Kunstiministeerium möliseb — Sirp
Kunstiministeerium möliseb
Klassikaraadio saate „Kunstiministeerium” kolumni „Tartu möliseb” üleskirjutus „Tartu möliseb” saate staažikad kuulajad teavad, et traditsiooniliselt on saates olnud väga suur roll ajakirjanumbrite ülevaadetel. Erinevatel asjaoludel, muuhulgas ka takerdumise tõttu teatavasse vormikordusesse, on viimasest ülevaatest möödas juba kaks aastat. Eesti ainsa kujutava kunsti ajakirja KUNST.EE uue numbri ilmumine, eriti olukorras, kus see leiab aset vaid kaks korda aastas, on aga vaieldamatult sündmus, millest rääkida. Vältimaks ülal viidatud vormikordusi, mis minu jaoks perioodilisest väljaandest ülevaate andmisega paratamatult kaasnevad, ei püüa ma alljärgnevalt anda KUNST.EE koondnumbrist (3-4, 2010), ammendavat sisulist ja vormilist ülevaadet, vaid keskendun kahele ajakirjas laiemat käsitlemist leidnud teemale. Esitekst KUNST.EE toimetuse fookusesse seatud kunsti ja majanduse reaalne ja retooriline parallelism, teiseks siinkõneleja isikliku tähelepanu keskmesse nihkunud kunstikriitika eneserefleksioon.
[Müra]
2010. aasta ehk viimase krooniaasta lõpus ilmunud KUNST.EE avab arutlused kapitalistliku rahamaailma ja kunstivälja suhetest. Õigupoolest tahaksin ma Heie Treieri artikli „Moneypulatsioonid” koha pealt üldse vaikida, sest kuklas tuksub hirm kõlada majandusest rääkides sama rumalalt kui enamik meie raadioeetris kõlavaid ajakirjanikke, kui nad hakkavad kõnelema kultuurist. Orienteerudes küll poliitika ja mingis ulatuses ka majanduse küsimustes, satuvad head kolleegid kunstiküsimustega kokku puutudes tõelisesse kimbatusse, kuid lootes oma professionaalsetele oskustele ehk võimele rääkida veenvalt enam-vähem millest iganes – enesekindlus, mis lähtub asjaolust, et asjatundliku arvamise formaalsed standardid on ajakirjandus ise kehtestanud –, hakatakse argumenteerima „tavamõistuse” positsioonilt. Tundmata aga kunstiajalugu ja kaasaegse kunstivälja mehhanisme, on nende arutluskäikude sisuline tase paraku allapoole arvestust. Eriti kirkalt on endiselt meeles Kristina Normani „Kuldsõduri” projekti meediakajastus. [—]
Heie Treieri artikkel „Moneypulatsioon” tutvustab põgusalt rahaturu arenguid läinud sajandil ja otsib kompamisi paralleele kunstiväljaga, lähtudes sealjuures baasi ja pealisehituse printsiibist. Ma tsiteerin: „Nimelt kui kujutleda 20. sajandi läänemaailmas kaht paralleelset telge – üks kunsti- või laiemalt kultuuritelg ning teine finantstelg –, siis tõepoolest järgnesid rahanduses toimunud murrangutele peatselt murrangud ka kultuuris ja kunstimaailmas. Mulle tundub, et rahanduses/ panganduses toimuvat võiks pidada üheks meie ajastu dominandiks ja võimalikuks võtmeks, et mõista 20. sajandi teise poole debatte, kui mitte lausa „kaklusi” modernistide ja postmodernistide vahel, mis on vahelduva eduga toimunud filosoofias, kunstis ja kultuuris väga laialdaselt. [—] Kui asetada finantstelje kõrvale kunstitelg, näeme, et üks osa lääne ja eriti USA kunstimaailmast on võnkunud peaaegu sünkroonis finantsmaailma sündmustega. 1970. aastatel tõusis esile postmodernistlik arhitektuur, mille vormikeel hakkas järsku „veiderdama” ning tekitas erialaringkondades vastuseisu.” Tsitaadi lõpp.
