Llyr 9 | If writing was a child's play...
← Llyr 10
Llyr 8 →
September 30, 2013 · 15:53
Llyr 9
Aaroni lahkumisest on nüüd nädal.
Ma olen täiesti terve ja terved on ka teised, enam ei kõla ka Welstonis katkukelli, kas siis selle pärast, et rõugetele sai piir pandud või olid kõik surnud. Ilmselt ei lähe keegi sinna ka järgmised paar kuud olukorda kontrollima. Seda naist ei ole ma pärast samuti näinud, kadus kui vits vette.
Kaks päeva pärast Aaroni lahkumist oli ka udu kadunud. Ma näen nüüd taas kaugele üle oru, kuni Bursori metsadeni välja, kuid see ei rõõmusta mind. On küll parem hingata ja õhk tundub selge ja päike soojendab, kuid see ei jõua kuidagi mu sisse – mõistus annab teada, et see on soojus, aga keha justkui ei saa aru.
Ma ei ole kellelegi öelnud, mis tol ööl toimus, isegi Devenile mitte, kes mind tol ööl üles otsis, kuigi ta ilmselt teab, et see on kuidagi minuga seotud.
Istusin terrassil ja rüüpasin jahenevat piparmünditeed, see oli üsna külm selle pikka rüüpamise peale, kuid see ei häirinud mind. Terrassil oli külm ja ma teadsin, et ema tahab, et ma varsti sisse läheks, kuid ma tahtsin veel natuke siin olla, kas või natu natukene, et vaadata inimesi, kes mööda teerada põllult kodu poole tulid. Me lõpetasime põllutööd paari päevaga, sest enamus saaki sai koristatud see aasta varem.
Nägin mööda teed Emilyt koos Deveniga tulemas. Nad olid süvenenud omavahelisse vestlusesse ega märganud mind enne kui olid juba päris lähedal. Tervitasin neid, kui nad majast mööda läksid.
“Sa näed juba täitsa kõbus välja!” naeratas Emily rõõmsalt.
“Arst ütles, et see oli valest toitumisest, ilmselt sõin midagi halba siis.” Vastasin rahulikult nagu räägiks vanast kingapaarist. Tegelikult oli see olnud mingi kõhuviirus, mis mind paariks päevaks voodisse klammerdas, kuid tohter palus seda sõna hetkel teatud segavate tegurite tõttu mitte mainida.
Mulle meeldis voodis olla, sest tänu sellele katkuhirmule ei kippunud keegi mu juurde tulema ning hoidsid kombekalt eemale. Ka Abigale magas sel ajal all sohval akna all, et ta sama viirust ei saaks.
“Siis on hea – ma kartsin juba…” Deven müksas teda enne kui ta oma lause lõpetada jõudis. Pärast seda koosolekut olid kõik Llyri elanikud paar päeva palavikuliselt üksteisel silma peal hoidnud, et keegi haigeks ei jääks. Emily aga sellest ei tervenenudki, vaid näitas jätkuvalt üles ebatervet huvi teiste tervise kohta ja Deven, kes silmnähtavalt temasse iga päev rohkem kiindus, asus jubedale missioonile.
“Ei, ei ole see, mul on tegelikult hea meel, et see ei ole see.” Vastasin kiiresti, hea meel, et keegi selle kohta ikkagi küsis.
Ta naeratas ebalevalt, kuid siis juba üsna rõõmsalt.
“Aaronist on midagi kuulda?” küsis ta ühe jutiga.
See tegi rohkem haiget kui tema pidev katkukartus, mida Deven temast välja üritas juurida. Raputasin pead.
“Emily…” urahtas Deven pahaselt.
“Ma lihtsalt ei saa aru – niimoodi lihtsalt ära kõndida…”
“Emily!” See oli järsk ja karm soovitus vait jääda.
“Tead, teine kord on hea ka rääkida sellest, mis mõttes on, et mitte lolliks muutuda!” turtsatas tüdruk ärritunult ja pöördus siis minu poole. “Tule! Kui see karvane peletis peab vajalikuks naha all praadida, siis mina tahan sinuga rääkida!”
Ta tõmbas mu kättpidi endaga kaasa, nii et ma vaevu jõudsin tassi terrassile asetada.
