септември 19, 2017, 16:34:20
ЕВРОПЕЙСКА КОНВЕНЦИЯ ЗА ЗАЩИТА НА ПРАВАТА НА ЧОВЕКА И ОСНОВНИТЕ СВОБОДИ « назад напред »
Автор Тема: ЕВРОПЕЙСКА КОНВЕНЦИЯ ЗА ЗАЩИТА НА ПРАВАТА НА ЧОВЕКА И ОСНОВНИТЕ СВОБОДИ (Прочетена 5275 пъти)
« -: декември 22, 2009, 23:10:52 »
Следващ ОСНОВЕН документ -
И ОСНОВНИТЕ СВОБОДИ
http://www.phls.uni-sofia.bg/cult/suvetnaevropa/SE_konvencii_01.html
Re: ЕВРОПЕЙСКА КОНВЕНЦИЯ ЗА ЗАЩИТА НА ПРАВАТА НА ЧОВЕКА И ОСНОВНИТЕ СВОБОДИ
« Отговор #1 -: октомври 02, 2010, 23:58:51 »
http://www.echr.coe.int/NR/rdonlyres/F84D2B7F-0F2E-403B-892F-8CA51C30A8B3/0/BUL_CONV.pdf
« Отговор #2 -: юли 01, 2013, 16:02:56 »
КОНСТИТУЦИОНЕН СЪД НА РЕПУБЛИКА БЪЛГАРИЯ - по темата
ЗА ЗАЩИТА НА ПРАВАТА НА ЧОВЕКА И ОСНОВНИТЕ СВОБОДИ
придружена от Допълнителния протокол и Протоколи № 4, 6 и 7
Измененна с Протокол № 3 от 6 май 1963 г.; Протокол № 5 от 20 януари 1966 г. и Протокол № 8 от 19 март 1985 г.
(Ратифицирана със закон, приет от НС на 31.07.1992 г. - ДВ, бр. 66 от 1992 г. В сила за Република България от 07.09.1992 г.)
(Обн., ДВ, бр. 80 от 02.10.1992 г.; изм. с Протокол № 11, бр. 137 от 20.11.1998 г.)
Текстът на Конвенцията е видоизменен съгласно разпоредбите на Протокол № 3 (ETS № 45), който влезе в сила на 21 септември 1970 г., на Протокол № 5 (ETS № 55), който влезе в сила на 20 декември 1971 г., и на Протокол № 8 (ETS № 118), който влезе в сила на 1 януари 1990 г., и включва също текста на Протокол № 2 (ETS № 44), който, съгласно своя член 5 алинея 3, е интегрална част от Конвенцията от влизането си в сила на 21 септември 1970 г. всички разпоредби, които са били видоизменени или добавени от тези протоколи, се заместват от Протокол № 11 от датата на неговото влизане в сила на 1 ноември 1998 г. От тази дата Протокол № 9 (ETS № 140), който влезе в сила на 1 октомври 1994 г., се отменя.
Правителствата, подписали тази конвенция като членове на Съвета на Европа, вземайки предвид всеобщата декларация за правата на човека, провъзгласена от Общото събрание на Организацията на обединените нации на 10 декември 1948 година; вземайки предвид, че Декларацията има за цел да осигури всеобщото и ефективно признаване и спазване на правата, провъзгласени в нея; имайки предвид, че целта на Съвета на Европа е да се постигне по-голямо единство между неговите членове и че едно от средствата за преследване на тази цел е поддържането и по-нататъшното осъществяване на правата на човека и основните свободи; потвърждавайки отново своята дълбока вяра в тези основни свободи, които представляват фундамент на справедливостта и мира в целия свят и могат по-ефикасно да бъдат осъществени, от една страна, по пътя на действената политическа демокрация, а от друга, чрез общо разбиране и спазване на правата на човека, от които тези свободи зависят; решени, като правителства на европейски страни, които имат общи ценности и общо наследство от политически традиции, идеи, свобода и върховенство на закона, да направят първата крачка към съвместното осъществяване на някои от правата, провъзгласени от всеобщата декларация, се договориха за следното:
1. Правото на живот на всеки се защищава от закона. Никой не може да бъде умишлено лишен от живот, освен в изпълнение на съдебна присъда за извършено престъпление, за което такова наказание е предвидено в закона. 2. Лишаването от живот не се разглежда като противоречащо на разпоредбите на този член, когато то е резултат от употреба на сила, призната за абсолютно необходима: a) при защитата на което и да е лице от незаконно насилие; b) при осъществяването на правомерен арест или при предотвратяване на бягството на лице, законно лишено от свобода; c) при действия, предприети в съответствие със закона за потушаване на бунт или метеж.
1. Никой не може да бъде държан в робство или в принудително подчинение. 2. Никой не може да бъде заставян да извършва принудителен или задължителен труд. 3. За целите на този член не представлява "принудителен или задължителен труд": a) всеки труд, който обикновено е задължителен за лицата, лишени от свобода в съотвествие с член 5 на тази Конвенция, или по време на условно освобождаване от такова лишаване от свобода; b) всяка служба от военен характер или, в страните, където се признава освобождаване от военна служба заради религиозни убеждения, службата, отбивана вместо задължителната военна служба; c) всяка повинност, изпълнявана в случай на извънредно положение или бедствие, застрашаващи съществуването или благосъстоянието на обществото; d) всеки труд или повинност, представляващи елемент от обичайните граждански задължения.