Heie Treieri artiklit läbivad kaks juhtmõtet: kriitilisus vaba, ilma kullatagatiseta valuuta suhtes ja eeldus, et majandus on baasehitis, mille muutustele kunst reageerib. Omalt poolt julgeksin olla kriitiline mõlema eelduse suhtes. Esiteks: kuuludes Tartu semiootikakoolkonda, esindan ma seisukohta, et primaarne modelleeriv süsteem on keel, mille suhtes majandus on sekundaarne. Ehk: kultuur ja rahandus kulgevad küll sünkroonis, ent mitte tähenduses, et kultuur peegeldab otseselt muutusi rahanduses, vaid et mõlemad teljed kajastavad märksa üldisemaid protsesse inimkultuuris. Teiseks on kahtlane ka kullatagatisega raha tagaigatsemine, mille Treier ekstrapoleerib artikli lõpus küsimuseks kullatagatisega kunsti järele (tsiteerin): „Tekib mõtteline küsimus, mis võiks olla siis meie kaasaegses kunstis stabiilne „kullastandard”? Kui kaasaegses rahanduses on kullastandardist loobutud väga ebakindla maailmamudeli kasuks, kus vähesed õnnelikud teenivad hiigelkasumeid ja suur hulk inimesi vaevleb pangavõlgades, siis kuidas on lood nüüdisaegse kunsti väärtushinnangutega? Kas igaüks (kunstnik, kriitik, vaataja jne) kehtestab väärtushinnangud enda jaoks ja siis need talle kehtivad?”. Tsitaadi lõpp.
Kullaga tagatud ja vaba kursiga raha ning kunstivälja paralleelidena näib Treier käsitlevat modernismi ja postmodernismi. See on aga väga meelevaldne seos. Kui rääkida kunsti kullastandardist, siis saab rääkida vaid antiigist, tagasipöördumisest akademismi fikseeritud väärtuste maailma. Ja nii nagu rahanduses leidub kullastandardi juurde pöördumise apologeete, näiteks valuutavahetusketi Tavid omanik Alar Tamming, keda artiklis korduvalt tsiteeritakse, nii leidub ka kunstis klassitsistlike väärtuste mõjukaid alalhoidjaid, näiteks Tartu ülikooli kunstiajaloo õppetooli professor Juhan Maiste, kes esindab avalikult seisukohta (ma tsiteerin) „Kaasaegsed kunstnikud on rumalad ekskrementide eksponeerijad”. Tsitaadi lõpp.
Kuid, jätkem kõrvale meelevaldse parallelismi küsimused, Treier jõuab oma artikli lõpusõnades probleemi ivani. Ma tsiteerin: „Kuidas saab omavahel rääkida ja arutada, kui puudub mingigi inimestevaheline ühisplatvorm või ühisnimetaja?” Tsitaadi lõpp. Ehk kui liberaalse turumajanduse retoorika üritab taandada kõik majanduse terminoloogiasse ja kehtestada raha kui universaalse mõõdupuu kõige jaoks, selgub lähemal vaatlemisel, et raha on sama ebamäärane väärtus kui ükspuha milline postmodernistlikus paradigmas väljendatud kunstiteoreetiline seisukoht.
Margaret Tali Berliini ja Poznańi biennaali käsitlev artikkel „Biennaal kui sündmus, biennaal kui statement” rõhutab diskussiooni vajadust kunstiväljal. Nii on artikli keskmes väide, et Berliini biennaali näol oli tegemist ennekõike kuraatorite seisukohavõtuga, mille käigus diskussioon teadlikult välistati. Diskusiooni puudumise põhjusi aga tulevat otsida (ma tsiteerin): „neokapitalismi toimimisloogikast, mis oma olemuselt igasugust sisulist diskussiooni ei soodusta, sest see võib „üleliigseid” küsimusi esitades pikemas perspektiivis ohtu seada süsteemi enese. [—] Omamoodi on tähendusrikas seegi, et kunsti roll diskussiooni algatajana on tähtsaks muutunud just rahvusvahelise majanduskriisi kontekstis, kus riiklik kunstirahastus on kahanenud ja kultuuriringkonnad vajavad uusi veenvaid põhjendusi, miks ikkagi peaks kunst ühiskonnale oluline olema.” Tsitaadi lõpp.
