Роден и двете: интерсекс и щастлив - LSB
Ариел Гор разговаря с интерсекс феминистката Хида Вилория относно нейния нов активистки мемоар
Ариел Гор
Когато нарека нещо „активистки мемоар”, аз нямам в предвид, че това е мемоар, хронологично отразяващ нечий активизъм – въпреки, че това може да бъде и така. Това, което имам в предвид е, че създаването и съществуването на самата книга е активизъм. Когато някога заглушен аутсайдерски глас си пробива път в тази форма – книгата – издателската професия се е запазила толкова плътно колонизирана от патриархалността, ние трябва да обърнем внимание.
Хида Вилория написа активистки мемоар. Ако прочетете Роден и двете (Born Both, Hachette Books, 2017), той ще ви въздейства.
Родена интерсекс, в края на 60-те години в семейство на колумбийски лекар и венецуелска бивша учителка, Хида е била регистрирана и отгледана като жена без да бъде подложена на медицински ненужни „нормализиращи” генитални операции – или интерсекс генитално осакатяване.
Разговарях с Хида от нейния/неговия дом в Санта Фе, Ню Мексико, точно след като се беше върнал/а от обиколка за промотиране на новия мемоар.
Ариел Гор: Предполагам, че бихте могли да напишете цяла нова книга около вашето преживяване да пуснете Роден и двете в света. Има ли нещо, което ви изненада?
Хида Вилория: Въпреки, че от дълго време работих много усилено върху тази книга, част от мен се питаше дали светът е наистина готов да реагира положително на тема, която е все още доста неясна и стигматизирана. Все пак дълбоко в себе си аз чувствах, че централните теми от борбата да се намериш, да се обичаш и да прегърнеш части от себе си, които се считат за различни са толкова универсални, че те могат да резонират и говорят на много читатели. Така, че аз съм развълнувана, че хората ще получат посланието и в някои отношения не намирам това за твърде изненадващо, защото мисля, че хората са интроспективни, самоосъзнати и склонни към социална справедливост повече от всякога.
Ариел Гор: Харесва ми начина, по който говорите за връзките с родителите си в книгата. Описвате баща си като най-голямото предизвикателство, но също така му признавате, че е оставил тялото ви по рождение. Можете ли да разкажете за това, което се оказа необикновен избор от страна на родителите ви?
Хида Вилория: Мисля, че в крайна сметка е било просто проява на здрав разум, защото всеки знае, че операцията е рискована, така че защо да рискувате живота на бебето си за козметична процедура? Баща ми беше лекар, така че не можеше да бъде излъган за процедурите. Познавам друг интерсекс активист, чиито баща е също лекар и е избрал да не го подлага на генитални операции. За съжаление повечето родители не са лекари и следват препоръките на лекарите си.
Но не е ли интересно, че някои лекари препоръчват процедури, на които други лекари не биха подложили децата си.
И докато два случая може да не изглеждат много, те са показателни, когато вземете предвид че не е толкова обичайно да сте лекар, още по-малко такъв с интерсекс дете. Мисля, че това просто показва, че лекарите са по-внимателни за защитата на тези, които обичат в сравнение с пациентите, които са всъщност непознати.
Ариел Гор: Когато бях бременна с последното ми дете, тогавашната ми партньорка често казваше, че се надява бебето да се роди интерсекс. След прочитането на книгата ви, аз разбрах какво е искала да каже: Това, че можем да бъдем добри родители за едно интерсекс дете. Има ли повече информация, до която желаете всички бъдещи родители да имат достъп?
Хида Вилория: Съществува много информация достъпна онлайн за вредите от подлагането на интерсекс деца на неконсенсуални операции (без съгласието на оперираният – бел. прев.) и хормони за полови промени. Но много родители, изглежда не я приемат, тъй като дори публично заявяват, че въпреки, че са чули за това, те все още мислят, че ще бъде по-лошо да оставят децата си с непокътнати не-бинарни тела. За мен, това показва, че това от което родителите наистина се нуждаят е да бъдат поставени пред хора, които не са били подложени на тези практики. Да се срещнат и да чуят техните истории, чрез всички възможни средства.
