» Mis Peebust viimasel ajal saanud on? Peep Vain
Mis Peebust viimasel ajal saanud on?
Peale pikemat vaikust meedias, andsin üle hulga aja kirjutavale pressile pika intervjuu. Jutud said räägitud eelmise aasta detsembri lõpus, intervjuu ise ilmus nädalalõpulehes LP 11. jaanuaril.
Peep Vain: mineviku peatükid tuleb sulgeda, et tulevikus paremini elada
Omal ajal meelitas ta Saku suurhalli koolitusele 3000 inimest, kes lahkusid saalist vaimustunult, põskede õhetades. Pärast 2007. aastal saatest „Tantsud tähtedega” lahkumist kadus Peep Vain (45) aga justkui maa alla, majanduskriis lõi äril jalad alt ja avaliku elu tegelasest sai taas kord elu õpilane.
Õppetunde on ta saanud eri koolitustelt õppurina, koolitajana nii edulainel kui ka masus, aga ka omaenda alateadvusest ja elult eneselt pärast valusat abielulahutust. Ja olgugi et ta on nüüdseks idamaisest filosoofiast õppinud, et elu ei koosne ainult eesmärkidest, vaid õnnelik saab olla ka siin ja praegu, on ta endiselt meister eesmärkide seadmises ja nende saavutamises.
Peep Vain peab tulevikusihtide kõrval tähtsaks ka oskust olla olevikus ja teha rahu minevikuga. Kuid selleks on tihtipeale tarvis alateadvusest leida see, mis pinget tekitab. Teraapiad ja meditatsioon on võti, mis avab alateadvuse ukse.
Peep leiab, et see, kes oma mineviku peatükke ei sulge ja mineviku vigadest ei õpi, teeb endale karuteene.
Andsite just oma raamatust „Kõige tähtsam küsimus” välja kolmanda trüki, mis on üsna põhjalikult kärbitud. Miks see ümber tuli teha?
Mulle ei meeldinud see enam. Raamat oli liiga palju minust, aga tegelikult on see lugeja raamat. Eneseimetlust võtsin tublisti välja, mul oli juba mõni aasta hiljem sealt mingeid kohti piinlik lugeda. Välja läks umbes 23% tähemärkidest, kokku kõhnus raamat saja lehekülje võrra.
2008. aastal andsite ju ometi trükki teksti parima versiooni?
Kas viie aastaga on ego nii palju väiksemaks jäänud?
Milline on teie identiteet praegu?
Olen eelkõige õpetaja. Kui ma küsin, millises seisundis olen kõige efektiivsem, siis ikkagi vestluse kaudu õpetades. See on ka üks põhjustest, miks otsustasin 500 õpetajale oma raamatu kinkida.
Tegelikult ei taha ju inimesed, et neile öeldakse, kuidas elada. Kui ma tuleksin sind pealetükkivalt, oma seisukohast õpetama, siis sa mõtled, et kust Peep teab, ja kes ta üldse on, et mind õpetama tuleb. Aga kui ma tulen aupaklikult ja hoian lampi su tee kohal, et sa näeksid ise, siis see on teine asi. See sõnastus pärineb Rabindranath Tagore’i luulekogust „Aednik”.
Milline kuvand teil siis enne, suurema ego päevil oli?
Üks mu koolitusel osaleja kirjutas mulle oma raamatusse pühenduse: „Oled inimene, kes süstib lootust paremasse tulevikku, eriti siis, kui endal on mast maas ja ei jaksa.” Aga ülioptimistlikul, ebarealistlikult positiivsel kuvandil on ka miinuspool: kuidas tohib keegi olla nii optimistlik? Kas ta päriselt ka on? Ja edule orienteeritud – normaalne inimene ei pane endale nii palju eesmärke! Eesmärke paneb vastik ja tülikas inimene.
Kas te ise ei vaja julgustust või inspiratsiooni? Kedagi, kes ütleks, et pane oma sihid paika ja püüa päeva?
Muidugi vajan. Seejuures olen ise õppinud end küllalt hästi toetama.
Ei saa ju olla iseenda nõustaja, inimene on liiga oma elus sees.
Mul on mitmeid päris nõustajaid ja väga palju eri kategooriates lähedasi inimesi, kellega saan rääkida. Osa neist on armastuse etalonid, osa südametunnistuse etalonid, osa lihtsalt peeglid.