1. всеки има право на свобода и сигурност. Никой не може да бъде лишен от свобода, освен в следните случаи и по реда, предвидени от закона: a) законосъобразно лишаване от свобода по силата на постановена от компетентен съд присъда; b) законосъобразен арест или лишаване от свобода за неизпълнение на законосъобразно съдебно решение или с цел осигуряване на изпълнението на задължение, предписано от закона; c) законосъобразен арест или лишаване от свобода, с цел да се осигури явяване пред компетентния съгласно закона орган по обосновано подозрение за извършено престъпление, или когато задържането обосновано може да се смята за необходимо, за да се попречи на лицето да извърши престъпление или да се укрие, след като е извършило престъпление; d) лишаване от свобода на непълнолетно лице на основата на законосъобразно решение, за да се осигури надзор с възпитателна цел или законосъобразно лишаване от свобода на такова лице, с цел да се осигури неговото явяване пред предвидената в закона институция; e) законосъобразно лишаване от свобода, с цел да се предотврати разпространението на инфекциозни болести, както и на душевноболни лица, алкохолици, наркомани или скитници; f) законосъобразен арест или лишаване от свобода на дадено лице, с цел да се предотврати незаконното му влизане в страната, или на лице, против което се предприемат действия за неговото депортиране или екстрадиране. 2. На всеки арестуван трябва незабавно да бъдат съобщени на разбираем за него език основанията за арестуването му и всички обвинения, които му се предявяват. 3. всеки арестуван или лишен от свобода в съответствие с разпоредбите на т. 1(c) на този член трябва своевременно да бъде изправен пред съдия или пред длъжностно лице, упълномощено от закона да изпълнява съдебни функции, и има право на гледане на неговото дело в разумен срок или на освобождаване преди гледането на неговото дело в съда. Освобождаването може да бъде обусловено от даването на гаранции за явяване в съда. 4. всеки арестуван или лишен от свобода има право да обжалва законосъобразността на своето задържане в съда, който е задължен в кратък срок да се произнесе; в случай че задържането е неправомерно, съдът е длъжен да нареди незабавното освобождаване на задържаното лице. 5. всяко лице, арестувано или лишено от свобода в нарушение на изискванията на този член, има изпълняемо право на обезщетение.
1. всяко лице, при решаването на правен спор относно неговите граждански права и задължения или основателността на каквото и да е наказателно обвинение срещу него, има право на справедливо и публично гледане на неговото дело в разумен срок от независим и безпристрастен съд, създаден в съответствие със закона. Съдебното решение се обявява публично, но пресата и публиката могат да бъдат отстранявани по време на целия или на част от съдебния процес в интерес на нравствеността, обществената и националната сигурност в едно демократично общество, когато това се изисква от интересите на непълнолетните лица или за защита на личния живот на страните по делото или, само в необходимата според съда степен, в случаите, когато поради особени обстоятелства публичността би нанесла вреда на интересите на правосъдието. 2. всяко лице, обвинено в извършване на престъпление, се смята за невинно до доказване на вината му в съответствие със закона. 3. всяко лице, обвинено в извършване на престъпление, има минимум следните права: a) да бъде незабавно и в подробности информирано за характера и причините за обвинението срещу него на разбираем за него език; b) да има достатъчно време и възможности за подготовка на своята защита; c) да се защитава лично или да ползува адвокат по свой избор; ако не разполага със средства за заплащане на адвокат, да му бъде предоставена безплатно служебна защита, когато го изискват интересите на правосъдието; d) да участвува в разпита или да изисква разпит на свидетелите, свидетелствуващи против него, и да изисква призоваването и разпита на свидетелите на защитата да се извършват при същите условия; e) да ползува безплатно услугите на преводач, ако не разбира или не говори езика, използуван в съда.
1. Никой не може да бъде осъден за действие или бездействие, което в момента на неговото извършване не е било квалифицирано като престъпление по националното или международното право. Не може да бъде налагано наказание по-тежко от това, което е било предвидено за съответното престъпление в момента, когато то е било извършено. 2. Този член не изключва съденето и наказването на което и да е лице за действие или бездействие, които в момента на тяхното извършване са представлявали престъпление в съответствие с общите принципи на правото, признати от цивилизованите народи.
1. Всеки има право на неприкосновеност на личния и семейния си живот, на жилището и на тайната на кореспонденцията. 2. Намесата на държавните власти в упражняването на това право е недопустима, освен в случаите, предвидени в закона и необходими в едно демократично общество в интерес на националната и обществената сигурност или на икономическото благосъстояние на страната, за предотвратяване на безредици или престъпления, за защита на здравето и морала или на правата и свободите на другите.
Свобода на мисълта съвестта и религията
1. Всеки има право на свобода на мисълта, съвестта и религията; това право включва свободата на всеки да променя своята религия или убеждения и свободата да изповядва своята религия или убеждения индивидуално или колективно, публично или в частен кръг, чрез богослужение, преподаване, практикуване и спазване на ритуали. 2. Свободата да се изповядват религията или убежденията подлежи само на такива ограничения, които са предвидени от закона и са необходими в едно демократично общество в интерес на обществената сигурност, за защитата на обществения ред, здравето и морала или за защитата на правата и свободите на другите.
1. Всеки има право на свобода на изразяването на мнения. Това право включва свободата на всеки да отстоява своето мнение, да получава и да разпространява информация и идеи без намеса на държавните власти и независимо от държавните граници. Този член не забранява държавите да подлагат на разрешителен режим радиокомпаниите, телевизионните компании и производителите на кинематографична продукция. 2. Упражняването на тези свободи, доколкото е съпроводено със задължения и отговорности, може да бъде обусловено от процедури, условия, ограничения или санкции, които са предвидени от закона и са необходими в едно демократично общество в интерес на националната и обществената сигурност и на териториалната цялост, за предотвратяването на безредици или престъпления, за защитата на здравето и морала, както и на репутацията или правата на другите, за предотвратяване разкриването на информация, получена доверително, или за гарантиране авторитета и безпристрастността на правосъдието.
1. Всеки има право на свобода на мирните събрания и на свободно сдружаване, включително правото да образува и членува в професионални съюзи за защита на своите интереси. 2. Упражняването на това право не подлежи на никакви ограничения, освен на тези, предвидени в закона и необходими в едно демократично общество в интерес на националната или обществената сигурност, за предотвратяване на безредици или престъпления, за защитата на здравето и морала или на правата и свободите на другите. Този член не изключва въвеждането на законни ограничения върху упражняването на тези права от служещите във въоръжените сили, полицията или държавната администрация.
