Дурмитор – ден първи – Михаил Мухлов
Или приключението започва
Късмета ми работеше.
Когато сутринта телефона ме събуди, с радост забелязах, че за разлика от предната вечер, когато в леглото ме изпрати едно оловно сиво небе, днес ме посрещна синевата на прекрасен ден. По-добре не можеше и да бъде. Облякох предварително подготвените дрехи и отнесох ненужния багаж в Сеата.
Вече бях готов да тръгвам. От друга страна, определено не исках да го направя без закуска. Така че се строих пред кухничката на мята покровителка и тя майчински ми наля кафе и приготви закуска. Хапвах отвън на масите, когато адаша дойде и приседна до мен. Попитах го дали мога да оставя колата при него и получих очаквания положителен отговор. Последва и един очакван въпрос – какви са ми плановете за ходене. Не много стройни, признах си аз. Смятах да мина през Боботов Кук и да спя на Седло, а после както ми дойде. Оказа се, че адаша е бивш планински спасител и взе картата, която разглеждах и която вчера собственоръчно ми бе продал, след което с розов и син текстмаркер начерта един маршрут през цялата планина. То всичко добре, ама той почваше от другата страна… На неизбежния ми въпрос как да стигна, отговори, че такситата карали натам за около 20 евра. Веднага звънна на свой познат (би трябвало да вярвам че е таксиметър), който също така веднага потвърди, че за толкова ще ме закара. Адаша затвори и след кратък размисъл предложи да ме закара за 10 евро, защото имал да прави снимки а и щял да кара още някакви гости натам. Без да се замислям, дали това беше постановка или не се съгласих. Цената ме устройваше, а и маршрута начертан през Дурмитор ми хареса. Единствения негатив бе, че трябваше да изчакам групата да се подготви, събере и тръгне.. Но то не може само активи… все и по някой пасив ще ти влезне…
Тъй като си бях приготвил багажа от предната вечер, просто го взех, оставих ключа и се опънах на припек слънце да чакам останалата част от дружината. В крайна сметка се събрахме и потеглихме.
Деня бе повече от прекрасен. Адаша спираше непрекъснато да прави снимки и аз естествено не оставах по-назад. Та ще споделя една поредица “попътни” фотоси ..
На долната снимка Седло се вижда добре и лесно може да се разбере защо са му дали това име :
Идея нямам какви сили са образували тази планина, но по много странен и красив начин са нагънали пластовете скали. Бях гледал доста снимки, но реалността е много по силна и въздействаща… От този ден ще поместя и много мои.. но те също няма да заменят истината която вижда и усеща окото и душата на човек, когато застане там.
Така постепенно наближихме мястото от което тръгваше моята пътека. По пътя бяхме задминали джипа на рейнджърите, които събираха дневната такса от хората бивакуващи на палатка край пътя. Без да гледа на това, че за транспорта ми взема някакви пари, доста по високи от таксата, адаша се хвърли като лъв да ги изпревари за да ми я спести. Обясни ми, че като набера нагоре те няма да ме гонят за да си я съберат. Скоро след поредния завой забелязах мястото от което трябваше да тръгна.
Реално пътеката тръгва от онази каменна постройка която се забелязва долу в дясно от пътя. До нея имаше и чешма, от която набързо пих вода. Смукалката и бутилката си ги бях напълнил в лагера на хазяина. Той толкова взе присърце избягването на рейнджърите, че вкара джипа по черния път до чешмата, само и само да ме свали по близо до началото на пътеката. Бях му благодарен.
Така че с неговата сърцата помощ скоро започнах бавно и равномерно да набирам височина.
След като изкачих част от склона, се обърнах и направих снимка назад към пътя. Вижда се чешмата и в далечина джипа на адаша, щастливо достигнал асфалтовия път. Вече бях сам.
Тишината и красивата гледка ме обгърнаха. Връхлетя ме тръпката на започващото приключение. Пред мен бе първия двухилядник – връх Пруташ. А това означаваше, че ме очаква доста катерене.
Тук е мястото да се спра за кратко на маркировката. За разлика от нашите планини – тя е само червена. Като цяло пътеките бяха маркирани наскоро и не мога да кажа нищо лошо за начина, по който това беше направено. Основната е с боя по камъните. Има ги подобни на нашите червени ленти, но най честата е кръгче от червена боя попълнено къде с бяла, къде не и с една червена чертичка се показва в каква посока продължава пътеката. Да си призная, много ми допадна и според мен е много практично и удобно.
