Siis tuli tühjus - Saatus&Saladused
Iga abielulahutus on võrreldav surmaga. Kaks inimest alustavad sõda. Karjed ja nutt täidavad kooselu sõjatandri.. Raev ja viha paiskub huulilt, mis enne kõnelesid armastusest.
Ma ei taipa, kuidas mõned inimesed suudavad mitu korda lahutada ja kannatada seda piina, mis ametlikule protsetuurile järgneb. Minu meelest on lahutamine nagu raske operatsioon, mille käigus sul mõni kehaosa amputeeritakse. Minule oleks olnud lihtsam, kui mu naine oleks surnud. Oleksin olnud tema haual ja tõesti leinanud. See oleks olnud tunduvalt talutavam kui see hetk, mil istusime teine teisel pool lauda ja nentisime: "Kõik on nüüd meie vahel lõppenud."
Raske oli vaadata oma laste ema teadmisega, et me ei ela igavesti koos. Raske oli öelda hüvasti ja heita kõrvale kogu oma minevik.
Kuidas juhtub nii, et inimesed, kes on armastanud teineteist, olnud nagu üks pool teisest jõuavad sellise julma tõeni, et on nende elus on tehtud pöördumatu viga, nad ei saa enam koos elada. Keegi ei pääse abielulahutusest puutumatult. Lahutus muudab inimesi.
Lahutus algab palju varem
Üks oli kindel. Lahutus ei alga siis, kui üks ütleb teisele: "Ma ei taha enam sinuga koos elada." See algab palju varem, siis, kui tajud abielus olles ränka üksindust.
Abielu lõppemisega kaotasin oma elust terve aasta. Otsisin kontakti inimestega, kes olid ka läbinud lahutamise ränkraske kogemuse. Õhtuti istusime klaasikese taga ja jutustasime kohutavast valust ja vihast.
Püüdsin oma jutukaaslastele lahata oma elu. Vaevalt, et nad mind kuulasid. Neil olid omad probleemid. Rääkisin naisega, kes oli pulmapildid rebinud tükkideks, ämma-äia kingitud nõud killustanud ja kodumasinad haamriga sodiks peksnud. Ma ei tea, kas ta sai kergendust. Rääkisin mehega, kes jättis oma raseda naise sellepärast maha, et kaasa ei olnud küllalt hoolas tema akvaariumielukatega. Kalakased olevat hakanud surema.
Oma kaotuste suurust hindasin alles hiljem. Meil oli peres koer. Ma ei hoolinud eriti koerast, see oli rohkem naise oma. Mul läks rohkem kui aasta koera kommetega leppimisega. Hommikuti, enne kui ärkasin, noolis peni mu nägu.
Jõin, kuni ei tundnud midagi
Nädal pärast lahutamist läksin koju oma riideid ära tooma. Noorem tütar jooksis mulle vastu ja ütles, et koer jäi auto alla ja viidi loomakliinikusse. Sõitsin sinna. Loomaarst näitas mulle pilti koera selgroost. See oli murdunud. Minu käest nõuti allkirja, et luban koera elu lõpetada. Ma ei näinud paberit, vajusin lauale ja nutsin. Mitte ainult koera pärast, vaid oma naise, laste ja purunenud elu pärast. Hinge vaakuv koer limpsis mu nägu.
Andi Kerm