Tunnetan, et viimastel aastatel olen muutunud kahtlevamaks ja ebakindlamaks. Vahel vaidlen iseendaga, kas see on okei või mitte. On noormehelik, et sa oled endas metsikult kindel, aga 45-aastane võib ka kahelda ja loodan, et see on pigem normaalsuse tunnus.
Olete niisiis aru saanud, et teil polegi alati õigus?
Mitte ainult. Kuna ma olen muutnud ennast ajapikku tugevamaks, siis tänu sellele on lihtsam omaenda piiratust ja võimetust endale tunnistada, on mugavam oma hirmudega toime tulla nende eest ära jooksmata. See ei masenda mind, ei pane lukku, ei tee mind jõuetuks.
Mis teid muutnud on?
Üks asi on loomulikud arengud, mis tulevad vanusega. Mina arvan, et inimese põhiolemus ei muutu eriti, kuid inimene saab avarduda ja areneda.
Mu elus on kaks suurt tükki: koolitused, mille ma ise olen õppurina läbinud, ja teisalt need, mida ma olen nende pealt ise teinud. Minu koolitused on minu enda arengutega kaasas käinud. Kui ma saan kogemuse, mis mind on aidanud, siis arvan, et on palju teisi, keda see võib aidata.
Mis kogemused need on?
INSEAD-i (rahvusvaheline ärikool, mis tegutseb Euroopas ja Aasias – toim) psühholoogiaprogramm avas silmi. Manfred Kets de Vries (Euroopa üks tunnustatuim juhtimisekspert, INSEAD-i õppejõud –toim) näiteks seob juhtimise ja psühhoanalüüsi väga peenelt ära, hästi läbinägelik härrasmees.
Enne seda käisin paaril Tony Robbinsi (USA eneseabiraamatute autor ja motivatsioonikoolitaja – toim) koolitusel, üks neist oli „Date with destiny” („Kohting saatusega” – toim), mis mind metsikult avardas.
Veel enne seda oli sama mehe sütelkõnniga koolitus „Unleash the power within” („Vabasta sisemine jõud” – toim).
Viimane sisuline teema, mis on hakanud mind huvitama, on identiteedi küsimus – tunne iseennast, et teha endale parimaid valikuid ja olla parim versioon endast. Ühe mu uue koolituse nimi on „Ehtne mina”.
INSEAD-ist edasi hakkas mind Jocke Salokorpi (Tallinnas tegutsev Rootsi taustaga joogaõpetaja – toim) kaudu huvitama jooga, meditatsioon, idamaine filosoofia. Hakkasin „Saavutama õppimise” koolituse kõrval tegema koolitust „Sisemine võit”. Küsimus pole mitte selles, kuidas jõuda õnneni eesmärkide ja saavutamise kaudu, vaid kuidas täna kell kaks olla heas toonuses, õnnelik, ükskõik, kas sul on eesmärk või ei ole, kas sa pingutad või ei pinguta, kas jõuad sihile või ei jõua.
Ma mõtlesin teie raamatut lugedes sama. Miks ma pean mõtlema kogu aeg eesmärkide saavutamisele, miks ei võiks lihtsalt täna õnnelik olla nii, nagu ma olen.
Absoluutselt. Eesmärkide seadmine tegelikult ei eelda, et täna on midagi halvasti, kuid see küsimus on põhjendatud.
Küsimus on, kas nautimise ja püüdlemise olekud peavad teineteist välistama. Vastus on: ei pea. Ja eesmärk peaks ka olema hea enesetunne, mitte mingi parameeter. Jooga on hea näide, seda ei tehta kaalu langetamise, vaid parema enesetunde nimel, selleks et iseendaga paremat kontakti saada.
Negatiivselt võib mõelda nii: kui ma keskendun millelegi, mida mul ei ole, siis see teeb mind õnnetuks. Kui ma püüdlen selle poole, siis ma pean vaeva nägema ja see on vastik. Kui ma seda ikkagi ei saa, olen õnnetu. Kui saan, siis selgub, et see asi pole päriselt see, mis ma tahtsin, ja ikka olen õnnetu. Kui ma selle ka saan, siis lõpuks võib selguda, et selle hind oli liiga kõrge, ma pidin liiga palju pingutama. Selline mõtlemine näitab eesmärgistamist väga negatiivselt.