Постепенно набрах височина и пред ме се откриха красиви гледки към платото и отсрещните планински вериги.
Изкачвайки се към върха, се сблъсках и с още една особеност на пътеките в Дурмитор. Като цяло си бяха стръмни и на места откровено опасни. Особено когато си с тежка раница на гърба. Обезопасяването е оставено в повечето случаи изцяло на ходещия. На няколко места се натъкнах на монтирани метални въжета, които никак не бяха помислени добре и бяха на толкова неудобни места, че не ги ползвах. Изключение прави Боботов Кук на който всички се качват. Там има опънато доста въже. Но около Пруташ делото на катерещите се бе оставено изцяло в техните си ръце, а изкачването започна да става стръмно. Но лошо няма.. Аз го възприех като напълно естествен момент. Който го е страх от мечки, не годи в гора…
На горната снимка ясно се вижда маркировката и от къде минава пътеката. И някъде тук, както се катерих нагоре, леко загубих равновесие и усетих как разбалансираната раница ме “дръпна” назад. Успях да се закрепя, но си дадох сметка, че спирането можеше да бъде на няколко стотин метра надолу. Тази случка ме направи много внимателен през цялото време докато бях в Дурмитор. Пътеките тук са сериозни и човек трябваше да се отнася към тях внимателно и с респект.
С напредването към върха и набирането на височина, гледките ставаха все по величествени.
Откри се и гледка към съседния каньон – реално ръкав (ако мога така да кажа) на каньона на Тара. Моята цел за края на деня беше една хижа близо до горния му край. Сега няма много да го описвам. Ще му отделя много повече време в разказа си за предпоследния ден в тази величествена планина.
За моя радост поддържах сравнително добро темпо въпреки перипетиите и скоро видях върха съвсем близо до себе си. Близо обаче не значеше, че ще мога да изтичам лесничко до него. Пътеката изискваше своето внимание, както вече споменах.
Но човек когато си внимава в краката в крайна сметка стига до желаната цел. Така че отзовал се на върха, свалих раницата, извадих статива и се отдадох на снимане. Естествено, не пропуснах да увековеча и своята скромна персона до пирамидката с указателни табели на върха, след което чинно се записах и в тетрадката скрита в металната кутия. В нея имаше и печат който за спомен пернах и на картата закупена от адаша.
След което отпих вода и се отдадох отново на снимане.
От връх Пруташ ме чакаше единственото ходене в тази планина по било, т.е. ако мога така да се изразя – по равно. Пътеката беше много въздушна и въпреки че на няколко места минаваше през доста тесни участъци, ходенето си беше неподправено удоволствие. По принцип, би трябвало да я мина за около половин час и да стигна до пътеката слизаща в долината към горския дом, но гледката към платото беше пленяваща, а и реално точно скалите около Пруташ са така странно и диво нагънати, че са феерична гледка. Реших, че тук не трябва да се бърза и спирах, седях, гледах, снимах… Още повече че тук се намира и едно от най-сниманите места в Дурмитор а именно – Сарени пасови. Тук природата така странно е нагънала скалните пластове, че е направо като картина на импресионист. Така че и аз се подадох на фотографското изкушение и като резултат сигурно ще се сблъскате поне с няколко снимки на въпросното място…
Та както споменах – да започнем с първата …
Но не само Сарените пасови впечатляваха окото ми … Реално скалите около Пруташ са образувани от пластове изправени във вертикална посока… Когато си на върха не го забелязваш, но когато тръгне човек по билото и погледне върха от страни се изумява. Гледката е повече от спираща дъха. Лично мен ме грабна силно и като се замисля… ходенето по това било беше един от най хубавите ми моменти в Дурмитор.
На следващата снимка се вижда билото или по бих казал ръба по който се движи пътеката от Пруташ. И не е истина колко бавно се влачех по нея едвам потискайки нежеланието си да сляза в долината. И някъде от мястото където снимах се разминах с едни от няколкото човека, които срещнах при ходенето си в планината. Бяха млада двойка. Идея нямам от къде идваха – някъде от прямката към Боботов Кук, най-вероятно, но явно бяха на принципа – бързи еднодневни преходи. Носеха мънички ранички основно явно с вода и някаква дребна храна. И дрехите им бяха оскъдни. Бяха леки и се движеха бързо.