Всеки, чиито права и свободи, провъзгласени в тази Конвенция, са нарушени, има право на ефикасни правни средства за тяхната защита пред съответните национални власти, дори и нарушението да е извършено от лица, действуващи при упражняване на служебни функции.
1. По време на война или на извънредно положение, застрашаващи съществуването на нацията, всяка от високодоговарящите страни може да предприеме действия, освобождаващи я от изпълнението на нейните задължения по тази Конвенция, но строго в пределите на изискванията на положението, при условие че тези действия не са несъвместими с другите й задължения по международното право. 2. На основата на предходната разпоредба не се допуска никакво освобождаване от задълженията по член 2, освен по отношение на смъртта като резултат от правомерни актове на война, както и от задълженията по членове 3, 4 (т. 1) и 7. 3. Всяка от високодоговарящите страни, която се ползува от правото на такова освобождаване, е длъжна да предостави на Генералния секретар на Съвета на Европа пълна информация относно предприетите действия и породилите ги причини. Тя също така е длъжна да информира Генералния секретар на Съвета на Европа за датата на прекратяване на тези действия и на възстановяване прилагането на разпоредбите на тази Конвенция в пълния им обем.
Никоя от разпоредбите на членове 10, 11 и 14 не може да се тълкува като създаваща препятствия за високодоговарящите страни да въвеждат ограничения за политическата дейност на чужденците.
« Отговор #3 -: юли 01, 2013, 16:03:43 »
За да се осигури спазването на задълженията, поети от високодоговарящите страни по силата на конвенцията и протоколите към нея, се създава Европейски съд по правата на човека, наричан по-нататък "съдът". Той е постоянно действащ.
Броят на съдиите в съда е равен на броя на високодоговарящите страни.
1. Съдиите трябва да притежават високи морални качества и да отговарят на условията, изисквани за заемане на висши съдебни длъжности, или да са юристи с призната компетентност. 2. Съдиите участват в работата на съда в лично качество. 3. По време на срока на пълномощията си съдиите не могат да упражняват никаква дейност, несъвместима с изискванията за независимост и безпристрастност или с изискванията за работа на пълен работен ден; всеки въпрос, който възниква във връзка с приложението на тази точка, се решава от съда.
1. Съдиите за всяка високодоговаряща страна се избират от Парламентарната асамблея с мнозинството от подадените гласове по списък от трима кандидати, определени от високодоговарящата страна. 2. Същата процедура се спазва и при попълване състава на съда в случай на присъединяване на нови високодоговарящи страни, а така също при попълване на овакантените места.
1. Съдиите се избират за срок 6 години и подлежат на преизбиране. Обаче срокът на пълномощията на половината от съдиите, избрани при първите избори, изтича след 3 години. 2. Съдиите, срокът на пълномощията на които изтича след първоначалния период от 3 години, се определят по жребий от Генералния секретар на Съвета на Европа веднага след техния избор. 3. С цел да се осигури, доколкото е възможно, подновяване срока на пълномощията на половината от съдиите на всеки три години, Парламентарната асамблея може да реши преди провеждането на поредните избори срокът на пълномощията на един или повече от съдиите, които предстои да бъдат избрани, да не бъде 6 години, но не повече от 9 и не по-малко от 3 години. 4. В случаите, когато се отнася за срока на пълномощията на повече от един съдия и когато Парламентарната асамблея прилага предходната точка, разпределението на сроковете на пълномощията се извършва с теглене на жребий от Генералния секретар на Съвета на Европа веднага след избора. 5. Съдия, избран да замести друг съдия, чийто срок на пълномощията не е изтекъл, заема длъжността до края на срока на пълномощията на своя предшественик. 6. Срокът на пълномощията на съдиите приключва при навършване на 70-годишна възраст. 7. Съдиите изпълняват задълженията си до замяната им. Те обаче продължават да работят по делата, в които вече са участвали.
Съдия не може да бъде освободен от длъжност, освен ако останалите съдии решат с мнозинство от две трети, че е престанал да отговаря на необходимите условия.
Съдът разполага със секретариат, чиито функции и устройство са определени от правилника на съда. Той се подпомага от юридически секретари.
Съдът на свое пленарно заседание: a) избира свой председател и един или двама заместник-председатели за срок от 3 години; те подлежат на преизбиране; b) образува отделения за определен срок; c) избира председателите на отделенията на съда; те подлежат на преизбиране; d) приема правилника на съда; и e) избира секретаря и един или няколко заместник-секретари.
1. За разглеждане на заведените дела съдът заседава в състави от трима съдии, в отделения от 7 съдии и в голямо отделение от седемнадесет съдии. Отделенията на съда образуват състави за определен срок. 2. Съдията, избран от името на държава, страна по спор, е ex officio член на отделението и на голямото отделение; при отсъствие на такъв съдия или ако той не е в състояние да заседава, съответната държава посочва лице, което заседава в качеството на съдия. 3. Голямото отделение включва също председателя на съда, заместник-председателите, председателите на отделения и други съдии, избрани в съответствие с правилника на съда. Когато делото е препратено в голямото отделение на основание чл. 43, никой съдия от отделението, произнесло решението, не може да заседава в голямото отделение, с изключение на председателя на отделението и на съдията, заседавал от името на държавата, страна по спора.
Състав може с единодушно гласуване да обяви за недопустима или да заличи от списъка индивидуална жалба, подадена на основание чл. 34, когато такова заключение може да бъде постановено без допълнително обсъждане. Това заключение е окончателно.
1. Ако не е било постановено никакво заключение на основание чл. 28, дадено отделение се произнася по допустимостта и по съществото на индивидуалните жалби, подадени на основание чл. 34. 2. Дадено отделение се произнася по допустимостта и по съществото на междудържавните жалби, подадени на основание чл. 33. 3. Заключението по допустимостта се постановява отделно, освен ако по изключение съдът постанови друго.