Aga esiteks ära unusta eesmärkide kõrval tundmast rõõmu ja tänu selle eest, mis sul juba täna olemas ja hästi on.
Edasi küsi endalt, millised kohustused, arengud, tegevused, oskused, reisid, vajadused järgmisel aastal võiks ette võtta. Mis sind päriselt huvitavad? Sorteeri välja kolm või neli asja. Näiteks mina tahan teha uuel aastal ühe e-koolituse toote, see on päris suur töö, ajendatud turundusuudishimust ja missioonitundest. Siis pillimänguoskus. (Peebu töökabinetis seisab hargi peal kitarr – M. S.) Suhted lastega on üks mu tähtsamaid prioriteete. Kui ma need asjad korralikult läbi mõtlen, siis konstrueerin oma nädalat ja päeva neist eelistustest lähtuvalt nii, et vajalikud tegevused leiavad seal koha. Ja kui ma mõtlen nüüd oma hästi valitud tähtsatele eesmärkidele, siis mida arvate, kas mind valdab, hirm ja kohusetunne või pigem hoopis innustus?
Ma arvan, et palju sõltub sellest, kui palju nende saavutamisest on meie enda kätes. Inimene ei kontrolli kõike.
Aga mina väidan, et kui ma eesmärgid õigesti valin, siis see ei ahista, vaid innustab. Et ei ole nii, et kui mõtlen millelegi, mida mul pole, siis mul on halb tunne. Vastupidi. Innustavale ja enda jaoks õigele eesmärgile mõtlemine tekitab heaolutunnet ja süstib optimismi.
Teine mure oli see, et pingutamine on vastik. See ei pea nii olema. See on vastik siis, kui sa võtad liiga vähe aega, valid valed kaaslased või ei saa muude kohustuste tõttu käsil olevale asjale täielikult keskenduda, tehes seda süütundega. Kui aga nutikalt läheneda, siis pigem oled õnnelik, et saad teha neid endale tähtsaid tegevusi.
Kolmas küsimus oli, et kui sihile ei jõua, oled õnnetu. Sa oled õnnetu siis, kui tulemusest liigselt sõltuma hakkad, kui koostad peas võrrandi: kui eesmärk täitub, olen õnnelik, kui mitte, olen õnnetu.
Viimane küsimus oli, et oled õnnetu, kui saad, mis tahtsid, aga selgub, et see pole päris see. Mina aga väidan, et kui sa eesmärgi õigesti välja valisid, siis on väga väike tõenäosus saada midagi muud.
2002. aastal olite kõige tuntum, kallim, ägedam koolitaja. Aga siis tuli masu ja…
Kohe lõi! Masu algas siis, kui meie firmal oli seljataga metsiku laienemise aasta. Läksime masule vastu suure aastakahjumiga ja kui oli selge, et nüüd on midagi kardinaalselt muutunud, tekkis paanika. Aga korraldasime inimeste read ja tegevused ümber. Tavaline koolitustellimus kadus pooleks aastaks ära, me läksime ise klientide juurde ettepanekuga vaadata, kuidas neil läheb. Nad ütlesid: „Me ei koolita praegu.” Me vastasime kohtumisele pääsemiseks naljaga pooleks „Ärge muretsege, meie ka mitte!” Kolmekordistasime oma kliendikohtumiste arvu, tänu millele leidsime unikaalseid ja ebatavalisi töid. Niimoodi tulimegi välja. Järgmisel poolaastal taastus turg umbes poole peale sellest, mis varem oli, nii hindade kui mahtude mõttes. Ja pärast seda umbes nii on jäänudki.
Kas praegu olete tagasi vanal rajal või leidnud uue?
Mõlemat. Kõige enam pakuvad mulle rahuldust väikese grupi enesearengu koolitused. Samal ajal olen tagasi läinud selle juurde, millega alustasin – teen taas ettevõttesisest müügi-, meeskonnatöö- ja juhtimiskoolitust. Ühtlasi pole ma maha matnud mõtet teha suuremaid koolitusi, seda pigem missioonitundest kui ärilistel põhjustel. Eesmärkide ja tegutsemise koolitust on vaja just noortele, et nad haaraks oma elu juhtohjad enda kätte.