Но колкото и да се влачех… стигнах до мястото, където пътеката тръгваше към долината и туристическия дом, около който смятах да нощувам.
Но преди да тръгна надолу все пак снимах за пореден път Сарени пасови, От тук на заден план се виждаше и връх Боботов кук, който беше моята цел за утре.
И като акцент един почти фронтален фотос на Сарени пасове .. Пусто все натам ми теглеше обектива …
Е.. да.. трябваше вече да тръгвам надолу.. А как не ми се искаше…
Прекрасен ден, прекрасни гледки… Трудно се устоява, но колко и да не ми се искаше трябваше да тръгна по пътеката. А на нея едни туристи се бяха опънали да почиват на припек и като наближих ме изгледаха много, много възмутено, че им развалям рахата …
Както се забелязва на горните снимки, въпросните туристи ме гледаха в очите упорито, неотстъпчиво и след кратък размисъл стигнах до мъдрото решение да взема да ги позаобиколя малко .. Не че нещо, ама .. А даже идея нямах, че щях да имам и нощни сблъсъци с тях … Но за това ще стане дума по-късно…
За сега, заобиколил ги щастливо продължих надолу. Така попаднах на разклона на едни пътеки, по една от която щях да продължа утре.. Ще взема да поместя снимка на обозначенията, за да се има в предвид какво може да се очаква от маркировката тук.
А и табелката за водата бе не по-малко изчерпателна .. Хареса ми ..
Слизайки към линията на по сериозната растителност попаднах на отсечка от пътя с много интересно изветрели камъни.
Поддържайки доброто темпо скоро нагазих по-шарена и широколистна растителност. Есента я бе обагрила много красиво и това радваше сетивата и душата ми ..
И така без да се усетя стигнах до така наречения горски дом. Знаех, че ще спя отвън, някъде около него, така че стигайки там се и поогледах къде да си опна бивак-сака. Имаше удобна полянка в близост, за която и рейнджъра потвърди че няма никакъв проблем. Апропо .. ето това е горския дом. Полянката е в дясно малко след ръба на снимката.
Поговорих с рейнджъра и се разбрахме, че мога да си оставя багажа при него. Беше прекалено рано за да остана на едно място, така че реших да се поразтъпча по един маршрут подсказан от адаша.. Освен това и на картата забелязах че има маркиран път вървящ по ръба на каньона.. И тъй като не видях изобщо стръмно изкачващата се пътека към съседния връх предложена от адаша, реших да се разходя покрай каньона.. А вечерта бе прекрасна.. така че ходех с леко сърце и крака…
Красиво, нали …
Но тъй като следях времето с което разполагам, в един момент осъзнах, че трябва да се връщам. Все пак трябваше да организирам лагер и да си сготвя нещо за вечеря. Така че се обърнах назад, но не издържах на изкушението и направих едно лирично отклонение по пътека вървяща към въпросния връх, белязан от адаша, но от към “задната” му за мен страна. И там в подножието на една пещера видях един див козел. Хубаво и диво животно .. Може да бъде видяно с повечко взиране в долната снимка.
Така слизайки към горския дом, вечерта започна да ме застига.
Без да бързам слизах надолу и скоро видях от високата си позиция двете езера между които се гушеше горския дом.
Когато стигнах до него, за да си взема багажа, рейнджъра видимо подпийнал, бе доста притеснен, че почти съм изчезнал. Успокоих го и вземайки си раницата се заех да си подготвям бивака. Бивак-сака ми бе доста авангарден модел от библар на Black Diamond, но колкото и да бе адванснат, си бе едно доста клаустофобично нещо. Определено предпочитам палатката пред него.. Но да спирам с лирическите отклонения. Скоро бивак-сака бе опънат и неизвестно как успях да напъхам целия си багаж вътре за “възглавница”. Само май обувките щяха да хартисат навън.
Когато свърших тези си действия се оказа, че е почти тъмно и вечерята си я готвих на челник. Хапвайки вкусно, извадих триножника и се запретнах да правя нощна снимка на изгряващата зад хребета луна. Оказа се, че това не е лесна работа.. Със срам публикувам най-добрия си резултат..