Ако висящо дело в някое от отделенията повдига сериозен въпрос, свързан с тълкуването на конвенцията или на протоколите към нея, или ако решаването на даден въпрос от отделението може да доведе до противоречие с предходно решение на съда, отделението може, преди да е постановило решението, да препрати делото за разглеждане в голямото отделение, освен ако някоя от страните по делото възрази.
Голямото отделение: a) се произнася по жалби, подадени на основание чл. 33 или чл. 34, когато делото му е препратено от отделение на основание чл. 30 или ако му е препратено на основание чл. 43; и b) разглежда молбите за съвещателни мнения, подадени на основание чл. 47.
1. Юрисдикцията на съда се разпростира върху всички въпроси, засягащи тълкуването и прилагането на конвенцията и на протоколите към нея, които са отнесени до него в съответствие с чл. 33, 34 и 47. 2. В случай на спор относно юрисдикцията на съда въпросът се решава от съда.
Всяка високодоговаряща страна може да сезира съда с всяко нарушение на разпоредбите на конвенцията и на протоколите към нея, извършено по нейно мнение от друга високодоговаряща страна.
Съдът може да приема жалби от всяко лице, неправителствена организация или група лица, които твърдят, че са жертва на нарушение от страна на някоя от високодоговарящите страни на правата, провъзгласени в конвенцията или протоколите към нея. Високодоговарящите страни са длъжни да не създават по никакъв начин пречки за ефективното упражняване на това право.
1. Съдът може да разглежда даден случай само след изчерпване на всички вътрешноправни средства за защита в съответствие с общопризнатите норми на международното право и в срок от шест месеца от датата на постановяване на окончателното решение на националната инстанция. 2. Съдът не разглежда индивидуална жалба, подадена на основание чл. 34, която: a) е анонимна; или b) представлява по същество жалба, която вече е разглеждана от съда или в хода на друга процедура за международно разследване или решаване на спорове и не съдържа нова информация. 3. Съдът обявява за недопустима всяка индивидуална жалба, подадена на основание чл. 34, когато счита жалбата за несъвместима с разпоредбите на конвенцията или на протоколите към нея, за явно неоснователна или представляваща злоупотреба с правото на жалба. 4. Съдът отхвърля всяка жалба, която счита за недопустима по силата на този член. Той може да направи това на всеки етап от процедурата.
1. По всяко дело пред отделение или пред голямото отделение всяка високодоговаряща страна, чийто гражданин е жалбоподателят, има право да представи писмени становища и да вземе участие в заседанията. 2. В интерес на правилното протичане на производството председателят на съда може да покани всяка високодоговаряща страна, която не е страна в процеса, или всяко заинтересувано лице, което не е жалбоподател, да представят писмени становища или да участват в заседанията.
1. На всеки етап от процедурата съдът може да реши да заличи жалба от списъка на делата, ако обстоятелствата дават основание да се счита, че: a) жалбоподателят няма намерение повече да я поддържа; или b) въпросът е вече решен; или c) по всяка друга причина, установена от съда, по-нататъшното разглеждане на жалбата е неоправдано. Въпреки това съдът продължава разглеждането на жалбата, ако спазването на правата на човека, гарантирани от конвенцията и протоколите към нея, го налага. 2. Съдът може да реши да включи отново дадена жалба в списъка, ако счете, че обстоятелствата оправдават такова действие.
1. Ако съдът обяви дадена жалба за допустима, той: a) продължава разглеждането на делото с представителите на страните и ако е необходимо, предприема разследване, за чието ефективно осъществяване заинтересуваните държави са длъжни да създадат всички необходими условия; b) се поставя на разположение на заинтересуваните страни с цел да се постигне приятелско решаване на спора при спазване на правата на човека, както те са определени в конвенцията и протоколите към нея. 2. Процедурата, провеждана съгласно точка 1 b, е поверителна.
Ако се постигне приятелско уреждане на спора, съдът заличава делото от списъка чрез решение, което се ограничава до кратко изложение на фактите и на постигнатото споразумение.
1. Заседанието е открито, освен ако поради извънредни обстоятелства съдът реши друго. 2. Подадените в секретариата документи са достъпни за обществеността, освен ако председателят на съда реши друго.
Ако съдът установи, че е имало нарушение на конвенцията или на протоколите към нея и ако вътрешното право на високодоговарящата страна допуска само частично обезщетение за последиците от това нарушение, съдът присъжда, ако това е необходимо, справедливо удовлетворение на потърпевшата страна.
Решенията на отделенията стават окончателни в съответствие с разпоредбите на чл. 44, т. 2.
1. В срок от 3 месеца от датата на решението на отделение всяка страна по делото може, в извънредни случаи, да поиска преразглеждане на делото от голямото отделение. 2. Състав от 5 съдии от голямото отделение приема молбата, ако делото повдига сериозен въпрос, свързан с тълкуването или прилагането на конвенцията или на протоколите към нея, или сериозен проблем с общозначим характер. 3. Ако съставът приеме молбата, голямото отделение се произнася по делото с решение.
1. Решението на голямото отделение е окончателно. 2. Решението на отделение става окончателно: a) когато страните заявят, че няма да поискат делото да бъде преразгледано от голямото отделение; или b) три месеца след постановяване на решението, ако не е поискано преразглеждане на делото от голямото отделение; или c) когато съставът на голямото отделение отхвърли молбата за преразглеждане, подадена на основание чл. 43. 3. Окончателното решение се публикува.
1. Както решенията, така и заключенията, с които жалбите се обявяват за допустими или недопустими, трябва да бъдат мотивирани. 2. Ако решението като цяло или някоя негова част не отразява единодушното мнение на съдиите, всеки от тях има право да излезе с индивидуално мнение.