Мислех, че написването на моя мемоар би бил най-добрия начин да покажа на родителите, че е възможно да израснеш като интерсекс личност – без каквото и да е ненужно медицинско лечение – и да бъдеш щастлив и преуспяващ възрастен, който е обичан и обича себе си.
Аз искам родителите да знаят, че интерсекс децата могат да решат за себе си кои са и това да се окаже прекрасно.
Ариел Гор: На този етап от живота си, как определяте джендъра?
Хида Вилория: Мисля, че джендъра е едновременно израз и чувство. Аз определям джендъра като нещо, което идва от вътре ни и е изразен пред света като уникална песен без звук, която всички хора пеят. Ние можем да се опитаме да подражаваме на най-общоприетите, популярни песни, но никога не можем напълно да ги копираме, така че накрая, както писах, всяка песен, като пръстовите ни отпечатъци е оригинал: нашия джендърен отпечатък.
Ариел Гор: В Роден и двете, говорите за начините, по които много транс хора са били много приемащи, когато за първи път откривате интерсекс статуса си и се разкривате, но да бъдеш интерсекс и да бъдеш транс е много различно. Може ли да навлезете в това малко повече? За хората, които точно научават какво означава да бъдеш интерсекс или не-бинарен, мисля че имате някои наистина прости начини да рамкирате нещата.
Хида Вилория: Бях се свързала с много подкрепящи транс хора, които предизвикваха традиционните джендърни стереотипи и това беше чудесно. Имаше и транс хора, от които аз не чувствах подкрепа, защото те не харесваха, че изразявах себе си както по фемининен, така и по маскулинен начин. Никога не ще забравя този момент, когато излязох, изглеждащ като момиче, с рокля и грим, и няколко транс мъже, с които бяхме приятели и които бяха свикнали да изглеждам като момче, напълно ме игнорираха. Спрях един от тях, който винаги ме потупваше сърдечно по гърба, когато ме видеше и казах: „Хей, аз съм Хида, мисля, че не ме разпозна”, а той просто ме погледна и каза: „Не, познах те” и отмина.
Онази нощ, аз осъзнах, че някои транс хора имат техни собствени стриктни правила и критерии за представяне на джендъра и, че аз съм била приета радушно само, защото е изглеждало, че се вписвам в тях. В мига, в който наруших правилата, чрез изразяване на моята фемининност[i], така както и моята маскулинност[ii], аз бях отхвърлен, а това, че те не бяха повече приемащи беше болезнено и вбесяващо. Термините не-бинарен (което означава някой, който не се чувства нито мъж, нито жена, или е и двете) и джендър флуиден (което означава човек, чиято джендърна идентичност и изразяване се променя с течение на времето) все още не съществуваха, но това съм аз и това е, което изразявах и към което някои хора имаха негативно мнение – дори и някои интерсекс хора.
Което ме довежда до един важен момент относно да си не-бинарен: като да си мъж или жена, това не е определено от вашите полови характеристики. Това означава, че не всички не-бинарни хора са интерсекс, нито всички интерсекс хора са не-бинарни.
В действителност, интерсекс хората често повече са притискани от не-интерсекс хората да бъдат маскулинни мъже и фемининни жени – от лекарите, които се опитват да ни вкарат насила в тези идентичности или нашите родители, или и от двете страни – така, че не бива да ни изненадва, че много от нас се идентифицират като мъже или жени.
Днес нещата са много по-добре, но привързаността на хората към вписването в джендърна бинарност мъж/жена все още негативно въздейства на не-бинарните и интерсекс хора. Например, през 2014 г. прочетох една статия за хормонните блокери, в която един транс мъж обясняваше, че независимо колко мъжествен се е чувствал и обличал преди промяната, това винаги е било опровергавано от женствеността на тялото му. Той каза, че това го е накарало да се почувства като „помежду изрод” и други подобни чувства. Помислих си, „Уау, някой от нас са родени или се чувстват помежду, много благодаря”. След това, когато беше попитан за интерсекс хората, интервюираният медицински експерт в стаята, д-р Норман Спак обясни за нас, като за „инциденти на природата”. Всичко, което можех да мисля беше колко болезнено трябва да бъде за родителите на интерсекс и не-бинарни деца, които им позволяват да бъдат които са, да прочетат това.
