ELINI BEEBIBLOGI | Täiesti hulluks võib minna! - Pere ja Kodu - Delfi Lood
4. august 2019 8 min.
Meil on kodus raskekujuline Ise Loom!
Kogu meie perekonna igapäevaelu keerleb Kuti isetegemise rütmist. Kui keegi julgeb korrakski unustada, et ta midagi (KÕIKE!) ise tahtis teha, siis võib kindel olla, et järgmised kolm minutit näevad välja sellised, et poiss on istuli või siruli maas ja kriiskab, karjub, hullemal juhul laamendab ja loobib midagi laiali. Või jookseb eest ära solvunult. Sest ta tahtis ju ISE ometigi!
Ükski toit ei kõlba süüa, kui ta ei saa seda ise suhu pista. Pudelivesi sobib üksnes, kui ta saab seda ise klaasi kallata, pissile minnes võib vaid ise püksid alla võtta, puslejupp sobib puslesse üksnes, kui ta on selle sinna ise asetanud. Kui keegi annab Titsule mänguasja, siis võtab Kutt selle tal käest ja annab ise tagasi ning telekas läheb käima vaid siis, kui laps selle puldile ise on vajutanud.
Kutt armastab üle kõige siin ilmas banaani. Varasemalt toimus asi sedasi, et ta näitas näpuga kapipealsele puuviljavaagnale, kus meil banaanid alati seisavad, küsis ühte. Keegi suurematest inimestest siis tõstis lapse söögitooli, võttis banaani, kooris ära ning pani selle Kuti lauale. Laps sõi banaani ära ja elu võis harmooniliselt jätkuda. Ühel ilusal hetkel aga otsustas seesama pisike poisiklutt, et tänasest päevast kavatseb ta banaani ise koorima hakata. Ette hoiatamata loomulikult. Mina toimetasin samamoodi edasi, nagu harjunud olin - tõstsin lapse toolile, koorisin banaani ära... ja seejärel mattus kodu kõikehõlmava nutu alla. Mittemidagi ei saanud enam aru, mida ma valesti olin teinud. ISEEEE! Okei. Sa soovisid seda banaani ise koorida? Vastuseks lendas kooritud banaan demonstratiivse liigutusega üle toa vastu seina. Niisiis. Mina võtsin õppust ja järgmised korrad olen püüdnud banaani mitte koorida. Sama draama elasid järgnevatel päevadel üle ka Härra ja Preili, kuna ma polnud neile uut moodust banaani andmiseks veel jõudnud tutvustada.
Kätepesu. Üldiselt tõstan lapse sülle, pistan ta käed vee alla ja aitan pesta. Täpselt sama ootamatult, nagu banaanikoorimine, saabus seegi ise. Korralik karjatus, palju pisaraid ja minu pestud lapse käed sulgesid kraani, avasid selle uuesti ning pesid käed uuesti. Ja sulgesid kraani. Edaspidi ei ole julgenud ükski hing neid liigutusi tema eest teha. Ja kui ma kiiruga siis pärast kätepesu lapse käed kuivatan, siis taaskord saan solvumise osaliseks. Sellisel puhul tuleb minna UUESTI käsi pesema, et käed uuesti märjad oleksid ja laps saaks ISE need ära kuivatada. Loomulikult.
Autoukse sulgemine. Kui raske see saab olla? Peatad auto, astud autost välja, sulged enda järel ukse ja lähed last välja aitama, eks? VALE VASTUS! Sellisele teguviisile järgneb juba tuttav karjatus ja ilmselt paar minutit selili maas auto ees vibutamist. Õige viis: Peatad auto, avad autoukse, astud autost välja. PAUS. Lähed avad lapse ukse, aitad ta autost välja ja siis ootad. Kiiret pole kuhugi. Laps paneb esmalt enda ukse pauguga kinni ja seejärel teeb ta sama sinu uksega. Kui kogemata olid enda ukse eelnevalt sulgenud ja said kriiskamise osaliseks, siis palud sada korda vabandust ja avad uuesti auto ukse, et laps saaks selle sulgeda. Hullemal juhul meenub lapsele, et kuskil on ka veel võti, millest võib üksnes ta ISE nupust auto lukku panna.
