултат на това, Кол е в малцинство (218 гласа на ГСДП, "против" - 8 и 248 въздържали се, депутатите от СвДП и ХДС / ХСС), който отново се оставя да поиска от председателя на страната, за да се разтвори Бундестага и да бъдат свикани нови избори.
Тези два случая на прекратяване на Бундестага, в резултат на конструктивен вот на недоверие и последващата реакция на двете ректори не може да се счита морално оправдани стъпки. Това гласуване не работи добре при относително равни пропорции на управляващите и опозиционните партии в долната камара. Разрушителната вот на недоверие ще бъде по-подходящо в тези случаи. Изглежда, че конструктивен вот на недоверие - само една опростена система на управление на стабилността, която зависи не само от юридически структури, съдържащи се в основния закон, но също така и от политически причини. Най-очевидният зависимостта от сегашната система партия в страната, дисциплинира тези страни. В Германия, най-вече в резултат на пет процента бариера да спечелят места в Бундестага почти изчезна по-малки партии. На политическата сцена остана само ГСДП, CDU / CSU партията и среден мащаб - СвДП, която се превърна в определящ фактор във формирането и поддържането на стабилността на правителството.
Основният закон, установено в Германия федералното форма на териториална структура. Федерацията не възникнат в резултат на споразумението на своите поданици, а защото на задължителните указания на окупационните сили. Въпросът на федерална държава, която не може да бъде предмет на преразглеждане (п. 3, чл. 79). Съгласно чл. 30 "упражняват държавни правомощия и изпълнява задачите на държавните собственост земи, като този Основен закон не предоставя или не позволява друга цел." Но това правило е веднага да се установи в следната статия: ". Федерален закон, имат предимство пред правото на кацане" Юрисдикцията на последното включва области на тяхната изключителна компетентност, не е точно, предвидени в Конституцията и с остатъчен характер (чл. 70), както и обхвата на конкурентни юрисдикцията в случаите, когато федерацията не използва правомощията си в тази област.
В сравнение с по-голямата компетентност на държавите в автономия немски земя САЩ не изглежда толкова значимо. Те включват управление на културата, строителството, местните финанси, образование. Земята има право да сключва международни споразумения (например, през 1965 г., Бавария подписа Конкордат с Ватикана). Изпълнителният орган е земята, на правителството и на премиера (буквално - "министър-председател") съчетава функциите на ръководител на правителството и ръководител на "държавата", т.е., на главата на земята ... Правителството се отчита пред парламента на провинция. Диетите еднокамерен; с изключение на Бавария, в която местния парламент има двукамарен структура. Във всяка земя (с изключение на Шлезвиг-Холщайн), има тяло на конституционен контрол. Земята са достатъчно развити форми на пряка демокрация. Ако федерална конституция предвижда провеждането на референдум само ако териториални промени, земите са разширени конституционни и законодателни референдуми, инициатива на хората за разпускането на, популярен законодателна инициатива Диета.
За развитието на федерацията се характеризира като центробежните и центростремителните тенденции. Сепаратистским устремлениям в отдельных землях противостоит генеральная тенденция к подчинению субъектов федерации центральной власти. Последняя проявляется в расширении полномочий федерации, зафиксированных в Основном законе (расширение сферы конкурирующего законодательства и права на издание “общих предписаний” в конце 60-х — начале 70-х годов); в фактическом расширении полномочий федеральных органов, часто объясняемом необходимостью координации действий центра и мест. Все большее значение приобретает финансовая зависимость земель от центрального Правительства — дотации землям, различные субсидии.