Külm teater | Kirikiri
On aeg, et sünniks Külm Teater. Aiman seda esialgu vaid, ja et "see annaks meile võimaluse". Meile kõigile, kuigi ma ei oska vastata, milleks, ja mida see võimalus tähendaks. Ka "meie" jääb esialgu lahtiseks ja see, miks "kõik".
Ma tean vähe, kuid ma tunnen. Tunnen, nagu tuntakse, kui ära-tundmine on lähedal. Tunnen, et peab sündima (meile) senitundmatu teater ja see on külm. Tunnen tema külma, sest külm ja soe on see, mida tuntakse kaugele ette: just külma- ja soojatundmise puust oleme maitsnud vilju enne, kui madu meid lähedale viis hea ja kurja tundmise omale. Sest madu ise on külm (nii arvatakse, s.t. tuntakse).
Selles uues külmas teatris jõuaksime lõpuks ära-tundmisele, sest mõtleksime kõik-külmalt-läbi.
Sellest seisukohast võttes on see teater tunde-teater, mida ju ainult mõtlemise kaudu on võimalik harrastada, sest ainult mõttes-olles püsitakse tundes, milles sees-olles jõutakse (ükskord) ära-tundmisele. Ollakse mõttes. Ollakse sügavas mõttes, seejuures kas kurvas või rõõmsas, ainult tagamõtted jäetakse maha.
Kui mingit meetodit sellele teatrile otsida, siis tuleb vist alustada vanast ja tuttavast, Stanislavskist, läbi-elamise omast niisiis. Ainult "elamise" asendaksin sünonüümi "mõtlemisega". Läbi-mõtlemise kunstis (tema tehnika abil) jõutakse äratundmisele, millega etendus lõpeb. Selle külma läbi-mõtlemise teatri näitlejatelt (lavastajatelt enesest mõista) nõutakse (seega) sügavaid, pingelisi ja raskeid mõtlemise-treeninguid ja -harjutusi. Harjumusi, millega saavutatakse läbimõtlemiskogemus. Näitleja peab omandama kerge ja sujuva mõtlemisse sisseastumise tehnika nagu tornihüppaja vette. Et tunda end vabana, sundimatuna - hirmuta veepinna kauguse ja veesisemuse jaheduse ja sügavuse ees. Ainult selline näitleja (meister), astudes mõtlemisse sisse, jõuab hetk-hetkeliselt katkematu läbi-mõtlemiseni etenduses.
Olles tundeline, on see teater eksistentsiaalne. Ta avab meie olemise igavese mõttes-olemise nõude tema alalõpmatus kohalolekus. Seepärast on ta ka kohal-oleku teater ja rangelt: mõtte alaline kohalolek vahetpidamatus ja katkematus läbimõtlemise teokssaamises, ülima süvenemisega kõige olu-lisemasse. Selles süvenemises äratundmisele, kes-"meie"-oleme.
Sellega on nõutud esituse äärmist täpsust, sest ainult mõtte viimase piirini viidud ehedus hääles (tekstis), liikumises ja miimikas võib viia sihile - äratundmise avalikule kohalolekule.
Mitte ainsakski hetkeks pole näitlejale (aga ka "meile", kellele teater on võimalus) lubatud end mõttesolekus lõdvaks lasta, oma tundeil soojaks minna, end ise soojaks kütta, end soojuses lahutada, s.t. hajutada. (Sest ainult Soojas Teatris, mis sellest, soojusest endast, lähtub, kus külmaks-tardumine ei ole korrakski lubatud, on see võimalik, kohustuslik ja hea. Kuid Sooja Teatri võimalus on meile juba teada, sellepärast pole mõtet temast siin rääkida.)
Meie teater on külm, sest mõte (mida intensiivsem, seda enam) on oma tundelises tunde-külluses kristalselt vormitud. Kes tahab, võib tulemust ka emotsiooniks nimetada, etenduse täpse ja külma sise-peegelduse välja-kiirgus võib tunduda kuumana.
Selles teatris siis, selles teatri-elamuses, selles tundelises läbi-mõttes, jõuab tundmine ära-tundmiseni, milles-on-meie-võimalus, s.t. kes on see "meie" ja et ta on. Sest öeldud on: Cogito, ergo fuerimus.
15. jaanuar 1993
Varem ilmunud: Kostabi 29.I-4.II 1993