1. Високодоговарящите страни се задължават да изпълняват окончателните решения на съда по всяко дело, по което те са страна. 2. Окончателното решение на съда се изпраща на Комитета на министрите, който следи за неговото изпълнение.
1. По искане на Комитета на министрите съдът може да дава съвещателни мнения по правни въпроси, отнасящи се до тълкуването на конвенцията и протоколите към нея. 2. Тези мнения не могат да засягат въпроси, отнасящи се до съдържанието или обхвата на правата и свободите, определени в част I на конвенцията и в протоколите към нея, нито какъвто и да е друг въпрос, който би могъл да бъде разгледан от съда или Комитета на министрите в хода на процедура, предвидена от конвенцията. 3. Решението на Комитета на министрите да поиска съвещателно мнение от съда се приема с мнозинството от гласовете на представителите, имащи право да заседават в комитета.
Съдът решава дали искането на Комитета на министрите за съвещателно мнение влиза в рамките на неговата компетенция така както тя е определена в чл. 47.
1. Съвещателното мнение на съда трябва да бъде мотивирано. 2. Ако съвещателното мнение като цяло или някоя негова част не отразява единодушното мнение на съдиите, всеки от тях има право да излезе с индивидуално мнение. 3. Съвещателното мнение на съда се изпраща на Комитета на министрите.
При изпълнение на техните функции съдиите се ползват с привилегиите и имунитетите, предвидени в чл. 40 на Статута на Съвета на Европа и в споразуменията, сключени в изпълнение този член.
Запитвания от Генералния секретар
Всяка от високодоговарящите страни е длъжна да отговори на запитване на Генералния секретар на Съвета на Европа относно начините, по които нейното вътрешно право осигурява ефективното прилагане на която и да е разпоредба на тази конвенция.
Защита на гарантирани права на човека
Никоя разпоредба на тази конвенция не трябва да се тълкува като ограничаваща или накърняваща права или основни свободи на човека, гарантирани в законите на която и да е от високодоговарящите страни или в което и да е споразумение, по което тя е страна.
Никоя разпоредба на тази конвенция не ограничава пълномощията на Комитета на министрите, предоставени му от Статута на Съвета на Европа.
Отказ от други начини за решаване на споровете
Високодоговарящите страни се съгласяват, че освен по силата на специални споразумения те няма да се ползват от други действащи договори, споразумения или декларации с цел чрез разглеждане на жалба да подчинят спор относно тълкуването или прилагането на тази конвенция на други процедури за решаване на спорове освен предвидените в тази конвенция.
1. При ратификацията или по всяко време след това всяка държава може да декларира чрез уведомление до Генералния секретар на Съвета на Европа, че при условията на т. 4 на този член действието на тази конвенция се разпростира върху всички или върху някои от териториите, за международните отношения на които тя носи отговорност. 2. Разпространението на действието на конвенцията върху териториите, посочени в уведомлението, влиза в сила тридесет дни след получаването му от Генералния секретар на Съвета на Европа. 3. Разпоредбите на тази конвенция ще се прилагат на тези територии с дължимото уважение към местните изисквания. 4. Всяка държава, направила декларация в съответствие с т. 1 на този член, може по всяко време след това да декларира по отношение на една или няколко територии, за които се отнася декларацията, че признава компетенцията на Съда да получава жалби от лица, неправителствени организации или групи лица както е предвидено в чл. 34 на тази конвенция.
1. Всяка държава може при подписването на тази конвенция или при депозирането на ратификационния си документ да направи резерва по отношение на някоя от разпоредбите на конвенцията дотолкова, доколкото закон, действащ в този момент на нейна територия, не съответства на тази разпоредба. Не се допускат резерви от общ характер по силата на този член. 2. Всяка резерва, направена в съответствие с този член, трябва да съдържа кратко изложение на съответния закон.
1. Високодоговаряща страна може да денонсира тази конвенция само след изтичането на пет години от датата на влизане в сила на конвенцията по отношение на нея и с писмено предизвестие от шест месеца, адресирано до Генералния секретар на Съвета на Европа, който уведомява за това другите високодоговарящи страни. 2. Това денонсиране не освобождава съответната високодоговаряща страна от задълженията й по тази конвенция по отношение на всеки акт, който може да представлява нарушение на тези задължения и който би могъл да бъде осъществен до момента на влизане в сила на денонсирането на конвенцията. 3. Всяка високодоговаряща страна, която престава да бъде член на Съвета на Европа, престава да бъде страна по тази конвенция при същите условия. 4. Конвенцията може да бъде денонсирана в съответствие с разпоредбите на предходните точки по отношение на всяка територия, върху която нейното действие е било разпространено по силата на чл. 56.
1. Тази конвенция е открита за подписване от членовете на Съвета на Европа. Тя подлежи на ратифициране. Ратификационните документи се депозират при Генералния секретар на Съвета на Европа. 2. Тази конвенция влиза в сила след депозирането на десет ратификационни документа. 3. По отношение на държавите, които ратифицират конвенцията след нейното влизане в сила, тя влиза в сила в деня на депозиране на техния ратификационен документ. 4. Генералният секретар на Съвета на Европа информира всички членове на Съвета на Европа за влизането на конвенцията в сила, за имената на високодоговарящите страни, които са я ратифицирали, и за всяко следващо депозиране на ратификационен документ.
Съставена в Рим на четвъртия ден на ноември 1950 година на английски и френски език, като и двата текста имат еднаква сила, в единствен екземпляр, който остава на съхранение в архивите на Съвета на Европа. Генералният секретар изпраща заверени копия на всяка от държавите, подписали тази Конвенция.
« Отговор #4 -: юли 01, 2013, 16:05:38 »
(Ратифициран със закон, приет от НС на 31 юли 1992 г. - ДВ, бр. 66 от 1992 г. В сила за Република България от 7 септември 1992 г.)