Jope ja dressipluusi tõmblukud. Appi, need ajavad mu küll hauda! Ühel täiesti tavalisel päeval, kui meil oli parasjagu kokkusaamisele kiire, otsustas Kutt, et sellest hetkest alates hakkab tema oma dressipluusi lukku ise sulgema. Olemata seda iial varem proovinud teha. Omamata selleks vähimatki vilumust. Kohe ja ise. Vastuvaidlemisele see otsus ei kuulnud. Aitasin lapsele dressika selga ja hakkasin lukku sulgema, kui ta teatas, et tahab seda ISE teha! Ma püüdsin selgitada, et lukukelgu alumise otsa kokkusaamine on üpris keeruline ja ma julgen kahtlustada, et ta ei saa sellega koheselt ise hakkama, kuid ta ei teinud mind kuulmagi. Kakkus dressikaotsad mu käest karjatades ära ning pani jooksu. Ma ise! Okei... proovi siis ometi. Minut. Kaks. Mul oli kiire. Möödus kolm minutit. Muutusin juba kärsituks. Ja äkki kostus kisa - ma ei saa hakkama! Pakkusin, kas võin aidata. Lubati. Aitasin siis kelgu otsa ise ning tema tõmbas ülejäänud luku kinni. Järgmisel korral kordus täpselt sama jama. Kisab - tema ise! Minu selgitused kurtidele kõrvadele ja mitu minutit ootamist, kuni ta mõistis taaskord, et ei oska ning palus abi. Ja nii on see pull kestnud juba umbes kuu aega - iga kord! IGA. KORD!!! MILLAL TA, KIREVASE PÄRALT, SELLE LUKU KINNIPANEKU OMETI SELGEKS SAAB, ET SEE JANT VÕIKS LÕPPEDA?!
Kodust lahkumine. Läheme kogu seltskonnaga korteriuksest välja ja keegi sulgeb enda järel ukse. ISEE! Oeh, õigus - sina ju pead seda taas tegema, loomulikult! See keegi, kes oli ukse sulgenud, avab selle uuesti ning Kutt lükkab ise ukse kinni. Hoopis teine asi!
Välisukse kõrval on nupuga fono, mis ukse avab. Siililegi selge, et seda tohib puutuda vaid üks inimene siit perekonnast, sest muidu on maailmalõpp taas üsna lähedal.
Liftid - halleluuja! Liftisõiduks tasub varuda palju aega, kiiret pole kuhugi. Tavaliselt hiilime ühiskasutatavate liftide juurde vaikselt ja jahti pidades - hea, kui selle läheduses poleks samal ajal ühtegi võõrast inimest, kes võiks tahta nuppe vajutada. Kui on, siis ootame ära, millal võõras lahkub ja alles siis läheneme liftile. Käed taskus, et ei tekiks kiusatust automaatse liigutusena midagi vajutada. Sest ise! Ise vajutab liftikutsungile. Ootame, kuni see saabub. Kui keegi võõras on sees, siis teeme näo, et meil polnudki tegelikult lifti vaja. Ootame sellist, kus kedagi poleks. Vahel ootame kohe mitu ringi. Lõpuks siseneme tühja lifti ja siis hakkab Ise tegutsema. Vajutab kõik nupud läbi, mis leiab. KÕIK! Hästi tore on näiteks esimeselt kaheteistkümnendale sõita - nagu trammisõit - igal korrusel on peatus.
Koju tulemine. See on kõikidest kõige raskem olukord. Võtmed. Need pagana võtmed! Etteruttavalt ütlen ära, et Kutt ei oska veel võtmeid päris sihtotstarbeliselt kasutada. Aga ta teab, kuhu need käivad - meil on korteriuksel kaks lukku ja ta teab täpselt, millisesse auku käib milline võti. Ja ta teab, et neid tuleb keerata, aga sellega tema oskused piirduvad. Ei suuda ta võtit päris õigesti lukuauku torgata ega oska ka seda piisavalt tugevalt keerata, et sellest tolku oleks. Aga loomulikult ei ole see kõik piisavaks põhjuseks, miks mitte seda siiski ise teha. Kodule lähenedes nõuab laps juba võtmed enda kätte - ise! Välisukse fonoluku saab ta kenasti magnetiga lahti. Jookseb korteriukseni ja siis hakkab jama pihta. Ma ei tea - mina ei ole veel tänaseni leidnud moodust, kuidas ilma tülita tuppa saada. Ta jõud ei hakka veel neile võtmetele peale, et saaksime selle keeramise ometi selgeks. Aga mõistus tal jällegi ei võta, et ta liiga väike selle oskamiseks on. Ja nii me võiksime seal väljapool korteriust vist iga kord tund aega seista, kuni tema üritab ja mina ootan. Ja ma selgitan. Ja ma palun. Ja ma proovin teda petta, justkui tema keeraks, aga teen seda tegelikult ise. MITTE MISKI EI TÖÖTA! Ta tahab ISE! Ma ei saa aru, mis pagana ise see on, mis ei saa asjaga hakkama, aga ikkagi tahab ise! Ja nii ma lasen tal absoluutselt iga kord ise proovida ja absoluutselt iga kord siseneme lõpuks ikka tuppa kohutava seakisaga ja jalgu vastu põrandat trampiva selili viskunud kahesega, sest keegi teine keeras selle pagana korteriukse lõpuks lahti. MIDA MA TEEN SELLISEGA?
Te võite muidugi ette kujutada, et mul on nendest isedest niivõrd küllalt, et siin peres on kõikidel pereliikmetel rangelt keelatud ühtegi uut asja Kutile pakkuda, mida ta võiks proovida ise teha. Lükkame kõiki isesid nii kaua edasi, kuni ta ise nende tegemise peale pole tulnud, sest me lihtsalt ei jaksa jageleda nii palju!