Loud Festival 2012, ден първи: Кална баня до Терминал 2
Публикувано на: 2012-06-03
(5) коментарa
Първият ден на Loud Festival 2012 предложи разнообразие от банди, но слаба организация, която помрачи иначе доброто настроение на повечето от посетителите.
Точно 504 километра е разстоянието от София до Каварна, съдейки по пътната карта. При добро стечение на обстоятелствата между пет и шест часа са достатъчни, за да спреш в някоя от тесните улички и десетина минути по-късно да се заемеш с опъването на палатката в тревната площ. Установяването на подобен фест в рамките на столицата със сигурност би спестило дългото пътуване, ако, разбира се, забравим за прословутите софийски задръствания.
Милена обаче има опит в подобни ситуации, смело застава зад волана, изстрелва ни в хиперпространството и докато се усетим, колата е вече паркирана в рамките на специално осигурения за посетителите на Loud Festival безплатен паркинг. Вярно, разстоянието между него и официалния вход не е за пренебрегване, но благодарение на разказите на дамата шофьор за ползите от агресията и нарушаването на добрия тон при подобни мероприятия изобщо не го усещаме. Пропускателният режим към четири следобед е сравнително облекчен, като изключим проверката за нелегално внесена храна. „Вие сега какво, ще вземете сандвичите на фотографа ли?!”, пали се на пункта Милена и в крайна сметка успява да запази собственоръчно приготвената вечеря. „Казах ли ви?”, смигва по пътя надолу тя, а двамата със спътницата Вики едва сдържаме смеха си.
След няколко метра обаче физиономиите ни смръзват, защото в далечината се чуват кански писъци, напомнящи вой на жестоко изтезаван от Светата Инквизиция грешник. След внимателно вслушване успяваме да разпознаем рифовете на AC/DC и бързо достигаме до извода, че това е предварително обявеното в анонсите метъл караоке. Пред шатрата му се е събрала прилична тълпа, сред която зяпачите (с очевидно мазохистични наклонности) са чувствително повече от ентусиастите. Близо до входа е разположен пункт „Информация/Изгубени вещи” с разлепена информация относно срещите с музиканти, които най-чистосърдечно решихме да пропуснем. Нищо лично, просто по-апетитните части на Tristania и Lacuna Coil изглеждат в пъти по-добре през монитора, отколкото на метър разстояние от теб... За сметка на това пред щанда на Wizard, които правят промоция на убийствения нов Kreator и на видно място са поставили копие от последния брой на Про-Рок, има опашка. Официалният фестивален мърч очевидно е твърде скъп за повечето от посетителите, макар че тук-там се мярка някой метълист с тениска на събитието.
Оставяме Милена да изпълнява фотографските си задължения и се насочваме към шопския филиал на превърналия се в нарицателно къмпинг „Пияна свиня”. Освен че по земята се търкалят позачервени екземпляри, около тях обикаля строг на вид охранител, грижещ се за сигурността на летуващите. Отсреща има и място с течаща вода, което в последствие се оказва и изключително важно за желаещите да се спасят от жегата... и не само от нея. Пунктът за събиране на отпадъци стои твърде самотно, за разлика от будката с тоалетна хартия и дамски превръзки.
Малко преди края на последния саундчек се разполагаме на ключова позиция (ключът има общо с една от чисто човешките нужди) от лявата страна на сцената, където намираме сбирка на представители от различни медии. Там е и Мартин от БНТ, както винаги с усмивка до ушите и желание да черпи с бири всички присъстващи около себе си. Тъкмо се възползваме от промоцията и Tristania се появяват на сцената на фона на бурни аплодисменти. Екзотичната кака с микрофона определено хваща окото, но след няколко песни доскучава и решавам да хвърля поглед към крана за бънджи. Тъкмо в този момент от него се мята неясен субект с крясък, който може да бъде с еднакъв успех името на индиански вожд или джудже от приказка на братя Грим.