Sattusin ühele huvitavale koolitusele, tänu millele tõlkisin eesti keelde raamatu „Alkeemiline kaemus”. See tähendab teadmiste ammutamist ebaharilikest allikatest, on see siis meditatsioon või enda sisekaemus, astud korraks kõrvale ja esitad endale kui kõrgemale allikale, alateadvusele, küsimusi. Ratsionaalse mõtlemise vastuste kõrval tulevad alateadvusest intuitiivsed ja sa saad neid omavahel võrrelda. See on viimase kolme aasta jooksul minu maailmataju avardanud ja mitte ainult tulevikku, vaid ka minevikku vaadates. Olen õppinud minevikus käima, mineviku peatükke sulgema ja mineviku haavu ravima.
Milliste abivahenditega?
Erinevatega. Kõige rohkem psühhoteraapia ja eneseanalüüsi abil. Peale selle on igasugused võidud ja eriti kaotused need, mis kõige rohkem inimest kujundavad, kui ta on tähelepanelik ning tahab ja julgeb toimunut analüüsida.
Sa pead olema kitsas kohas, et tekiks vajadus sealt välja pääseda ja ruumi avardada. Mingid rahamured, ähvardavad olukorrad, mingid jamad, mis ei lähe ära aastaid. Mõnel on terviseprobleemid, osal suhteprobleemid, osal tööalane sunnitus või kitsikus. Kui kõik on enam-vähem hästi, siis inimene ei arene, aga ka kitsikuses on tal valik, kas sealt õppida või selle all kannatada. Mina tegin mõlemat, aga rohkem õppisin. Ka masu oli supernäide. Usun, et olen oma kaotustest rohkem saanud ja õppinud kui koolitustest.
Mis on teie suurimad läbikukkumised?
Ilmselt abielulahutus, millele eelnes tugev abielukriis. See kriis oli minu jaoks üks elu parimaid koolitusi. Siis tekkis esimest korda tugev huvi psühholoogia vastu. Pidin suurtest raskustest läbi minema, et peale „äri-käive-kasum”-elu ja „näpud püsti”-seisundi ja nende asemele tekiks huvi iseenda sisemaailma vastu. Olen Mare Porgile (psühholooga ja koolitaja – toim) saadud abi ja juhendamise eest siiani tänulik.
Pärast lahutust saabus „kass”, nagu ütlevad selle ängi kohta mehed. See on segu masendusest, kahetsusest, süütundest, kurbusest ja hirmust. Kui küsite, mis on mu kõige suurem kannatus olnud, siis see. Füüsiliselt oli tunne, nagu oleks tonn tuliseid betoonpaneele rinna peale pandud ja hingata on raske. Selle suuresti ise orkestreeritud kaotuse kogemise kaudu tajusin ego murdmist, saades aru oma vigadest ja piiratusest. Aga alandlikkusest, ego varna riputamisest ja sellest kõrgemale tõusmisest sünnib tavaliselt ka head.
Milline Peep Vain sellest sündis?
Olen eluaeg olnud lõpunitegija ja minu jaoks oli üks tõsisemaid õppetunde, kuidas suuta mitte lõpuni teha. Hästi paradoksaalne ja kummaline, kuidas otsustada, et enam ei saa, ehkki oleks vaja.
Kuni umbes 33. eluaastani, kus mulle palju positiivset kuvandit tekkis, ei teadnud ma päriselt, mis on vastu pükse saamine. Omast arust sain kõvasti vastu pükse keskkoolis. Tundsin end kaks aastat tõrjutuna, ehitasin enda ümber kaitsekilpi, tegin südame kõvaks, sain ise hakkama, olin omast arust kõva mees. Tõrjutuse tunne oli osaliselt põhjendatud, aga osaliselt, nagu meil kõigil, mu enda fantaasia.
Seejärel tuli õpilasmalev, mis oli mu enda silmis minu rehabiliteerimise koht – esimene armastus, esimene tublidus. Sain 1985. aastal malevas 525 rubla palka, see oli kaks või kolm täiskasvanud inimese kuupalka. Olin siis seitseteist. 44. keskkooli lõpetasin hõbemedaliga. Siis tuli Vene sõjavägi, edasi Ameerikas raamatute müük, Ameerikasse ülikooli saamine, selle cum laude lõpetamine. Kõik läks tõusvas joones, ma sain kõigega hakkama.
