Ühes tänavas, ühes majas... - Saatus&Saladused
Viisteist aastat oli meie viimasest kohtumisest möödas. Viisteist ülipikka aastat polnud me ­kohtunud, kuigi elame ühes linnas ja isegi ühes tänavas.
Elame teineteisest vaid poole kilomeetri kaugusel, sina uhkes eramajas ja mina vanas kolemajas. Sina uusrikas firmaomanik ja mina vaene, vabakutseline kirjanik.
Jah, nagu öeldakse “sellest ajast on palju vett merre voolanud.“Sama tundsin ka mina täna, kui sa mulle tänaval vastu jalutasid.
Sina, kes sa ei lähe muidu isegi paarisaja meetri kaugusel asuvasse toidupoodi jalgsi, justkui armastaks oma uhket limusiini eksponeerida. Mida ma sellest järeldama peaksin?
Ausalt öeldes su silmad kõnelesid rohkem kui sülg sõnu suhu tõi. Sinu silmad oli kurbust täis. Ei, ei, sa ei olnud täna kohtudes „ma vajan vaid seksi“ näoga!
Sinu hingevalu oli kordi suurem kui seksivajadus. Oli palju ulatuslikum kui su verbaalne valu, mida varjata püüdsid. Aga mina nägin sind läbi, nagu tookord, viieteistkümne aasta eest, mil sa ka oma tegelikku mina varjasid.
Pilk vangistas mõtted
Oli tohutult pime sügiskaamos. Istusin pargipingil ja suitsetasin, kui sa tulid – minu käest kellaaega küsima. Veider, mõtlesin, et kuidas ühel mehel ei ole kella või mobiiltelefoni, ning muutusin kohmetuks, sest ma lihtsalt ei suuda pruunidesse silmadesse vaadata, sest upun nendesse kohe ära, nagu tookord.
„Ää, kell on 17.45,“ tegin ma endal ilmselt margi täis, no vähemalt tundsin nii. Korraga olin unustanud, kes ma olen ja kus ma olen.
Läitsin järgmise sigareti ja üritasin rahuneda, sest olin endiselt su pilgus kinni, kuigi sind ennast enam silmapiiril ei olnud. Hetkeks arvasin juba, et hakkan ära pöörama. Ei tajunud, kas kõik see juhtus ilmsi või unes. Ilmselgelt olid viimase aja kurvad sündmused mind hajevile ajanud ja ära vaevanud.
Tõmbasin veel mitu suitsu järjest, kui avastasin ennast tundmatu baari ukselt. Mina, ja lähen üksinda baari? Jah, ma olen alati seda meelt olnud, et ühel korralikul naisterahval ei kõlba üksinda baari minna. Olgugi see pisut vanamoodne mõtlemine, aga jään sellele siiani truuks.
Baarimees lööb külge?
Baarman juba vaataski leti tagant mind „mida teile pakkuda?“ pilguga. Võtsin oma punase sügismantli seljast ja asetasin ukse kõrval asuvasse valveta garderoobi, riidepuule. Viskasin kelmikalt tukka, et seitel oleks sirgjooneline ning sammusin rinnuni ulatava leti äärde.
„Tere õhtust! Mida võin teile pakkuda?“ küsis, muidu emotsioonituna näiv baarman minult kohustuslikuna näiva küsimuse, mille oli ta ilmselt selgeks õppinud nõuka ajal, kui baarmaniks õppis. Või millal iganes. Igal juhul nõuka aja mekk oli juures küll. Aga ega see mind väga ei morjendanudki, ta vähemalt püüdis, mõtlesin endamisi. Tellisin pisangi ja apelsinimahla kokteili ja hakkasin silmadega kohta otsima, kui baarman mu mõttelõnga läbi lõikas.
„Vabandage, toon teie kokteili ise lauda. Mõnusat õhtut!“ tundus tööline nüüd juba kordi viisakam ja rõõmsailmelisem. Tahes tahtmata meenus mulle taas üks tõde: vanahobune tahab ka kaeru, ning see pani mind hetkeks muigama. Eks ta ju tegelt nii ole, vanemate härrasmeeste pilk peatub ikka noorematel naistel ja peeglisse vaadates olin ma ju veel alles päris noor ja kobe. Ma armastan oma peegelpilti.
Kadusin laulu sisse
Leidsin endale koha küdeva kamina juures asetseval bordoopunasel sohval. Müstika, punane värv domineerib, see on ju armastusevärv, avastasin alles nüüd selle värvi tõlgenduse tagamõtte. Istusin pehmete kollaste lillede mustriga patjade vahele ning unelesin Sinead O'Connori loo peale, mis makilindilt baariauraga justkui ühte voolas. Just selle naise laulud on minu jaoks eriskummaliselt armastusväärsed ja ürgnaiselikud. On siiani. Kadusin laulu sisse, kui ehmatuseks avastasin baarmani enda ees seismast. Viisakas vanahärra ulatas mulle kokteili ja lahkus muheledes leti suunas.
CHALLENGE FINANCIAL SERVICES, 07.10.2018 13:53
james evans 01.08.2018 02:01