(Обн., ДВ, бр. 80 от 02.10.1992 г.; изм. и доп., бр. 137 от 1998 г.; попр., бр. 97 от 09.11.1999 г.)
Правителствата, подписали този протокол като членове на Съвета на Европа, решени да предприемат действия за осигуряването на колективни гаранции за някои други права и свободи освен включените вече в част I на Конвенцията за защита на правата на човека и основните свободи, подписана в Рим на 4 ноември 1950 г. (по-нататък наричана "конвенцията"), се договориха за следното:
Всяко физическо или юридическо лице има право мирно да се ползва от своята собственост. Никой не може да бъде лишен от своята собственост освен в интерес на обществото и съгласно условията, предвидени в закона и в общите принципи на международното право. Предходните разпоредби не накърняват по никакъв начин правото на държавите да въвеждат такива закони, каквито счетат за необходими за осъществяването на контрол върху ползването на собствеността в съответствие с общия интерес или за осигуряване на плащането на данъци или други постъпления или глоби.
При подписването или ратификацията на този протокол или по всяко време след това всяка високодоговаряща страна може да изпрати на Генералния секретар на Съвета на Европа декларация, установяваща степента, в която тази страна се задължава да прилага разпоредбите на този протокол по отношение на посочените в декларацията територии, за международните отношения на които тя носи отговорност. Всяка високодоговаряща страна, изпратила декларация в съответствие с предходната точка, може впоследствие да изпрати нова декларация, изменяща условията на всяка предходна декларация или прекратяваща прилагането на разпоредбите на този протокол по отношение на която и да е територия. (Изм. - ДВ, бр. 137 от 1998 г.) Декларация, направена в съответствие с този член, се счита за направена в съответствие с чл. 56, т. 1 на конвенцията.
Този протокол е открит за подписване от членовете на Съвета на Европа, подписали конвенцията; той подлежи на ратификация, която може да бъде осъществена едновременно с ратификацията на конвенцията или след това. Той влиза в сила след депозирането на десетия ратификационен документ. По отношение на всяка държава, която го ратифицира след влизането му в сила, протоколът влиза в сила в деня на депозиране на нейния ратификационен документ. Ратификационните документи се депозират при Генералния секретар на Съвета на Европа, който съобщава на всички членове на съвета имената на държавите, които са ратифицирали протокола. Съставен в Париж на 20 март 1952 г. на английски и френски език, като и двата текста имат еднаква сила, в един екземпляр, който остава на съхранение в архивите на Съвета на Европа. Генералният секретар изпраща заверени копия от него на всяко от подписалите правителства.
към Конвенцията за защита на правата на човека
относно признаването на някои права и свободи, освен вече провъзгласените в Конвенцията и в Първия протокол
(Ратифициран със закон, приет от Народното събрание на 12 октомври 1992 г. - ДВ, бр. 87 от 24.10.2000 г. В сила за Република България от 24.10.2000 г.)
(Обн., ДВ, бр. 80 от 02.10.1992 г.; изм. и доп., бр. 137 от 20.11.1998 г.; попр., бр. 97 от 09.11.1999 г.)
Правителствата, подписали този Протокол, членове на Съвета на Европа, решени да предприемат действия за осигуряването на колективни гаранции за някои други права и свободи, освен включените вече в Част I на Конвенцията за защита на правата на човека и основните свободи, подписана в Рим на 4 ноември 1950 г. (по-нататък наричана "Конвенцията") и в членове 1-3 на Първия протокол към Конвенцията, подписан в Париж на 20 март 1952 г. , Се договориха за следното:
Забрана за лишаване от свобода за дълг
1. Всеки, който се намира на законно основание на територията на дадена държава, има право свободно да се придвижва и свободно да избира своето местоживеене в пределите на тази територия. 2. Всеки е свободен да напусне пределите на всяка държава, включително и на своята. 3. Упражняването на това право не подлежи на никакви ограничения, освен на тези, предвидени в закона и необходими в едно демократично общество в интерес на националната или обществената сигурност, за поддържане на обществения ред, за предотвратяване на престъпления, за защитата на здравето и морала или правата и свободите на другите. 4. Правата, признати в т. 1, могат да бъдат също така предмет на ограничения в определени зони. Ограниченията трябва да са въведени в съответствие със закона и оправдани от гледна точка на общия интерес в едно демократично общество.
1. Никой не може да бъде експулсиран по силата на индивидуални или колективни мерки от територията на държавата, на която е гражданин. 2. Никой не може да бъде лишен от правото да влезе на територията на държавата, на която е гражданин.
1. При подписването или ратификацията на този Протокол или по всяко време след това всяка Високодоговаряща се страна може да изпрати на Генералния секретар на Съвета на Европа декларация, установяваща степента, в която тази страна се задължава да прилага разпоредбите на този Протокол по отношение на териториите, за международните отношения на които тя носи отговорност. 2. Всяка Високодоговаряща се страна, изпратила декларация в съответствие с предходната точка, може впоследствие да изпраща нови декларации, изменящи условията на предходните или прекратяващи прилагането на която и да е от разпоредбите на този Протокол по отношение на която и да е територия. 3. (Изм. - ДВ, бр. 137 от 1998 г.) Декларация, направена в съответствие с този член, се счита за направена в съответствие т. 1 на чл. 56 на Конвенцията. 4. Територията на всяка държава, по отношение на която Протоколът се прилага по силата на ратификация или приемане, и всяка територия, по отношение на която Протоколът се прилага по силата на декларация, направена от съответната държава съгласно този член, се считат за отделни територии за целите на употребата на термина "територия на дадена държава" в членове 2 и 3. 5. (Нова - ДВ, бр. 137 от 1998 г.) Всяка държава, направила декларация в съответствие с т. 1 или т. 2 на този член, може по всяко време след това да декларира по отношение на една или няколко територии, за които се отнася декларацията, че признава компетенцията на съда да получава жалби от лица, неправителствени организации или групи лица, както е предвидено в чл. 34 на конвенцията, във връзка с всички или някои от чл. от 1 до 4 на този протокол.