Cum laude ja hõbemedal on just välised mõõdikud, mille te enne maha tegite.
Eks see oli osa egost. Noorel inimesel on välist vaja, see on mingi enda võimekuse tõestamine. Oma pojale räägin ka, et inimene peab õppima – õppima töökuse, pühendumise, punnitamise ja enesekindluse tööriistu. Kui ta neid ei õpi, ei saa ta hakkama.
Te ise ütlesite just, et kui kõik on enam-vähem okei, siis inimene ei tee midagi. Miks siis noored peaksid pingutama, kuni midagi hullu pole?
Lihtsalt selleks, et pingutama õppida. Et nad oskaks seda teha siis, kui vaja on. Ma olin masu algul 41-aastane. Olin selleks ajaks õppinud korralikult pingutama ja panustama. Seejärel olin õppinud selle vastandit – kuidas kergemini läbi ajada. Puhkasin umbes 15 nädalat aastas, ettevõtja privileeg, ja läksin kell viis koju. Ja kui masu algas, olin tagasi 1995. aastas – 13-tunnised tööpäevad, metsik stress ja ebakindlus. Ainus asi, mis mind toona lõbustas, oli mõte, et mul on see töövõime olemas, aga kes tookord oli näiteks 25 ja läinud tööturule buumi ajal, ei teadnud, mis on selg vastu seina pingutamine.
Kuidas öelda noortele, et õpi pingutama, sest äkki kunagi läheb raskeks ja siis on hea, kui oskad end kokku võtta?
Kui sa tahad midagi kihvti ära teha, siis sul peab olema keskmisest suurem pühendumisvõime. Iga noor peaks koolis väga hästi õppima, kasvõi ühel aastal, et tõestada endale, et ta saab hakkama, et tal pea lõikab ja ta on intelligentne, pühendunud inimene. Igal inimesel on vaja seda „ma suudan!”-tunnet. „Ma saan hakkama kõigega, mis ette tuleb!”
Kas olete oma lastele sihilikult „ma suudan” tunnet tekitanud?
Aus vastus on, et vist mitte piisavalt, aga seda oleks õigem nende endi käest küsida. Olen liiga leebe olnud. Osalt ilmselt seetõttu, et minu ema-isa olid minuga üsna nõudlikud, ehkki nüüd olen neile tänulik. Ühtlasi tean, et praegu on viimane aeg (Peebu poeg Robert on 15- ja tütar Maria 12-aastane). Neil on olnud ka liiga vähe majapidamistöid. Ma ise tegin noorest peast liiga palju koduseid töid ja aiatöid, millest tekkis vastureaktsioon.
Kas hakkasite pärast lahutust rohkem isa olema, isaks olemisele mõtlema?
Jaa. Kui kõik on „normaalne”, siis mehed, mina nende hulgas, pööravad perele ja isaks olemisele vähe tähelepanu. Mingil põhjusel oskad asju hinnata teistmoodi sõltuvalt sellest, kas sul neid on või ei ole. Praegu olen sättinud elu niimoodi, et olen töö pärast hästi vähe linnast ära, püüan neil päevil, kui lapsed on minu juures, olla selline „põllega isa”, kes kell neli või viis on kodus ja teeb süüa.
Räägime veel alateadvuse ligi pääsemisest. Miks seda vaja on?
Kõige alus on arusaamine sellest, mida sina ise tegelikult tahad. Ja kõige parem selle mõistmiseks on päris kontakt iseendaga, teadvustada, kes ma olen, kuhu lähen, kust ma tulin, miks ma mingis olukorras nii käitusin. Selleks on vaja asju alateadvusest teadvusse tuua.
Kõigil meil on väiksemaid ja suuremaid haavu. Solvumised, kaotused, pettumused, häbi tehtud vigade pärast. Osa nendest on pärishaavad, teised on poolest saadik ise välja mõeldud. Need on väiksemad asjad. Peale selle on ka inimestel suuri psühho- ja muid traumasid – vägivald, alandus, (sõja)koleduste nägemine ja kogemine, õnnetused.
Eestis on miskipärast levinud seisukoht, et ärme räägime halbadest asjadest, küll läheb üle. Ma ei ole sellega nõus. On vaja rääkida, sõlmed lahti harutada. Inimesed, kes oma mineviku peatükke kinni ei pane ja minevikuhaavasid ei taha ravida, teevad sellega endale karuteene.
