Славеят и розата | Sahrazada
Тя каза, че ще танцува с мен, ако й донеса червени рози - възкликна младият студент, - но в цялата ми градина няма нито една червена роза! Славеят го чу от гнездото си на дъба, погледна през листата и се зачуди. - Нито една червена роза в цялата ми градина! - възкликна студентът и хубавите му очи се напълниха със сълзи. - Ах, от какви дребни неща зависи щастието!
Аз съм прочел всичко, написано от мъдрите мъже, и зная всичките тайни на философията и въпреки това, поради липсата на една червена роза, животът ми е разбит! - Ето най-после един истински влюбен - каза славеят. - Нощ след нощ съм пял за него, макар и да не го познавах, нощ след нощ съм разказвал за него на звездите и сега го виждам.
Косата му е тъмна като зюмбюлов цвят, а устните - червени като розата, която желае; но от мъка лицето му е станало бледо като слонова кост и скръбта е сложила своя печат на челото му.
- Смъртта е голяма цена за една червена роза - извика славеят, - животът е много скъп за всички. Приятно е да седиш в зелената гора, да гледаш слънцето в неговата колесница от злато и луната в нейната колесница от бисер. Сладък е дъхът на глогината и сладки са сините камбанки, които се таят в долината, и изтравничето, което цъфти по хълмовете. Но все пак любовта е по-силна от живота, а какво представлява сърцето на една птичка, сравнено със сърцето на човека? И той разпери кафявите си крила за полет и се зарея във въздуха. Той се понесе като сянка през градината и като сянка преплува над горичката. Младият студент още лежеше на тревата, където го беше оставил, и сълзите все още не бяха изсъхнали в прекрасните му очи.
Студентът вдигна очи от тревата и се ослуша, но не можа да разбере какво му казваше славеят, защото знаеше само това, което е писано в книгите. Но дъбът разбра и се натъжи, защото много обичаше славея, който си беше свил гнездо в клоните му. - Изпей ми една последна песен - пошушна той. - Много ще ми е самотно, когато ме напуснеш. Тогава славеят запя на дъба и гласът му звучеше като вода, бълболеща от сребърно гърне. Когато той свърши песента си, студентът стана и извади бележник и оловен молив от джоба.
А когато луната изгря на небето, славеят отлетя при розовия храст и опря гърди на един шип. Цяла нощ той пя с гърди, опрени на шипа, и студената кристална луна се наведе надолу и се заслуша. Цяла нощ той пя и шипът се забиваше все по-дълбоко и по-дълбоко в гърдите му и кръвта на неговия живот изтичаше от него. Първо той пееше за раждането на любовта в сърцето на момче и момиче. И върху най-горното клонче на розовия храст разцъфтяваше великолепна роза, листче след листче, както една песен следваше друга.
Бледа беше тя отначало, както мъглата, която виси над реката, бледа като стъпките на утрото и сребриста като крилата на зората. Като отражение на роза в сребърно огледало, като отражение на роза във водна повърхност - такава беше розата, която разцъфтяваше върху най-горното клонче на храста. Но храстът извика на славея да се притисне по-силно към шипа. - Притисни се по-силно, малко славейче - извика храстът, - или денят ще дойде, преди розата да е готова.
И нежна сянка от руменина се разля в листенцата на розата, като руменината по лицето на жениха, когато целува устните на невестата. Ала шипът все още не беше стигнал неговото сърце, затова й сърцето на розата оставаше бяло, защото само кръвта на славей може да обагри сърцето на една роза. И храстът извика на славея да се притисне по-силно към шипа. - Притисни се по-силно, малко славейче - извика храстът, - защото денят ще дойде, преди розата да е готова.
Тогава славеят се притисна по-силно към шипа, шипът допря неговото сърце и жесток пристъп от болка го прониза от глава до крака. Все по-люта и по-люта беше болката и все по-буйна и по-буйна ставаше неговата песен, защото той пееше за любовта, която постига съвършенство чрез смъртта, за любовта, която не умира и в гроба. И великолепната роза стана червена като изгрева на източното небе. Червен бе венецът от листенца и червено като рубин беше сърцето. Но гласът на славея започна да глъхне, крилцата му запляскаха и пелена се спусна пред неговите очи. Все повече глъхнеше песента му и той усети нещо да го задавя в гърлото.
Тогава от него се изтръгна още един сетен изблик на музика. Бялата луна го чу, забрави зората и се спря в небето. Червената роза го чу, потрепера цялата от възторг и разтвори листенца на студения утринен въздух. Ехото го отнесе към синкавите гънки в планините и изтръгна пастирите от техните сънища. Той премина през тръстиките на реката и те предадоха неговия отглас чак до морето. - Виж, виж! - извика храстът. - Розата е вече готова! Но славеят не му отговори, защото лежеше мъртъв във високата трева с шипа в сърцето.
- Я, какъв чуден късмет! - възкликна той. - Ето червена роза! Никога в живота си не съм виждал друга като нея! Тя е тъй хубава, че положително трябва да има дълго латинско име. - И той се наведе й я откъсна. След това си сложи шашката и изтича към дома на професора с розата в ръка. Дъщерята на професора седеше на входа и навиваше синя коприна на чекрък, а нейното кученце лежеше в краката й.
Но момичето се навъси. - Страхувам се, че няма да отива на роклята ми - отвърна то, - пък и племенникът на шамбелана ми изпрати няколко истински скъпоценни камъни, а всеки знае, че скъпоценните камъни струват много повече от цветята.
Млади хора, ако можете да различавате влечението към розите от влечението към шипките, прекрасният Славей ще остане жив, за да ви радва до края на живота ви.
Затова ви моля да прочетете следващите редове.
ОДА ЗА ШИПКАТА
Ако ми трябваше герб поетичен,
нямаше да избера розата.
Защото не я обичам-
пò ми е мила сестра й – грозната.
Градинари за нея не се грижат никога –
ни я режат, нито с пръст я завиват;
посред преспите грее с кичури червеникави,
халите среща зла и бодлива;
тръсне снега с рамене упорити
и вдън гората, сред поле пусто –
не за похвала, не за възхита –
сътвори своето просто изкуство.
Цъфнала шипка!
Весела хубост – душа богата.
Какво, че трае от ден до пладне?
- Розово блесне, викне пчелата
и се остави тихо да падне...
Шипка край пътя. Расте си самичка.
Не я закачай: до кръв се бори.
Не е за ваза – тя е за всички.
Розата почва
от нейния корен.
Много хубаво стихотворение (ода). Мисля си, че винаги когато четем или разказваме приказката на Оскар Уайлд за Славеят и Розата в края трябва да разкажем тази приказка за Шипката. И в двете се съдържа много мъдрост и поука и някак си съвсем естествено се допълват взаимно и същевременно контрастират една на друга.
Много добър избор сте направили за коментари си!