1. Високодоговарящите се страни считат разпоредбите на членове 1-5 на този Протокол за допълнителни членове на Конвенцията, и всички останали нейни разпоредби се прилагат като се отчита този факт. 2. (Зал. - ДВ, бр. 137 от 1998 г.).
1. Този Протокол е открит за подписване от членовете на Съвета на Европа, подписали Конвенцията; той подлежи на ратификация, която може да бъде осъществена едновременно с ратификацията на Конвенцията или след това. Той влиза в сила след депозирането на петия ратификационен документ. По отношение на държавите, които са ратифицирали Протокола след негово влизане в сила, той влиза в сила в деня на депозиране на техния ратификационен документ. 2. Ратификационните документи се депозират при Генералния секретар на Съвета, на Европа, който информира всички други членове на Съвета за всички държави, които са го ратифицирали. В уверение на което долуподписаните, надлежно упълномощени за това, подписаха този Протокол.
Съставен в Страсбург на 16-ия ден на септември 1963 г. на английски и френски език, като и двата текста имат еднаква сила, в един екземпляр, който остава на съхранение в архивите на Съвета на Европа. Генералният секретар изпраща заверени копия на всяка от подписалите държави.
« Отговор #5 -: юли 01, 2013, 16:06:00 »
относно отмяната на смъртното наказание
(Обн., ДВ, бр. 80 от 02.10.1992 г.; изм. и доп., бр. 137 от 20.11.1998 г.; попр., бр. 97 от 1999 г.)
Държавите - членки на Съвета на Европа, подписали този Протокол към Конвенцията за защита на правата на човека и основните свободи, подписана в Рим на 4 ноември 1950 г. (по-нататък наричана "Конвенцията"), считайки, че еволюцията, осъществена в някои от държавите - членки на Съвета на Европа, е израз на общата тенденция в полза на премахването на смъртното наказание, Се договориха за следното:
Смъртно наказание по време на война
Държавата може да предвижда в своето законодателство смъртно наказание за действия, извършени по време на война или на непосредствена опасност от война; това наказание се прилага само в случаите, определени в закона, и в съответствие с неговите разпоредби. Държавата информира Генералния секретар на Съвета на Европа за съответните разпоредби на законодателството, отнасящо се за смъртното наказание.
Не се допуска освобождаване от изпълнението на задълженията по този Протокол на основание чл. 15 от Конвенцията.
(Изм. - ДВ, бр. 137 от 1998 г.) Не се допускат резерви по отношение на разпоредбите на този Протокол на основание чл. 57 от Конвенцията.
1. При подписване или депозиране на документите си за ратификация, приемане или утвърждаване всяка държава може да посочи териториите, по отношение на които се прилагат разпоредбите на този Протокол. 2. Всяка държава може по всяко време след това чрез декларация, изпратена на Генералния секретар на Съвета на Европа, да разшири действието на този Протокол по отношение на всяка друга територия, посочена в декларацията. Протоколът влиза в сила по отношение на тази територия в първия ден на месеца, който следва датата на получаване от Генералния секретар на съответната декларация. 3. Всяка декларация, направена в съответствие с предходните две точки, може да бъде оттеглена в частта и, засягаща която и да е от посочените в нея територии чрез уведомяване на Генералния секретар. Оттеглянето влиза в сила на първия ден от месеца, който следва датата на получаване от Генералния секретар на съответното уведомление.
Високодоговарящите се страни считат разпоредбите на членове 1 - 5 на този Протокол за допълнителни членове на Конвенцията и всички останали нейни разпоредби се прилагат като се отчита този факт.
Този Протокол е открит за подписване от членовете на Съвета на Европа, подписали Конвенцията; той подлежи на ратификация, приемане или утвърждаване. Държава - членка на Съвета на Европа, не може да ратифицира, приеме или одобри този Протокол, без да е ратифицирала или едновременно с това да ратифицира Конвенцията. Документите за ратификация, приемане или утвърждаване се депозират при Генералния секретар на Съвета на Европа.
1. Този Протокол влиза в сила от първия ден на месеца, който следва датата, на която пет от държавите - членки на Съвета на Европа, ще са станали страни по този Протокол в съответствие с разпоредбите на чл. 7. 2. По отношение на държава-членка, която впоследствие изрази съгласие да стане страна по този Протокол, той влиза в сила на първия ден от месеца, който следва датата на депозиране на документа за ратификация, приемане или утвърждаване.
Генералният секретар на Съвета на Европа информира членовете на Съвета за: а) всяко подписване; b) депозирането на всеки ратификационен документ или документ за приемане или утвърждаване; c) датите на влизане на този Протокол в сила в съответствие с членове 5 и 8; d) всяко друго действие, уведомление или съобщение, имащо отношение към този Протокол. В уверение на което долуподписаните, надлежно упълномощени за това, подписаха този Протокол.
Съставен в Страсбург на 28-ия ден на април 1983 г. на английски и френски език, като и двата текста имат еднаква сила, в един екземпляр, който остава на съхранение в архивите на Съвета на Европа. Генералният секретар изпраща заверени копия на всяка държава - членка на Съвета на Европа.
Държавите - членки на Съвета на Европа, подписали този Протокол, решени да предприемат нови действия за осигуряването на колективни гаранции за някои права и свободи по силата на Конвенцията за защита на правата на човека и основните свободи, подписана в Рим на 4 ноември 1950 г. (по-нататък наричана "Конвенцията"), Се договориха за следното:
Процедурни гаранции в случай на експулсиране на чужденци
1. Чужденец, живеещ постоянно на законно основание на територията на дадена държава, може да бъде експулсиран само по силата на решение, взето съгласно закона, и трябва да има възможност: а) да представи доводи против експулсирането му; b) да бъде проверен неговият случай; c) за тази цел да бъде изслушан от компетентен орган или от едно или няколко лица, назначени от този орган. 2. Чужденец може да бъде експулсиран преди да се възползва от правата, изброени в подточки а, b, и c на този член, когато това е необходимо в интерес на обществения ред или е мотивирано от съображения за национална сигурност.