Jätsime Deveni meile tummalt järgi vaatama kui Emily mind seeliku lehvides maja taha juhtis, sinna, kus asus onu karjasetee algus. Seda tähistas keskkohani ulatuv kividest laotud post, mis pooleldi oli samblike alla mattunud ja osaliselt kaetud viimaseid õisi kandvate kassitappudega.
See ei tähendanud mulle mitte head – Emily oli erinevalt teistest minuga kohati liigagi otsekohene ja ma kartsin seda osaliselt, sest ta küsimused tabasid tihtipeale vastu naelapead, Kuid hetkel ei tahtnud ma mitte ühelegi küsimusele vastata.
“Sa pole ammu meil käinud.” Alustas ta pooltõsiselt ning istus.
Vaatasin ta veidi kõhedaks tegevat tarka sirget keha, nagu tikk seisis see püsti kohevas alusseelikutekuhjas, mis oli õpetajannalikult korralikult sirgeks silutud ning peidetud ilma voltideta ühekihilise tumeda seeliku varju. Ta hirmutas teisi oma ametliku tooniga nagu laulaks kaunist sonetti.
“Vanaema küsib su järele.”
Olin ta vahepealsete sündmuste käigus pea täielikult meelest pühkinud. Huvitav, kas ta küsis minu või Celestine kohta?
“Vabandust, ma pole aega saanud.”
“Oh, pole midagi – ega praegu on kõigil käed tööd täis olnud. Lubasin isegi lastele praegu kontrollimisi mitte teha, et nad saaksid rahulikult vanemaid aidata.”
Naeratasin rahunenumalt ja istusin tema lähedale kuivemale kohale.
“Aga sa pead kindlasti tulema,” ütles ta hetk hiljem, “vanaema on nüüd jälle endine ja ta tahab kõiki järjepanu näha, ütleb, et hüvasti jätmiseks.”
Ta ei kõlanud sead öeldes sugugi kurvalt.
“Ja sa pead seda normaalseks?”
“Mhmh!”
“Parem sedasi kui et ta ei räägi taas mitte kellegagi ja peab kõiki oma isa vihavaenlasteks.” Vaikisin, kuid ta nägi mind läbi. “Sa tahad teada, kas ta veel midagi Celestinest rääkinud on, on nii?”
“Ausalt öelda…”
“Tead, ma kartsin, et sa ei tulegi enam meie juurde selle pärast…” muutus ta kurvaks. “Ma tahaks, et isa oleks kodus ja seletaks, miks vanaema nii hirmsal kombel käitus, kuid mis teha – ta ei tule veel mõnda aega. Kui üldse…”
Tahtsin teda lohutada, et kindlasti tuleb ta isa koju, kuid ta ainult ohkas ja jätkas siis juba palju lõbusamalt.
“Tead, ma tunnen nii puudust su pehmetest suhkrukringlitest ja me teehommikutest. Ja sa pole ka õhtuti külamajas käinud. Aga täna tuled? Mul on sulle üllatus!”
“Üllatus?”
Ta noogutas ja tõusis, naeratas siis ja liugles minema.
“Üllatus…” kordasin seda sõna nagu ei mäletaks ma selle tähendust. Mind kohutas veidi kui külmalt ma seda ütlesin, kuid samas ma ka ei imestanud selle üle.
Vaatasin alla oru põhja, kus asus pehmem rohi – see ei olnud veel kollaseks tõmbunud ja nägi välja kui mahla täis järv keset luitunud vaagnat.
Kuulsin, kuidas Mosh mu kõrvale tuli ja mu jalge ette maha istus, nina samuti mahlajärve suunas. Ta nuuskis õhku, jättes vaid neiks loetud hetkedeks järgi oma pideva lõõtsutamise. Ta käis ikka all orus, ma teadsin seda, kuigi polnud teda kordagi seal näinud. Kuid see ei tähendanud, et ta seda ei teinud.
“Sa tahaksid, et onu taas siin oleks, on nii?” küsisin vanalt koeralt, ohkasin siis kurvalt. “Nagu minagi sooviks…”
Siin oli soe istuda, loojuv päike paitas kergelt üle meie, soovides veel viimast korda head õhtut, enne kui kaugele silmapiiri taha kadus.
