Sellist nähtust nagu refleksi hakati renessansiajal uurima René Descartes ja William Garvey, kes järgisid materialistliku determinismi (tingimuslikkuse ja kaaspõhjuse) maailmavaadet, sealhulgas inimkeha ja hinge. Descartes uskus, et mõned mehhanismid (välised ja sisemised) kontrollivad kogu keha, ja Harvey pani selle teadmised ellu, luues aluse vereringesüsteemi tegevusele. Descartes püüdis isegi kirjeldada kesknärvisüsteemi mehaanilise masina poolest. Ta väitis, et „närvitorud”, mis ulatuvad üle kogu keha lihastesse ja organitesse ning aitavad kontrollida keha, liiguvad inimese ajust eemale.
Kuid tõeline läbimurre reflekside uuringus kuulub loomulikult Sechenovile ja Pavlovile, kes olid esimesed omataolised, et mõelda mis tahes tegevuse füsioloogiliste ja vaimsete aspektide seose võimalikkusele.
Pavlov kirjutas tööd kõrgema närvilise tegevuse kohta, sai loomade ja inimeste konditsioneeritud ja tingimusteta reflekside teooria esivanemaks ning arendas ka rea ​​eksperimente, et tõestada reflekside olemasolu. Väärib märkimist, et nii konditsioneeritud kui ka tingimusteta refleksid on oma olemuselt üks ja sama füsioloogiline protsess, kuid nende mehhanismid on erinevad, millest tulenevad olulised erinevused.
Tingimusteta refleksid
Tingimusteta refleksid on meie poolt pärandina päritud refleksid, s.t. geneetiliselt programmeeritud . Nad on muutumatud ja avalduvad teataval viisil teatud sisemise või väliskeskkonna mõju all. Tingimusteta reflekside põhifunktsioonid on keha kaitse ja kohanemine.
Näide kaitsmata tingimusteta refleksist võib olla ärkamine . Kui kehatemperatuur tõuseb või ajus puudub hapnik, toimib tingimusteta kaitsev refleks - stimuleeritakse diafragma lihaseid, kopse, kõri ja liigendusseadmeid - ja inimene ärkab. Adaptiivne konditsioneerimata refleks säilitab sisekeskkonna püsivuse (homeostaas) teatavates keskkonnatingimustes, näiteks temperatuuri muutuste, atmosfäärirõhu suurenemise / vähenemise jms korral.
Tingimusteta refleksi ja instinkti mõisted on omavahel tihedalt seotud, sest tingimusteta refleksid tagavad inimese põhiliste instinktide toimimise (enesesäilitamise instinkt, paljunemise instinkt jne).
Konditsioneeritud refleksid on indiviidi elu jooksul omandatud refleksid. Neid ei saa geneetiliselt fikseerida ega järeltulijalt pärida - nad on rangelt individuaalsed. Need tekivad seoses teatud asjaoludega ja "kaduvad", kui nad kaovad.
Näiteks suureneb ka süljimine maitsva toidu nägemise või sidrunitele meelde tuletamise korral. Need refleksid tekivad ja kaovad sõltuvalt inimese vajadustest ja vajadustest. Konditsionaalse refleksi moodustamiseks peavad olema täidetud järgmised olulised tingimused:
Vähemalt kahe stiimuli olemasolu (tingimusteta ja neutraalne).
Tingimusteta stiimulil tekkinud erutus peab olema tugevam kui neutraalsest ergutusest.
Stimulite kombinatsiooni tuleb korrata mitu korda.
Esiteks peaks olema konditsioneeritud stiimul ja ainult siis tingimusteta.
Motivatsioon peaks olema kaasatud.
Nii neid kui ka teisi reflekse reguleerib inimese keha psühho-füsioloogiline sfäär.
Nii konditsioneeritud kui ka tingimusteta refleksid on ehitatud refleksi kaare tööle, mis koosneb stiimulist (keha mõjutavast keskkonnategurist), retseptorist, mis võtab vastu stiimuli, kesknärvisüsteemi neuroni ja lõpuks efektori või elundi (lihas, lihas), stiimul. Keti viimane lüli on keha reaktsioon;
Mõlemad refleksitüübid on jaotatud järgmistesse kategooriatesse (alatüübid): retseptori retseptori tüübi järgi (naha, lõhna, visuaalse, introtseptuaalse, kõõluse jms), efektorite poolt, bioloogilise tähtsusega (kaitsev, seedimine, ligikaudne, seksuaalne) mõju kehale (ergastav või pärssiv), refleksi kaare struktuuri (monosünaptiline või polüsünaptiline) keerukuse tõttu, vaevu (seljaaju reflekside või aju reflekside) asukoha järgi.
Tingimusteta refleksid on kaasasündinud ja omandatakse konditsioneeritud refleksid.
Tingimusteta refleksid kuuluvad üksikisikutele ja konditsioneeritud refleksid on igale inimesele rangelt individuaalsed.
Tingimusteta refleksid, mis kaasnevad inimesega kogu elu jooksul, ja konditsioneeritud refleksid võivad siis ilmuda ja kaduda.
Tingimuslikke reflekse kontrollivad keskused asuvad aju kõige sügavamates ja vanimates osades - seljaaju, subkortikaalsete tuumade, ajurünnaku. Konditsioneeritud reflekside reguleerimine toimub ajukoorme abil;
Tingimusteta refleksid tekivad rangelt määratletud retseptorivälja stimuleerimise ajal, samas kui mis tahes retseptorivälja stimuleerimisel võivad esineda konditsioneeritud reflekse.
Samuti tasub öelda, et konditsioneeritud refleksid täidavad põhimõtteliselt signaali funktsiooni, s.t. nad hoiatavad keha võimaliku stiimuli eest, mida ta peab kogema. Tingimusteta refleksid reageerivad ainult juba aktiivsele stiimulile.
Tingimusteta refleksid ja instinktid on seotud madalama närvisüsteemi aktiivsusega ja konditsioneeritud refleksid viitavad kõrgemale närvilisele aktiivsusele, s.t. reguleeritakse ajukoorega.