1. Всяко лице, признато от съда за виновно в извършването на престъпление, има право да обжалва обявяването му за виновно или осъждането му пред висшестоящ съд. Упражняването на това право, включително основанията за това, се урежда от закона. 2. Това право подлежи на изключения, когато се касае за несъществени престъпления, определени от закона, или когато съответното лице е било осъдено в първа инстанция от най-висшия съд в държавата, или е признато за виновно и осъдено в резултат на жалба, подадена срещу неговото освобождаване.
Когато влязла в сила присъда бъде впоследствие отменена или е последвало помилване въз основа на нови или новооткрити обстоятелства, които доказват, че е била допусната съдебна грешка, лицето, изтърпяло наказание в изпълнение на такава присъда, се обезщетява съгласно закона или практиката на съответната държава, освен ако се докаже, че неразкриването навреме на неизвестния факт се дължи изцяло или частично на самия него.
Забрана за повторно осъждане или повторно изтърпяване на наказание
1. Никой не може да бъде съден или наказан от съда на една и съща държава за престъпление, за което вече е бил оправдан или окончателно осъден съгласно закона и наказателната процедура на тази държава. 2. Разпоредбите на предходната точка не представляват пречка за възобновяването на процеса съгласно закона и наказателната процедура на съответната държава, ако има свидетелства за нови факти или новооткрити обстоятелства или за съществен порок на предидущия процес, които са повлияли на неговия изход. 3. Не се допуска освобождаване от изпълнението на задълженията по този Протокол на основание чл. 15 от Конвенцията.
Съпрузите имат равни граждански права и равна гражданско-правна отговорност в отношенията помежду си и с техните деца по отношение на сключването на брака, живота по време на брака и при неговото разтрогване. Този член не представлява пречка държавите да предприемат необходимите мерки за защита на интересите на децата.
1. При подписване или депозиране на документите си за ратификация, приемане или утвърждаване на всяка държава може да посочи територията или териториите, по отношение на които ще действуват разпоредбите на този Протокол, като определи мерките, с помощта на които тя се задължава да осъществява разпоредбите на Протокола на съответната територия или територии. 2. Всяка държава може по всяко време след това чрез декларация, изпратена до Генералния секретар на Съвета на Европа, да разшири действието на този Протокол по отношение на всяка друга територия, посочена в декларацията. Протоколът влиза в сила по отношение на тази територия на първия ден от месеца, който следва изтичането на двумесечен период от датата на получаване от Генералния секретар на съответната декларация. 3. Всяка декларация, направена в съответствие с предходните две точки, може да бъде оттеглена или изменена в частта й, засягаща която и да е от посочените в нея територии чрез уведомяване на Генералния секретар. Оттеглянето или изменението влиза в сила от първия ден от месеца, който следва изтичането на двумесечен период от датата на получаване от Генералния секретар на съответното уведомление. 4. (Изм. - ДВ, бр. 137 от 1998 г.) Декларацията, направена в съответствие с предходните точки, се счита за направена в съответствие с т. 1 на чл. 56 на Конвенцията. 5. Територията на всяка държава, по отношение на която Протоколът се прилага по силата на ратификация, приемане или утвърждаване, и всяка територия, по отношение на която Протоколът се прилага по силата на декларация, направена от тази държава в съответствие с този член, се считат за отделни територии за целите на прилагането на термина "територия на дадена държава" в член 1. 6. (Нова - ДВ, бр. 137 от 1998 г.) Всяка държава, направила декларация в съответствие с т. 1 или т. 2 на този член, може по всяко време след това да декларира по отношение на една или няколко територии, за които се отнася декларацията, че признава компетенцията на съда да получава жалби от лица, неправителствени организации или групи лица, както е предвидено в чл. 34 на конвенцията, във връзка с членове от 1 до 5 на този протокол.
1. Високодоговарящите се страни считат разпоредбите на членове 1 - 6 на този Протокол за допълнителни членове на Конвенцията и всички останали нейни разпоредби се прилагат като се отчита този факт. 2. (Зал. - ДВ, бр. 137 от 1998 г.).
Този Протокол е открит за подписване от членовете на Съвета на Европа, подписали Конвенцията; той подлежи на ратификация, приемане или утвърждаване. Държава - членка на Съвета на Европа, не може да ратифицира, приеме или одобри този Протокол без да е ратифицирала или едновременно с това да ратифицира Конвенцията. Документите за ратификация, приемане или утвърждаване се депозират при Генералния секретар на Съвета на Европа.
1. Този Протокол влиза в сила на първия ден от месеца, който следва изтичането на два месеца от датата, на която седем от държавите - членки на Съвета на Европа ще са станали страни по този Протокол в съответствие с разпоредбите на чл. 8. 2. По отношение на държава-членка, която впоследствие изрази съгласие да стане страна по този Протокол, той влиза в сила в първия ден от месеца, който следва изтичането на два месеца от датата на депозиране на документа за ратификация, приемане или утвърждаване.
Генералният секретар на Съвета на Европа информира членовете на Съвета за: а) всяко подписване; b) депозирането на всеки ратификационен документ или документ за приемане или утвърждаване; c) датите на влизане на този Протокол в сила в съответствие с членове 6 и 9; d) всяко друго действие, уведомление или декларация, имащи отношение към този Протокол. В уверение на което долуподписаните, надлежно упълномощени за това, подписаха този Протокол.
Съставен в Страсбург на 22-ия ден на ноември 1984 г. на английски и френски език, като и двата текста имат еднаква сила, в един екземпляр, който остава на съхранение в архивите на Съвета на Европа. Генералният секретар ще изпрати заверени копия на всяка държава - членка на Съвета на Европа.