“Tule!” tõusin ja hakkasin maja poole tagasi minema. “On aeg tuppa minna – söögiaeg.” Seletasin talle. Mosh õõtsus kergelt ühelt käpalt teisele hüpeldes must mööda kui noor sälg, maini vaid võimalust süüa saada ja ta oli läinud.
“Ja minul külamajja mineku aeg.”
Ma ei mõelnudki neid vältida, pigem tundsin end liiga nõrgalt, et taas nende keskel istuda.
Ütlesin vanematele, kuhu lähen ning läksin, iga natukese aja tagant seisma jäädes, et taevas olevaid tähti imetleda. Nad olid ilusad, kuigi kauged. Tahtsin ühtäkki nende juures olla, unustada kõik, mis mind siin kinni hoidis ja lihtsalt kaduda, põgeneda nende teadmatusse sohu.
Jõudsin külamajja hilja, kuid kedagi teist polnud – uks oli lahti, kuid tuli kaminas oli kustunud ja toolid tühjad.
“Ma jõudsin liiga vara…” pahandasin endaga, sest ma ei tahtnud sattuda teiste tähelepanu alla ei hilinemisega ega liiga vara jõudmisega, mida ma nüüd ikkagi tegin. Ruum oli külm ja mannetu, kohati värvitu.
Ma teadsin täpselt, kus siin miski asus, siin ei muutunud kunagi midagi suurt, välja arvatud suvel ja talvel kui seintele riputati pärgi ja lilli. Seega olid kaminapuud kaminast vasakut kätt, seal, kus Aaron tavatses istuda ja oma salapärast nikerdist urgitseda. Tikud asetsesid kamina serval, kuhu piisas vaid käe sirutamisest.
Külamaja ei olnud algselt ehitatud peo- või kogunemissaaliks. Tegemist oli pastoraadiga, mis jäi tühjaks peale vana pastori surma üle veerand sajandi tagasi. Uus pastor, kes siia õpetama tuli, ei tahtnud siia paigale jääda ja seega läks maja kogukonna käsutusse nagu ta seda alguseski oli olnud.
Läitsin valmis seatud puud põlema. Istusin Aaroni tooli peale ja jäin tulle vahtima, rätik tugevalt ümber õlgade kuni see sahinal lõpuks põrandale vajus kui juba piisavalt soe oli.
Ma ei mõelnud tegelikult eriti millelegi, vaatasin tühjalt leekidesse. Nii oli kõige parem, sest nii ei tundnud ma ka sõgedat kurbust, mis mind iga teine minut endasse tahtis matta. Lasksin õhu pahinal välja ja jälgisin, kuidas leegid sellest tantsima lõid, lahmates ahnelt kahele poole ahju külgi saamata sealt tükikestki, kuid jättes maha märgid oma kahjuks raugevast jõust.
“Sa oled nukker?”
Ma kuulsin seda häält, see meenutas Aaroni oma, kuid ei olnud see. Otsustasin, et mu pea on hakanud minuga juba mängima ja raputasin pead, et sest häälest vabaneda.
“Julmad naljad, majavaimud.” Sosistasin ja sonkisin ühe peenema haluga tules tükk aega enne ringi kui selle risti teistele peale viskasin.
“Majavaim?” tuli sama hääl praktiliselt mu selja tagant uuesti, nüüd selgemalt.
Keerasin ettevaatlikult pead, et näha, ega ma und ei näinud või mõnda oma ilmutust. See oli Aaron. Keerasin end rahulikult teistpidi tagasi, ilma et oleksin sõnagi öelnud ja pressisin käed tugevalt ühte rusikasse. Ta põlvitas seepeale mu kõrvale ja ootas, et ma uuesti tema poole vaataks, kuid ma ei teinud seda.
See oli kummaline – ma olin oodanud terve nädala iga päev, et ta koju tuleks, hakates vaikselt juba leppima teadmisega, et ta ei pruugigi enam tagasi tulla ning nüüd, kui ta tõepoolest mu ees oli, ei suutnud ma sellest üldse rõõmu tunda, südames oli ikka külm.
Ta ei öelnud midagi, ilmselt ei osanud. Pikka aega ei osanud ma isegi.