В очакване на Lacuna Coil изтичвам да презаредя със сок от ечемик и хмел, и докато барманът налива пяна в чашата, палав кърлеж се прехвърля от неокосената трева върху крака ми, опитвайки се да ме направи свой гостоприемник. Естествено, планът му е прекъснат в зародиш и той умира агонизиращ между два нокътя. С нетърпение очаквам да чуя от Cristina Scabbia припева „Към ту ми, към ту ми!” от Trip The Darkness, която редовно си тананикаме по редакционните сбирки, и половин час по-късно италианката успява да ме направи щастлив.
Докато с Вики разбутваме хората с тениски на Metallica, за да си намерим подходящо място за наблюдение на Behemoth, нагазваме до глезените в лепкава тиня, вероятно в следствие на почти постоянния ръмеж и стотиците „разхождащи се” по терена. На някои, особено родители с деца, калта създава значителен дискомфорт, но други видимо се забавляват, устройвайки си боеве в кафявата маса. Поляците успяват да се впишат особено добре в обстановката и докарват позагубената след дамските банди агресия у феновете. Множество гърла прегракват, други си докарват синини и петна по дрехите, но ако някой е очаквал чаено парти с философски разговори за живота, искрено го съжалявам.
От много екстремен метъл човек огладнява, и след кратко съвещание достигаме до извода, че паузата преди Symphony X е перфектен момент да проверим качеството на кетъринга. Или поне правим такъв опит, защото заварваме извиваща се няколко десетки метра опашка от поизнервени вече хора, и под угрозата да станем част от мърморещата гъсеница, предпочитаме да се завърнем на „ключовото” място. По пътя се натъкваме на Pecado, който споделя за 40-минутните си мъки, преди да достигне до заветната варена царевица, а ние, влизайки му в положението, се опитваме да се насладим на китарната виртуозност, идваща откъм сцената. Твърде многото ноти и лошият звук обаче бързо ни разубеждават и решаваме да направим втори опит. За две парчета време (при въпросната банда това не е чак толкова малко) достигаме до заветния павилион, напомнящ повече на училищен стол, и се оборудваме с леко червенеещи отвътре кебапчета. Червенеещи, но пък как се услаждат!
На W.A.S.P. съвсем очаквано 3500-те души са най-разгорещени, но моите очи виждат подобие на една от най-опасните концертни групи през последните десетилетия, с фронтмен, изгубил донякъде харизмата си и гласа си. Избягваме дежурното разнежване, съпътстващо The Idol и Heaven’s Hung In Black, и след края на биса поемаме в индианска нишка с останалите посетители към изхода...
Tristania бяха бандата, получила честта да открие двудневната метъл лудост (и в добрия и в лошия смисъл), която Loud Festival 2012 представляваше. Норвежците свириха с присъщите за откриваща група ентусиазъм и желание да спечелят публиката, като не бихме могли да кажем, че се справиха зле – тълпата се сгъсти, главите се развъртяха и градусът се покачи. Чаровното миньонче Mariangela се справяше повече от прилично, доказвайки, че незаменими хора все пак няма.
Вторият и последен състав за фестивала, открояващ се с нежно присъствие в редиците си, очевидно бе едно от имената с множество фенове сред публиката. Масата вече бе в абсолютно фестивално настроение, тъй като ръцете постоянно бяха във въздуха, летяха коси, а феновете скачаха неуморно, докато Lacuna Coil забиваха парчета като I Don’t Believe In Tomorrow, I Won’t Tell You, Kill The Light, Heaven’s A Lie или Our Truth. Cristina Scabbia и Andrea Ferro се доказаха като обиграни фронтмени и с лекота грабнаха вниманието на феновете, които в отговор им отвръщаха с пеене, бурни аплодисменти и скандирания. Long story short – както казват англичаните – Tristania и Lacuna Coil бяха радост за очите (добре, де – и за ушите) и дадоха обещаващ старт на фестивалните приключения.