Това беше фрапантен пример за разликите между транс и интерсекс общности, но е срамно да бъдат изразени по тези вредни начини, защото това е напълно ненужно.
Има място за всички ни да бъдем тези, които сме и да имаме нашите преживявания, без да се отнасяме с неуважение към другите в този процес.
Например, хората, които са бинарни могат да изразят това без да наричат не-бинарните хора „изроди”. Те просто могат да кажат: „Мразех да изглеждам помежду”, което уважава тяхното преживяване без да унижава не-бинарните и интерсекс хората.
Ариел Гор: Какво е най-важно за психолозите и другите специалистите в областта на психичното здраве да схванат за интерсекс и не-бинарните клиенти?
Хида Вилория: Мисля, че най-важното нещо, което психолозите и другите специалистите в областта на психичното здраве трябва да схванат за интерсекс и не-бинарните клиенти е, че има голяма разлика между това да имате психични проблеми поради това, което сте (например, шизофреник) и да имате тези проблеми поради яростните предразсъдъци срещу това, което сте. Например, виждал съм статии, в които интерсекс хората са представени с вродена предразположеност към проблеми с психичното здраве и това се използва, за да се оправдае „корективното” медицинско лечение вместо да се признае, че много от нас страдат от тези проблеми именно, защото сме жертви на тези медицински лечения и други форми на интерфобия (негативни нагласи срещу интерсекс хора). За мен, това е сходно с начина, по който психологията е препоръчвала използването на „целебни” медицински манипулации като електро-шоковата терапия за гей мъже и лесбийки, на които им е било трудно да живеят в заобикалящата ги хомофобска среда.
Мисля, че специалистите в областта на психичното здраве трябва да са наясно, че интерсекс хората, а в по-малка степен и не-бинарните хора, са днес в подобно положение, в което са били гей мъжете и лесбийките преди петдесет години, когато хомосексуалността е била толкова стигматизирана, че е била класифицирана като психическо разстройство.
Понастоящем, да бъдеш интерсекс е класифицирано като медицинско разстройство поради социалните предразсъдъци и понякога съм чувал психолози да се отнасят по този начин – което е вредно за нашата самооценка. Затова мисля, че специалистите в областта на психичното здраве трябва да проверяват себе си, за да бъдат сигурни, че не отразяват настоящите предразсъдъци срещу интерсекс и не-бинарните хора, защото ако го правят, те ще прехвърлят това върху нас с негативно въздействие.
Също така мисля, че специалистите в областта на психичното здраве трябва да признаят, че интернализираната интерфобия е изключително разпространена в интерсекс общността, особено сред мнозинството, което е било засегнато от медицинските процедури в младостта си. Всъщност интернализираната интерфобия в тази група е толкова разпространена, че понякога съм имала специалисти в областта на психичното здраве, които са омаловажавали на моето преживяване или действие, като че ли аз съм странна, защото нямам негативни чувства към себе си и в действителност харесвам да съм интерсекс! Например, веднъж в моя житейски опит, бях радикално неправилно интерпретирана в медицинско списание от двама експерти по интерсекс проблеми, които ме вмъкнаха в група от интерсекс индивиди, които се срамуваха твърде много от телата си, за да имат сексуални връзки. Единият от експертите по късно ми призна, че толкова много от интерсекс хората, с които е работила, са се чувствали зле от себе си, че се била оцъклила, че аз не съм.
Важно е специалистите в областта на психичното здраве да осъзнаят, че онези от нас, които са били подложени на промяна на пола без съгласие имат множество психично здравни проблеми, за разлика от онези от нас, които не са били.
Също така е от критична важност те да признаят, че като цяло, интерсекс хората можем да се чувстваме добре с нашата сексуалност, с нашите тела и с това да бъдем интерсекс, особено когато ни е дадено правото да решаваме сами кои сме. В противен случай ще продължат препоръките за увреждащите „целебни” медицински процедури.