“Sa tegid mulle haiget.” Ütlesin lõpuks kui olin oma mõtetes mõnda aega ringi sonkinud..
“Ma tean.” Vastas ta.
Ma hakkan nutma, olin selles sada protsenti kindel. Mu süda valutas taas, kuid see valu ei olnud enam sööbiv hape, vaid mahe, lihaste valu, mis ei suutnud südant vajalikus rütmis töös hoida.
“Ma ei rõõmusta su tagasituleku üle!” pahvatasin äkki ja pisarad voolasid pingutustest hoolimata üle põskede.
“Ma tean.” Vastas ta, enne kui tal kahe käega kaela ümbert kinni võtsin ning võimalikult kõvasti kaelustasin. Ta käed ei osanud kohe midagi teha, kuid hetk hiljem surus ta need tugevalt ümber minu, enne kui mulle kõrva sosistas: “Aga mina olen…”
Ta ei öelnud rohkem midagi ja ma ei küsinud. Ma ei tahtnud, et ta praegu kuhugi läheks, vaid jääkski siia, minu haardesse kuni ma väsin. Hea oleks olnud kui käed oleks krampi läinud.
Ta laskis mu lahti ja ma puhkesin oma tobeda mõtte üle naerma ja pühkisin käisega silmad pisaraist puhtaks. Ta naeratas.
“Kas võib nüüd sisse tulla?” küsis Adine ukse vahelt, enne kui sisse hiilis, selja taga kõik ülejäänud.
“Te teadsite, et ta tagasi on?” küsisin üllatunult.
“Ma alles jõudsin – nad ei ole jõudnud veel kogu külale rääkida.” Raputas Aaron pead ning istudes mu ette põrandale enne kui Reed, raamat kaenlas, tema juurde tormas ja ägedalt ta kätt hakkas raputama.
“Tere tulemast koju, vennas! Oleks muidugi tore olnud kui sa oleks enne lahkumist vanematele midagi ka öelnud!” ning istus meie kõrvale vabale pingile. Ta naeratas mulle.
Ta naeratas mulle!? Naeratasin vastu. See oli esimene kord üle tüki aja.
Adine ja Ethel läksid patjade järele, jätkates vaidlust, mis neil päeval pooleli jäi mingi tühise ajalehe artikli pärast. Bettie ühines nendega, andes neile hoopis uue vaatevinkli, mis pani nad veidikeseks mõtlema, kuid mis kokkuvõttes tekitas neile rohkem segadust kui ainult kahe teooria omamine. Nad said padjad põrandale just enne kui Deven raske raksatuse saatel neile peale maandus ja siis ulgudes muljutud külge hakkas kurtma. Nevil otsis üles Katherine ning tõmbas ta käe tikkimiselt eemale, seletades talle mingeid kätelugemise mõistatustest, mis paistsid rohkem Danile huvi pakkuvat. Iga natukese aja tagant kõlas kõigist üle Deveni vaimukused ja naerupahvakad, mida need põhjustasid.
Kogu selle aja istusin ma kamina kõrval, nautides taas võimalust sooja tunda, Aaron istumas mu ees, käsi kergelt üle mu jalgade ja pehmelt masseerimas mu põlve. Ma ei teinud sest väljagi, jätkates oma sinise heegeldusega.
“Tead,” ütles Aaron äkki rahulikult kui Bettie ja Adine taas artikli pärast vaidlema läksid ning kogu tähelepanu nende peal koondus, “mul on hea meel, et sa terve oled.”
Naeratasin meelitatult, kuigi ta ei vaadanud mu poolegi. Jätkasin kiirustades heegeldust ning leidsin hetk hiljem, et olin terve rea valesti teinud ja ohkasin pahaselt seda üles harutades.
“Mis on?” küsis Aaron ehmunult mulle otsa vaadates. Vastuse asemel veeretasin talle lõngakera sülle ja käskisin kerima hakata.
“Kuule, Aaron,” teatas äkki Deven valju häälega üle teiste, “See on sul esimene kord taas näoga siiapoole olla, tead!” ta ajas end istuli – nii oli ta Aaronile lähimal. “Mida sa meisterdasid?”
Muigasin lõbusalt – sellele küsimusele nad vastust ei saa.