Positiivne näide diskussiooni algatamisest on OÜ Visible Solutions, kellega on intervjuu teinud Anneli Porri. OÜ Visible Solutions tegeleb kunsti ja majanduse sarnasuste ja vastuolude uurimisega (ma tsiteerin): „Mõlemal väljal on omad viisid, kuidas kirjeldada reaalsust, nimetame seda keelte või dialektide komplektiks. Kõigis neis on oma spetsiifiline sõnavara, mis tähendab, et nad on lõplikud: on kindel hulk asju mida saab öelda või mõelda nendes keeltes. Ja igaüks neist dialektidest keskendub selle reaalsuseosa kirjeldamisele, mis on eriliselt huvipakkuv. See on ka nende väljade väärtussüsteemide aluseks – mis on kirjeldamatu või mõeldamatu, seda ei eksisteeri ja sellel ei ole mingit reaalset väärtust antud murde kontekstis. [—] Me tõlgime majanduskeelt kunsti keelde ja vastupidi, pöörates sealjuures erilist tähelepanu informatsioonile, mis kaob või lisandub tõlkimise käigus”. Tsitaadi lõpp. OÜ Visible Solutions poolt ellu viidav majanduse ja kunstivälja võrdlemine viib paratamatu error’ini, mis ei võimalda mitte ainult kriitilist pilguheitu loomemajanduse kontseptsioonile, vaid toob esile ka kunsti sõltumatu omaväärtuse. Kahetsusväärne kogu kriitilise kunsti diskursuse arengu juures aga on see, et kunst jääb alati küll sõltumatu, kuid tingimata vähemuse rolli, mille eksistentsiaalne funktsioon on domineerivate süsteemide kriitiline peegeldamine.
Mõnevõrra positiivsemat diskursiivset praktikat pakub Raivo Kelomehe artikkel „Võim kunstiväljal 2010: Võimukäsitlusi ja defineerimispüüdeid Eesti kunsti lähiajaloost”. Kelomees küll postuleerib, et tegemist on pilguheiduga võimuküsimusele kunstivälja enda sees, tegelik mõttearendus toimub aga hoopis abstraktsemal tasandil. Siinjuures ei taandu Kelomees oma arutlustes mitte ainult kunstiväljast, vaid kõigist ühiskondlikest struktuuridest, seades küsimuse keskmesse subjekti enese (ma tsiteerin): „Võimuteema läbib inimlikku eksistentsi. [—] Algseim tähelepanuühik oleks indiviidi võim tema enese üle.”. Tsitaadi lõpp. Nii on Kelomehe artikli lõpus kõlav kriitika 2010. aasta kevadel Rüütelkonna hoones toimunud Kunstiministeeriumi konverentsile „Võim kunstiväljal” ootuspärane ja põhjendatud (ma tsiteerin): „Kahjuks ei kajastanud konverents kunstimaastiku kõige võimutumaid tegelasi ehk kunstnikke ja nende vaatenurka galeristide, kuraatorite ja muuseumijuhtide tegevusele”. Tsitaadi lõpp. Siit tõukuvalt võiks kogu KUNST.EE fookusele ette heita, et tähelepanu alt on välja jäetud subjekt kui keele kasutaja, kes on kõigi diskursiivsete väljade suhtes sõltumatu – asjaolu, mida kasutab ära OÜ Visible Solutions –, kuid samas kommunikatsioonimehhanismi paratamatuse tõttu neile ka allutatud. Sellega oleks antud kunsti kullastandard, mida igatseb Heie Treier.