Andke mõni võti.
Kõige lihtsam võti on leida mõni hea psühhoterapeut, kellega neist asjadest rääkida. Kui räägime reaalsustaju suurendamise vahenditest, siis see on parim asi. Hea terapeut näitab sulle varjatud külgi sinust, mis on kõigile näha peale su enda. Kui veab, on inimesel ka mõni selline sõber, kes ta ära kuulab ning ei hakka sealjuures õpetama või hinnangut andma.
Mis nippidega te veel alateadvuse kallal olete käinud?
Olen katsetanud väga paljusid meetodeid. Vist kõige esimene kord oli juhitud meditatsioonis, Anthony Robbinsi koolitusel. Sütel kõndimise jaoks viib inimene end tavaliselt ise ohutuse tagamiseks transilaadsesse seisundisse.
Siis tulid kogemused indiaani rituaalidega (higitelk) ja šamanistlike (trummi)rännakutega.
Väga tugevaid taipamisi olen saanud holistilise teraapia rännakutel. Teadvust avardavatest ainetest olen Brasiilias kokku puutunud ayahuasca’ga (psühhoaktiivne taim – toim).
Peale selle olen osalenud paar korda transs-tantsu üritusel, mitu korda olen teinud holotroopset hingamist (analoogiline eestlastele tuttavama vabastava hingamisega), mille Tšehhi psühhiaater Stan Grof leiutas just selleks, et saada analoogilisi kogemusi ilma midagi sisse söömata või joomata.
Visiooniotsing Kalifornia kõrbes, mille raames toimus kolmepäevane üksi looduses paastumine, oli väga avardav, omalaadne 72 tundi kestev meelerännak – ilma mingeid muid tehnikaid ega vahendeid kasutamata. See on vist sarnastest elamustest olnud kõige võimsam.
Kuidas käib see alateadvuses peatükkide sulgemine, mida soovitate inimestel teha?
Toon näite, räägin skemaatiliselt. Mul tekkisid paari aasta eest ebameeldivad unenäod Vene sõjaväest – läksin unes sinna tagasi ja mulle öeldi, et astuge edasi, olete siin taas kaks aastat. Selle peatüki sulgemiseks olin endale enne pähe võtnud, et ma pean Moskvasse minema, et tunda seda, et ma saan sealt ära tulla siis, kui tahan. Enne seda tegin Marina Eberthi (Eesti esoteerik ja psühholoog – toim) juures mõned holistilise teraapia rännakud, et otsida alateadvusest üles need kohad, mis mulle toona üldse probleeme tekitasid. Taolises teraapias tekib avardunud teadvusseisund, kus saad ühenduse oma alateadvusega, näed enda eest tavaseisundis varjul olnud asju. Lugesin vanu kirju, päevikuid. Venemaal kohapeal tegin pilte ja filmisin veidi, kohtusin inimestega, jalutasin vanades kohtades. Naastes tegin kõigest sellest tunnise filmi. Kõik see aitas seda peatükki tulemuslikult sulgeda.
Ja selle avardunud teadvusseisundi saavutamine vajab tingimata välist abi?
Mitte tingimata. Me kogeme selliseid seisundeid tavaliselt kogu aeg, me ainult ei märka neid või ei oska neile nime anda. Näiteks sportides või monotoonset tööd tehes. Kodu kraamimine või nõudepesu keskendunult, ilma telerite ja telefonideta ja kellegagi juttu rääkimata võib väga teraapiline olla.
Aga ka tõsisem religioosne elamus, armumine, mingi võimas õpikogemus, surmaga kohtumine, tugevad elamused unenägudes – need on ainult mõned kõigile tuttavad näited.
Aga kas inimene ei saa lihtsalt elades ja armastades õnnelik ja rahul olla?
Muidugi saab! Siis, kui on juba mingid tõkked ületatud. Iga asi ongi abivahend ja küsimus on, millal missugust abivahendit on vaja ja kui kaua seda pruukida. Kõik need nimetatud asjad on nagu redelipulgad, ronid nii kaugele, kui vaja, ja ühel hetkel pole sul redelit enam tarvis.
Igal aastal annavad miljonid inimesed endale uusaastalubadusi, ehkki nad teavad juba, et suurem osa neist jääb täitmata. Miks?
