Arvustus. Kibemagus lugu lapse ja vanema suhetest | Kirjandus | ERR
Arvustus. Kibemagus lugu lapse ja vanema suhetest ({{contentCtrl.commentsTotal}})
{{1591014240000 | amCalendar}}
Ollus lehega. Autor/allikas: Ardo Säks
"Retseptiraamat"
Prantsuse toiduajakirjaniku Jacky Durand'i teisest romaanist "Retseptiraamat" küll retsepte ei leia, ent maitseid on teoses varjul rohkem kui näpuotsatäis.
Durand on omajagu salapärane autor ning teavet tema varasemate tegemiste kohta on prantsuse keelt valdamata keeruline leida. Siis ei jää muud üle, kui pea ees teosesse sukelduda. Ühiskonnas, kus enam kui pooled meist on kasvanud ühe vanemaga, tabab romaan valusalt ja sügavalt. "Retseptiraamatu" peategelase Julieni keeruline suhe emotsionaalselt kauge isaga ning igatsus selgitusteta lahkunud ema järele jõuab lugejani kord haiget saanud lapse, kord eluga rahu teinud täiskasvanu pilgu läbi. Ema käega kirja pandud isa retseptide kogust saab peategelase Püha graal, kust ta loodab kadunud vanemad uuesti leida.
Toidu valmistamine ja nautimine nii lähendab peresuhteid, kui lõhub neid. Prantsuse kultuurile harjumuspäraselt, on toit kõige keskmes – iga tüli ja leppimine, armastus ja kurbus, käivad käsikäes maitsete maailmaga. Toidugurmaanil paneb "Retseptiraamat" suu vesistama ning algajal kokandushuvilisel näpud uute retseptide proovimise innust kibelema. Ent maitsvat toitu ei saa olla elukogemuse ja tunnetuseta, sest "hea toit koosneb mälestustest" (lk 159).
Romaani keskmes on kokku, lahku ja üles kasvamine. Jacky Durand näitab imeliselt, milline on maailm ja vanemate suhted lapse perspektiivist. Mälestuste kirjeldused ei ole täiskasvanulikult loogilised, vaid keskenduvad aistingutele, mis võivad sündmuste käigu jaoks olla ebaolulised, aga on lapsele määravad. Tähtsal kohal on lõhnad, maitsed, igapäevased kaadrid isast ajalehte lugemas ja ema salli värv päeval, mil ta lahkus. Eks lapsepõlve mälupildid koosnevadki fragmentidest.
Isa ja poja suhet kujundavad ebakindlus, vaikimine ja soov anda lapsele paremad võimalused, kui endal olid. Nii on teos ajatu ümberjutustust sellest, kuidas oskamatus tundeid väljendada viib südamevalu ja kibestumiseni. Laps tunneb, et vanem ei hooli ning loodab kasvõi vihapurskeid, sest tunneb, et siis tehakse temast vähemalt välja. Õigesti armastama ja ennast väljendama õpib Julien isa asemel pererestorani töötajatelt ja lähituttavatelt ning isiklikest eksimustest. Nõuanne "Rääkige omavahel, kurat võtaks," (lk 148) kulub ära nii teose peategelastele kui paljudele lugejatele.
Ajaloolist ja kultuurilist sügavust lisavad teosele Alžeeria sõja kogemused ning kaugemalt pärit tegelased. Näiteks on Julienile oluliseks mõjutajaks venelannast peretuttav Maria, kes vastandub oma maalähedusega teose tüüpilisele prantsuse naise kuvandile. Maria lõhnab parfüümi asemel kannikeste järele, on lähedases kontaktis loodusega, armastab soojalt, on hooliv ning kallistab palju. Samuti õpetab Vahemere teiselt rannikult pärit Amar peategelasele, kuidas erinevaid rahvuskööke põimida ning toidu läbi maailma avastada. Amari kaudu saavad Julien ja lugeja näha ka seda, mis tähendab olla alatine Teine – võõras nii sünni- kui valitud kodumaal.
Ehk üks huvitavamaid kultuurilisi ristumiskohti on aga isa Henrilt õpitud mõiste mektoub, mis pärineb islami usust. Lihtsaimal kujul tähendab mektoub ettemääratust, ent islami teoloogid ja filosoofid on mõiste üle aastasadu vaielnud. Usundi kohaselt on kogu inimese elu juba emaüsas ette määratud, ent siiski on inimesel teatav vaba voli ja võimalus valikute kaudu saada heaks või halvaks inimeseks. Loomulikult on nii keeruline mõiste teosesse kantud veidi lihtsustatud kujul, ent ilmestab suurepäraselt soovi elu ootamatusi endale veidigi arusaadavamaks muuta.
"Retseptiraamatu" valusaim motiiv on paratamatu hetk, mil lapsest saab vanema hooldaja. Järeltulija eest hoolitsedes näevad vanemad last kasvamas, õppimas, arenemas. Kui laps võtab hooldaja teatepulga üle, saab tema näha kalli vanema hääbumist. Üha harvemaks jäävad selguseviivud ja aina vähem on alles seda inimest, keda armastad. Nii elab ka Henri edasi Julieni mälestustes ning just nendest hea toit koosnebki.
Jacky Durand on valanud "Retseptiraamatusse" rohkelt kibemagusaid tundeid ning värvikaid kirjeldusi Prantsusmaa elust ja toidukultuurist. Tulemuseks omalaadne kujunemisromaan, mis paneb südame äratundmisest kipitama ja ajab sagedamini kui tunnistada tahaksin suu vett jooksma. "Toit, see on lahkus," (lk 66) õpetab Henri, ning teose kaant sulgedes, ei jää muud üle kui nõustuda.