KUNST.EE „ametliku” fookuse kõrval oli minu isiklikus fookuses kunstikriitika kriitika, sest kui kunstnikud kurdavad, et kunstikriitikat ilmub vähe, siis pean teile ütlema, head kolleegid kunstnikud, et kriitiku tõenäosus oma tegevusele mingitki tagasisidet saada on sisuliselt null. Kunstikriitika küsimuse toovad ajakirja kaks käsitlust Artishoki biennaalist. Teema avab üks biennaalil osalenud kümnest kriitikust Jaak Tomberg artikliga „Kunstikriitikast kriitikakunstini: väljendusrikkast võimalusest loominguliselt eksida”. Artikkel tegeleb ennekõike autori kogemuse kokkuvõtmise ja oma tegevuse retrospektiivse hindamisega. Professionaalselt küljelt iseloomustavat biennaali ennekõike kohustus kirjutada ning formaalselt küljelt kriitika ja teose samaaegsus, mis kokku viivad Tombergi väga vabastavate järeldusteni (ma tsiteerin): „tõdemus niisuguse kooseksisteerimise suhtes ei ole hinnanguliselt negatiivne, vaid kirjelduslikult neutraalne, ning viib Artishoki formaadikogemusest tuleneva kõige tähenduslikuma järelduseni: et igasugune (kriitiline) tõlgendamine – kui see ei ole teose pelgalt institutsionaalne, „lihtmatemaatiline” paikasättimine – on igal juhul väärtõlgendamine, ning oma parimas vormis vahest võimalikult kujutlusvõimeline möödalugemine”. Tsitaadi lõpp.
Tombergi arutluskäigud on huvitavad ja mitte ainult hästi argumenteeritud, vaid ka hästi kirjutatud, kuid nende taga paistab hiilivat eneseõigustuse püüe. Biennaali korraldajate poolt kriitikutele seatud kohustus kõigist teostest kirjutada asetas autori sundseisu, mis Tombergi sõnul (ma tsiteerin): „Tühistas kohe alguses tekkima kippuva arusaama, nagu võiks (isegi vilunud) kriitik iga teose suhtes objektiivselt asjakohase ja hõlmavalt ammendava hinnangu langetada”. Tsitaadi lõpp. Selle eksliku arusaama „nagu võiks”, mille Tomberg ise enesele püstitanud on, lükkab ta aga ümber oma artikli väga hästi vormistatud arutluskäikudega, milles julgen näha akadeemilise taustaga kirjutaja püüet ennast iseenese silmis rehabiliteerida.
Teise, oma süsteemsusega silmapaistva, Artishoki biennaali kontekstist tõukuva kunstikriitika käsitluse esitab Liisa Kaljula artikkel „Kunstikriitika Petri tass”. Kaljula kirjeldab biennaali kontekstis eksponeeritud artikleid analüüsides kuut tekstide formaalsest ülesehitusest, autoripositsioonist ja sisulistest valikutest lähtuvat kunstikriitika metodoloogilist alaliiki, mis aga kõik kuuluvad ohustatud liikidena kunstikriitika punasesse raamatusse, kuivõrd institutsionaalsetest kriitikakaanonitest nagu marksism, feminism, freudism, semiootika, formalism jne kõrvale kalduv sõltumatu kunstikriitika on (ma tsiteerin): „suur luksus ja meil ei pruugi olla selleks ressurssi. Sellisel juhul jääb Artishoki biennaal kunstikriitika Petri tassiks, kus punasesse raamatusse kantud liiki hoitakse, uuritakse ja arendatakse”. Tsitaadi lõpp.
Sellega on saateaeg paraku otsas ja ei jää muud kui vabandada kõigi kolleegide ees, kelle artikleid ma käesoleva saate raames käsitleda ei jõudnud, aga kui teil on veel ehk meeles, siis mainisin juba ülal, et meie tõenäosus oma tegevusele mingitki vastukaja saada on nullilähedane. Mida te lootsite, ma ei saa aru. [Müra]
Te kuulasite saadet „Tartu möliseb”. Kuulmiseni.”
Saade oli eetris 2011. aasta jaanuaris, üles kirjutanud Indrek Grigor.