Ариел Гор: Говорите за погрешното схващане, че интерсекс хората не могат да бъдат обичани – и може би не могат да бъдат щастливи. Смятате ли, че много от този страх се изпари? Роден и двете радикално взриви тази представа.
Хида Вилория: Мисля, че страха, че интерсекс децата и бъдещи възрастни ще бъдат не предизвикващи любов е най-големия мотиватор за родителите да подложат на медицински ненужни операции за промяна на пола своите бебета. В някои случаи, самите родители намират своето интерсекс дете за непредизвикващо любов и искат да го направят по-типично мъжко или женско. В края на краищата, всеки родител се надява, че неговото дете ще бъде щастливо и обичано, и имат своите собствени културно наложени идеи за това какво прави някой привлекателен.
В нашето общество се предполага, че човек е или мъж, или жена, така че е естествено родителите да бъдат притеснени, че ако някой е нещо друго няма да бъде приет. Обаче това, която видях от първа ръка е, че хората обичат хора въз основа на това, което са и са готови да приемат много различия, включително хора с тела, които са различни от нашите мъжки и женски норми.
В действителност, дори гинекологът, когото видях наскоро беше шокиран да научи за моя активизъм и, че бебетата са увреждани по тези начини, защото тя забелязала, че моето тяло е различно, но мислеше, че е абсолютно добре.
Ариел Гор: Какви са следващите стъпки за прекратяване на интерсекс невидимостта и потисничеството?
Хида Вилория: Мисля, че следващата стъпка да се сложи край на интерсекс невидимостта е интерсекс хората да се разкрият с хиляди, във всички сегменти на обществото. Видяхме, че хората се включват в общности повече, когато те действително познават хора от тези общности. По този начин ние можем да образоваме всички, което искаме с фактът, че интерсекс хората съществуват – и аз мисля, че това е изключително важно – тъй като, ако хората не знаят, че те познават интерсекс човек, защото повечето от нас живеят в тайна, ние все още оставаме сравнително невидими.
С масовото разкриване на интерсекс хората, също ще се извърви дългия път към прекратяването на потисничеството над тях, защото е много по-лесно да останеш сляп за потисничеството, когато мислиш, че то не засяга някого, когото познаваш. Не всеки е достатъчно смел да се разкрие като член на общност, която е дискриминирана, особено, ако не съществува правна защита от тази дискриминация. Ето защо, основаната от мен организация с нестопанска цел OII-USA, The Intersex Campaign for Equality, работи върху юридическото признаване на джендъра за интерсекс и не-бинарни пълнолетни хора, които желаят това. Едва миналата година, нашия съосновател, Дана Зийм спечели делото за федерално признаване на техния джендър като не-бинарно лице в паспорта си.
Знаем, че за да бъдете защитени от потисничество, вие трябва да сте признати за граждани от закона. Понастоящем има законопроект в Калифорния, който да позволи на гражданите да посочват не-бинарен пол в техните шофьорски свидетелства, но един лекар се противопоставил на това, казвайки: „Не съм съгласен, че това общество е готово за трети пол”.
Готови за нас? Ние винаги сме били тук! Това е все едно да се каже, при откриването на Земята, че не е плоска, че обществото не е готово за кръгла планета – хората са го казали, но здравият разум в признаването на научната реалност в крайна сметка победил.
Лекарите знаят, че сме тук, защото се вдига голяма врява, когато сме открити като бебета, но след това те ни дават операции за смяна на пола и казват, че в действителност ние сме мъже или жени, които просто се нуждаят от определени медицински процедури. Те се опитват да ни накарат да изчезнем, но това няма да стане, защото все повече и повече лекари и родители разбират, че всеки има правото да реши кой е той и все повече от нас се разкриват и искат да бъдат признати за интерсекс.
В крайна сметка, любовта и приемането винаги печелят.
Оригинално заглавие: Born Both: Intersex and Happy, Ariel Gore talks to intersex feminist Hida Viloria about her new activist memoir
Публикувано в Psychology Today на 24 май 2017
Автор: Ariel Gore
Илюстрация: Hida Viloria, psychologytoday.com
[i] Фемининност – женственост
[ii] Маскулинност - мъжественост