Огромното пано на чудовищния Evangelion будеше страхопочитание дори по време на дългия саундчек на ударните, а когато Nergal и тримата му колеги излязоха и удариха тежко с Ov Fire And The Void, публиката буквално подивя. Фронтменът на бандата изобщо не даваше индикация, че дълго време се е борил с коварна болест, а кипеше от енергия и разпръскваше посланието, въздигащо в култ индивидуализма и краха на фалшивите идоли. Макар че наблегнаха на последните си няколко албума с ударни парчета като Conquer All, Christians To The Lions и At The Left Hand Ov God, Behemoth изненадващо ни върнаха в средата на 90-те, изпълнявайки Moonspell Rites от първото си EP. След Slaves Shall Serve, изревана дружно от всички пред сцената, поляците забиха ефектно класиката Chant For Eschaton 2000 и се скриха зад кулисите... За кратко. Докато вървеше изповедта в The Youth Manifesto, от устите на Seth и Orion вече се стичаше кръв, а около главата на Nergal „разцъфна” трънен венец. Финалът постави внушителната Lucifer, която вокалистът изпълни с диаболичния шлем от фотосесиите към последния албум. В самия й край Nergal буквално захвърли китарата си, и преди да каже „Сбогом!” на българската публика, гръмко обеща скорошно завръщане. Единственото, за което мнозина съжаляват, е, че видяха една от най-силните екстремни банди на планетата по светло и за по-малко от час...
Symphony X със сигурност изпъкваха като едно от по-интересните имена в афиша на Loud Festival 2012, като първото им пришествие на българска земя бе чакано с огромно нетърпение от прог феновете у нас. Предпоставките за добро шоу бяха налице – слънцето бе започнало да залязва, бе прохладно, от клипчетата в интернет знаем, че титаните от Джърси мачкат на живо, а последният албум на бандата Iconoclast, от който изпълниха цели пет парчета, бе един от своеобразните върхове в кариерата им. Всичко това обаче бе до голяма степен помрачено от липсата на може би най-важното условие за един гиг на прогресив метъл банда – добрия звук. Не би било пресилено, ако кажем, че Symphony X бяха участниците с най-лошото озвучаване от целия фестивал. Игнорирайки това (ако е възможно), групата изглежда бе във върховна форма – четворката свиреше с прецизността на машина и с неподправен, младежки хъс, а Russell Allen се доказа и като страхотен фронтмен, носещ се като торнадо пред нас, помитайки всичко с гласа си. Както вече казахме, прог величията наблегнаха на последния си албум, като от него изпълниха Iconoclast, End Of Innocence, Dehumanized, Electric Messiah и баладичната When All Is Lost. Погледът назад, за съжаление, бе твърде кратък, но пък качествен – Inferno (Unleash The Fire), Of Sins And Shadows, Eve Of Seduction, The Serpent’s Kiss и Set The World On Fire ознаменуваха края на едно, по същността си страхотно, но силно ощетено откъм звук шоу.
W.A.S.P. отдавна са се доказали като безспорни любимци на българската публика, шестото им гостуване в България е ясно доказателство за това. С известно съжаление обаче трябва да изтъкнем, че шоуто на празнуващия своята тридесетгодишнина на сцена Blackie Lawless и младежите, които са негова „опора” през последните години – Mike Duda, Doug Blair и Mike Dupke не беше с нищо по-различно от, например, последните им три-четири концерта у нас. С изключение на медлито, съставено от Hellion/I Don’t Need No Doctor/Scream Until You Like It, сетлистът не бе променен ни най-малко, като дори песните бяха подредени в същия ред, както и при последния им гиг в столицата през 2010 година. Вярно е, че класики като The Real Me, On Your Knees, Blind In Texas, Wild Child или L.O.V.E. Machine са страхотни концертни резачки, но чувството на дежа ву, което изпитахме, докато Blackie ни разиграваше по време на твърде разтегнатото изпълнение на I Wanna Be Somebody, предизвика някоя и друга нежелана прозявка. Гласът на ексцентричния гигант също не бе в твърде добра форма, но това сякаш не би трябвало да изненадва никого – още при последните гостувания на бандата у нас Doug Blair и Mike Duda поемаха не малка част от вокалните задължения, принципно принадлежащи на Blackie. Споменавайки Doug Blair, няма как да не отбележим, че той може би бе най-голямата атракция на сцената и поддържаше огъня горящ – дали с ефектните си китари, завидните си музикални умения или непрекъснатите, енергични движения по сцената, младият китарист определено е глътката свеж въздух, от която W.A.S.P. имат нужда. Казано накратко, ако сте посетили някое от предишните гостувания на Blackie и компания, а този път сте решили да спестите кинти, не сте пропуснали нищо, което вече не сме виждали. Разбира се, енергията, с която шоуто изобилстваше до самия си край, остава неповторима сама по себе си, но дали това е достатъчна причина, за да се отдадете на едно такова дежа ву преживяване, оставяме на вас да прецените.
