Hääled või kauplemisvõime
Mida lähemale nihkub valimiste päev, seda enam pöördub tähelepanu valimiste tõelise tegija -- kodanikkonna poole. Sõltub ju ikkagi kodanike antud häältest, kellest saavad järgmisteks aastateks otsustajad poliitikas. Üldine osalus jääb ilmselt 70 protsendi ringi, mis on sotsiaalsete vapustusteta ühiskonnas tavapärane. Küll aga võib hääleõiguslike inimeste arvu suurenemine naturaliseerunud kodanike võrra põhjustada nihkeid häälte jagunemises. Ligi 68 500 uut valijat tõi kaasa mandaatide ümberjaotamise -- süda-Eesti ja saared pidid loovutama mõned parlamendikohad Harju- ja Virumaale. Nende formaal-õiguslike nihete tagajärjel on ahenenud Eesti patriootilis-konservatiivsete erakondade toetusbaas, kuid sotsiaaldemokraatiat propageerivate parteide valijaskond on suurenenud.
Teine normatiivne muutus puudutab väikeparteide perspektiive. Muutes algul erakonnaseadust, siis riigikogu valimise seadust ja lõpuks riigikogu kodukorra seadust, suutsid tugevamad parteid väiksemate väljavaateid oluliselt kahjustada. Väikepartei, kes peab oma kandidaadid üles seadma ühisnimekirjas, mis kannab suure partneri nime ning hiljem astuma parlamendifraktsiooni, millel on jälle suure partneri nimi, kaob valijate jaoks paari aasta jooksul. Iseseisvalt valimisvõitlusse astunud pisiparteide lootused ületada 5% künnis on küsitavad. Nii 1992. kui 1995. aastal pääses riigikokku 7 nimekirja, mis 1995. a moodustas registreeritud nimekirjadest vähemuse. Parteimaastiku selginemine ja valimiskäitumise vabanemine emotsioonidest aitavad veelgi kaasa suurte parteide domineerimisele.
Analüüsides loodud ja loomata jäänud valimisühendusi, võib öelda, et postmodernistlikud ja valitsemisega kaudselt seotud sotsiaalsed lõhed Eesti poliitikat ei mõjuta. Naisõiguslased ja euroskeptikud, kes Skandinaavias valijaid sel aastakümnel ärkvel hoiavad, pole meil konkurentsivõimelised. Ka põllumeeste ja rahvusvähemuste huvide kaitsjad ei suutnud liituda ühisesse nimekirja. Need tendentsid peegeldavad Eesti ühiskonna varakapitalistlikku iseloomu, kus esmatähtsad on jõukus ja majanduslik toimetulek.
Kuigi väikeparteid valitsuse moodustamisest välja jäävad, tuleb ülejäänutel olla valmis kompromissideks. Proportsionaalne valimissüsteem välistab iseenesest olukorra, kus üks partei saavutab parlamendis enamuse ning jagab ministriportfellid oma parteieliidis. St otsustavaks muutub partei kauplemisvõime -- oskus leida koalitsioonipartnereid ja teha endale soodsaid kompromisse. Nüüdispoliitikas peetakse seda partei efektiivsuse hindamisel tähtsamakski oskusest püüda valijate hääli.
Eesti poliitilise turu liidrid -- Kesk- ja Reformierakond -- pole kumbki hea kauplemisvõimega silma paistnud. Reformierakonna positsioonide jäikus ja liidrite ambitsioonikus on neid vaatamata valijate toetusele viinud opositsiooni nii kesk- kui omavalitsustes. Keskerakonna liider on edukas koostöölepete sõlmimisel, kuid mitte nende hoidmisel. Seda tunnistab Keskerakonna «kekslemine» KMÜ valitsuskabinettides ja ka aasta algul tormakalt sõlmitud liit EMEga. Kui üks kahest liiderparteist peaks komplekteerima valitsuse, on oodata poliitika karmistumist ja laiapõhjalise sisulise koalitsiooni välistamist. Nominaalselt võib valitsusse kuuluda mitu mõõdukust pooldavat erakonda, kuid nad ei suuda oma nõudmisi läbi suruda. Taolise arenguvõimaluse kinnituseks on 1995. a oktoobris KMÜ ja Reformierakonna vahel sõlmitud koalitsioonileping, mille põhitoon on ehtsalt uusparempoolne.
Eeltoodud arutluste põhjal tundub, et nn «Nelikliit Savisaare vastu» pole piisavalt töövõimeline. Märksa sidusama koalitsiooni võiks luua blokk, kus Reformierakond on asendatud EMEga. Vaatamata külgejäänud vasakpoolsuse sildikestele, on EME pigem paremtsentrisse kuuluv jõud. Oma põhitaotluste poolest sobiks ta hästi Mõõdukate ja Isamaaliidu vahele ning aitaks tuua provintsi huvisid eneseimetlusega hõivatud metropoli.