Скоро емоциите и умората от изтеклия ден ме победиха и аз се мушнах в спалния си чувал и бивак-сака… Не ми беше студено, така че не навлякох допълнително дрехи, макар че си подготвих полара на удобно място.
И тук би било добре да ви обясня, как съм се събудил на другата сутрин бодър и отпочинал.. ама .. да, ама не …
Събудих се след някой и друг час.. И то от силен и еднозначен звук на хрупане досами ухото ми. Абе.. какво ти досами .. то направо имах чувство , че ми хрупат палатката … пардон бивак-сака ..
Мрачно свалих ципа и се показах до кръста навън… Срещнах тъп вторачен в мен кравешки поглед на не повече от 50 сантиметра от втрещения ми взор. Протегнах се навън и с едната си ръка и добарах камък.. Без да мисля го запокитих към пасящия звяр. Ефекта бе близък до нулевия. Дзвера отстъпи изненадано половин крачка , но после се върна с почти простодушна тъпота и продължи да хрупа тревата на педя от бивак-сака ми. Следващите няколко камъка дадоха много близък до този резултат.. Абе .. какво да ви разправям – нагло животно,
След кратък размисъл се видях принуден да се измъкна навън и да погна нашествениците (те бяха няколко, но другите хрупаха една идея по далеч). Може само да си ме представите по термо бельо, вихрещ се като бога Тор по окъпаната от лунни лъчи поляна и гонещ нагли и безочливи крави, опитващи се да ми изпасат бивак-сака. За моя радост акцията се увенча с успех. Преживните бяха изтласкани към езерото и най-накрая можеше отново да се спи. За колко време бих се запитал аз…
Сега мога да заключа, че този въпрос си беше чисто риторичен. Събудих се по мое мнение сравнително скоро, но кой знае.. Беше ми студено … Почти механично свалих ципа на спалния чувал и навлякох полара. След това се заципих и заспах отново щастливо. Уви.. пак за кратко…
Събудих се от як студ по гърдите и горната част на тялото.. Оказа се че горната част на бивак-сака бе полегнала изцяло върху пухения спален чувал разгонвайки напълно неговата топлоизолация. Абе.. много студено беше… Успях да намеря якето си и го застлах между чувала и бивак-сака.. Много бързо усетих повишаването на температурата и щастливо заспах.
Явно не за кратко, защото следващите усещания ми бяха от настъпващия ден и огряващото ме слънце.
Апропо.. сутринта като излязох от бивак-сака разбрах защо ми е било толкова студено.. Цялата паднала вечерта влага върху него се бе заледила, и така натежала бе накарала иначе добре изолиращия плат да полегне заледен върху спалния ми чувал.. Но хитро го бях неутрализирал с якето си, нали ?
Та така завърши моя първи ден в същинския Дурмитор.
Мартин Методиев on 06.12.2016 at 18:57
Още, Още, Още! Много добри пътеписи! За около седмица прочетох целия сайт.
Аз лично до Черна гора не знам дали ще стигна, но се надявам 2017 да мина Е3 и Е4. Е3 ме отказа на 4тия ден през Юни 2016, но си взех поука, и ще пробвам пак.
Търси се компания!
Михаил Мухлов on 06.12.2016 at 23:40
Много се радвам, че разказчетата ми са ти харесали.
Това, че на Е3 те е откзал на 4-тия ден, да не те притеснява.. То си е било познавателно посягане. Приключенията ти тепърва предстоят.
Между E3 и Е4, моето горещо предпочитание е Е4. Ако повторя някой от българските маршрути това ще е Е4.
Иначе за Дурмитор .. Горещо ти го препоръчвам. Там повече от 4-5 дни нямаш. Пътя с кола е лесен и ясен а и като цена си е близко до тук.
Планината е прекрасна и приключението много хубаво. Аз съм написал и следващия ден, но бедния чака да го редактирам. Надявам се все някога да свърша, че от миналата година има за описване едни 420 км. през Лапландия. Но там… ще видим ..
Така че хвърляй око.. до някоя и друга седмица ще го пусна. Той е и последния силен.. След това следва прибиране до Жабляк и един шматкаджийски ден с колата по обиколния път с няколко часа ходене по каньона от снимките от този ден, в който пишем.
И ти пожелавам много, много интересни ходения и приключения.