Kõige lihtsam põhjus on see, et see pole tegelikult otsus. See on tunne et „nagu peaks”. Otsus peaks olema seotud identiteediga, kes ma olen. Ma olen see, kes käib igal nädalal keskmiselt kaks korda 20 minutit jooksmas, suvel ja talvel. Otsus peab olema kindel ja enda oma. Alustada tuleb väikeste sammudega või resoluutselt (sõltuvalt inimtüübist ja otsusest). Tuleb märgata edusamme ja olla enda vastu tunnustav, ka leebe. Mõnda aitab endale lubaduse andmine, teist aitab kellelegi teisele lubaduse andmine, selle avalikult välja kuulutamine.
Ehk siis otsus „ma olen mittesuitsetaja” on see, mis aitab?
Ehk oleks parem: „Olen rõõmus (ja uhke ja rahulolev) mittesuitsetaja!” Ning taas, pelgalt otsusest ei piisa. See tuleb objektiivselt läbi mõelda, vaja on pühendumist läbi motiivide ja hirmude teadvustamise.
See tundub ülemõtlemisena. Mitte „Ma olen mittesuitsetaja”, annan oma pooliku paki ära, enam ei tõmba ja olengi mittesuitsetaja, vaid pean enne võtma aega, kaaluma läbi hirmud, motivatsiooni, väiksed sammud… Miks nii keeruliselt?
Sellepärast, et ilma selleta lähevad paljud nädal hiljem poodi ja ostavad uue paki. Ma olen kindel, et see pole ülemõtlemine, vaid põhjalik analüüs, ratsionaalse ajupoolkeraga otsustamine. Seda tasub teha enamikul inimestest enamiku otsuste juures. Aga sellest üksi ka ei piisa. Enamik uusaastalubadusi ei puuduta identiteeti ega ole läbi mõeldud. Pigem nii, et ma tunnen end halvasti, et olen ülekaalus, ühiskondlik surve on ka, ma tunnen, et pean midagi muutma ja viskan lihtsalt mingi sõna õhku.
Millised olid teie eesmärgid läinud aastal?
See oli minu jaoks leppima õppimise aasta, et võtta vastu seda, mida elu ette viskab. Seadsin endale väga vähe eesmärke. Ka see raamatu uuesti välja andmine tuli täiesti spontaanselt.
Kas see tähendab, et te olete just üleanalüüsimisest välja astunud ja vaatate, milline on elu ilma Peep Vainu kontrollita?
Just. Ja oluline on osata õiges olukorras kasutada vajalikke tööriistu. Vahel on vaja punnida, vahel niisama minna lasta, vahel küünte ja hammastega kinni hoida. Aga kogu aeg on vaja ikka olla, olla sa ise, olla lahke, hooliv ja tähelepanelik. Elu on nagu tants – kord juhid sa seda ise, kord jätab ta sulle mulje, et sina juhid, ja kord pole mingit kahtlust, et roolis on elu ise. Sellest aru saamine on olnud tõeliselt vabastav.
Kuus esimest sammu
Mida võiks teha kohe, kui leht loetud saab, et elu paremaks läheks?
Peep Vain soovitab kuut esmapilgul lihtsat sammu, millest võib palju abi olla.
1. Anna endale ausalt aru sellest, mis sind elus häirib.
2. Püüa mõista, mis seda põhjustab. Milline osa nendest on n–ö sinu enda oma ja milline osa tuleneb välistest teguritest.
3. Meenuta Püha Fransciscuse palvet, leidmaks jõudu muuta asju, mida muuta saad, meelerahu selleks, et leppida asjadega, mida muuta ei saa, ja tarkust, et nende vahel vahet teha.
4. Pane kirja oma eesmärgid ja prioriteedid ning jälgi oma progressi nende poole liikumisel.
5. Pea päevikut, et märgata paremini, mis sinu tunnetes, mõtetes, tegevustes, tulemustes ja väliskeskkonnas toimub.
6. Leia kaaslane (sõber, kolleeg, psühholoog, pereliige), kelle seltskonnas oma muredest ja unistustest „valjult mõelda”, saamaks selgust ja kindlust.
Intervjuu on üleval ka EPL veebis. EPL Digilehes on selle juures ka väike videotervitus.