Антон Андонов (пътепис, репортажи за Behemoth и втория ден)
Христиан Йовчев (репортаж за първия ден)
Снимки: Милена Радева (банди, фестивална атмосфера), Антон Андонов (фестивална атмосфера), Виктория Цурова (фестивална атмосфера)
кольо - 2012-06-08 14:11:37
Догодина обратно в Каварна стига с тая София.
Иво - 2012-06-06 15:26:33
Няма как да не коментирам, като бях там и аз. Организация - под всякаква критика.Кал до ушите..
Ден първи - Тристания ( без Мортен Веланд ) бяха гола вода - саунд пресечена нула.
Лакуна койл - саунд отново гола вода.
Бехемот - класа , причината да съм доволен от ден първи.
Симфони - време за вечеря - пропуснах ги , както и много други - за опашките пред щанда за храна и бира не коментирам....
Уасп - звук добре - вокали - гола вода в стил "вряк - дупка"
Ден втори - калната яма смърди на прасета и кочина......
- Асфикс - Мартин Ван Друнен - коментарът е излишен - класа
- Мешуга + дъжд като из ведро - як куфеж и чифт обувки по-малко за вокала :)
- тук , мокър до кости, реших да си тръгна - соулфлай са ми пародия , а другите ги бях гледал по няколко пъти вече. А и не ми се лекуваше от пневмония.......
С две думи - не лош концерт, организация гола вода - май не бих повторил.... Добре че бяха няколкото банди (Бехемот, Асфикс....) та да не ме е яд за похарчените пари и изгубеното време.....
Лично мнение. Със здраве.....
Black Adder - 2012-06-04 10:26:53
Благодаря на организаторите за предоставената чудесна възможност за кални бани! Жалко само, че сгодните девойки не си спретнаха mug fight
Тристания са мега зле, за втори път се убеждавам, че тая група без Вибеке (а всъщност и без останалите оригинални членове) е за кофите за разделно събиране на смет. Не знам как определиха новата, че била секси, но от доста разстояние се виждаше тъпкания й с дюнери за*ник и Факултетния й тен.
Лакуна ми харесаха - един вид съживиха малко нещата след толкоз готик депресия и измъчени вокални напъни (Тристания имаха трима "вокали", но за сметка на това никой от тях не можеше да пее). Италианците имаха доста добро сценично присъствие.
SYMPHONY X - ВИРТУОЗНИ ИЗПЪЛНЕНИЯ, НЕВЕРОЯТЕН ГЛАС И СЦЕНИЧНО ПРИСЪСТВИЕ! ВЕЛИКИ!
W.A.S.P. - Блеката е голяма работа. Малко съжалявам, че вече трети концерт слушам един и същи сет, но за сметка на това - много добър.
Pinochet - 2012-06-03 20:00:56
Ти се радвай, че въобще излизаш... доста хора в Чили преди години не си спомниха да са излизали.
Димитър Спасов - 2012-06-03 13:18:15
Ха-ха абсолютно нормално за нашата хубава страна и организатори.Спомням си гостуването на BIG 4 тогава ядохме кебапи от кучешко и мухлясали питки от поне 4 -5 дни ...също и прословутите гривни заради които пропуснах сета на АНТРАКС.Влизаш на стадиона чист ,илизаш ПРАСЕ ...евала.