Градски Легенди | Берковица | Страница 2
Category Градски Легенди
Тодорините кукли (легенда)
Разказал: Георги Генов
В Северозападния дял на Стара планина между прохода Петрохан и връх Ком са се гушнали три по – малки върха с чудно – приказното име Тодорини кукли . Тази легенда, която ще ви разкажа , беше излъчвана по “Хоризонт“ на БНР , в рубриката “Рано в неделя“ през 2001 година. Тя е една от многото легенди посветени на Тодора. Но аз избрах нея защото , народа – авторът й , я свързва с Берковица. Другите я представят като мома от Спанчевци … Историята я предавам такава , каквато са писали по нея – Геройко Милчев, Симеон Георгиев, Милан Миланов и Цветан Вацев .
Именно историята на Тодора , дава името на тези красиви върхове .
Берковския чорбаджия Тано имал чудно хубава дъщеря Тодора . Чорбаджията бил известен с лошия си нрав, бил пияница, тормозел бедния народ , и най – лошото бил приятел с турците. “Теферичите“, лова и тъмните сделки превел с тиранина на берковско Пашаджика и неговата орда – черкези. За разлика от баща си Тодора била добра и обичлива девойка. Общувала и помагала на бедните . Красотата й била трудно описуема . Тя била сърцето и душата на хорото , тлаките и младежките сбирки. Много младежи от нашия край се борили , кой ще спечели сърцето и любовта й. Тя си имала любим, когото обичала, и на когото се била врекла във вечна обич . Той бил от Гушанци , село близо до Берковица. Казвал се Гено. Това село било известно , че от там бил хайдутина Стефан, в чиято чета Гено бил знаменосец. Тодора знаела ,че баща й никога няма да разреши такъв брак , затова се срещали тайно , и подготвяли бягство в Сърбия. Бягството било уговорено , но първо решили да се венчаят според християнските обичай. За целта минали през Клисурския манастир , където да се венчаят, а войводата Стефан щял да им бъде кум.
От Димитър Манов  Публикувано в Градски Легенди, Природа и Местности, Стари спомени, Фолклор, Фолклор, Бит и Култура
юли 4 2013
Към края на града над Сарая , малко над Неновото и Балканското , имаше ябълкова градина Кирчо Рукето – художник и писател . Той и г-н Карталев , основават и издават берковския печатен орган – вестник “Ком“. В неговата градина виждах за последно ябълки “Златна пармена“. ТКЗС -то изкорени дърветата , и този сорт ябълки изчезнаха … В последните години г-н Пешков се опита да възобнови една берковска традиция – малинарството , но идеята удари на камък . Но основния ми разказ не е за ябълките и малините , а за нещо дребно и незабележимо , но мен много ме развълнува , и ме накара да се замисля за много неща …
Става дума за една самотна дива круша , самонасадила се на мястото на изкоренените ябълки. За радост на хората, които имаха градини на около и туристите минаващи за Синия вир или Ком , тя раждаше сладки – леко тръпчиви круши. Не като тия дето ни предлагат от Гърция и Португалия. Имах истинско приятелство с нея и я приемах като живо същество. Тя ме даряваше с живителна влага през летните горещини, когато се скитах на около. Все се молех , дано не реши някой да я отсече.
От Димитър Манов  Публикувано в Природа, Разкази и Есета, Стари спомени
Йордан Шишков и Иван Стоянов – МИТРОФАН и ДОРМИДОЛСКИ
Повестта „Митрофан и Дормидолски“ Иван Вазов пише в Пловдив през 1881г. В спомените си споменава , че пред очите му се мернали очертанията на “един затънтен градец в северните поли на Балкана“ и “две често срещани там лица, фигури оригинални“. Това били Йордан Шишков и Иван Стоянов, негови помощници, когато бил председател на Окръжния съд в Берковица . И той ги обезсмъртил в повестта си .
Героите в повестта Митрофан Дакито, съдия, и Иван Аспазиевич Дормидолски, адвокат, са простовати хора, които не разбират нито новия живот, нито задълженията си . И понеже са невежи, а заемат важни длъжности, те се мъчат да се покажат, че стоят по-високо от другите, и с това стават смешни .
Иван Стоянов, наричан дядо Иван – заради голямата му брада, е роден в Бистрилица, но отдавна живеел в Берковица. Учил в Молдова и Бесарабия, като се върнал в Берковица и се заел с търговия . При създаването на Окръжния съд го назначили за съдия .
Йордан Шишков /Дакето прасето/ е кореняк берковчанин, влиятелен, полуграмотен , но заможен … Външният му вид бил много смешен – нисък “шкембест“, “тунтарест“, а самомнението му било много високо. Той се смятал едва ли не за “най-окатия“ по онова време в Берковица и останал много обиден, дето дошел за за окръжен съдия “чуждиняк“, а него – уважавания берковчанин , го направили “мирови съдия“ – тоест подчинен на окръжния .
А доколко са били “грамотни“ и тримата за съдии и адвокати личи от историческия факт , че окръжния съдия съди и осъжда на смърт кучето на дядо Михал Първанов, а мировия пък привежда присъдата в изпълнение, и прави смъртен акт на кучето …
Иван Стоянов умрял през 1905 година , а Шишков – две години по – късно, и двамата в Берковица .
По късно Иван Вазов , преработва повестта в драма , която се играе в нашите водещи театри …“ Митрофан и Дормидолски “.
Автор Георги Генов
От Димитър Манов  Публикувано в Видни и Берковчани, Градски Легенди	 Маркиран вазов берковица, герои миртофан и дормидолски, митрофан и дормидолски
104 748 hits