FennoUgria: Eva Sepping, Sonja Laitinen: Vormilt rahvuslik, sisult sotsialistlik: muljeid MAFUNi koosolekult
Eva Sepping, Sonja Laitinen: Vormilt rahvuslik, sisult sotsialistlik: muljeid MAFUNi koosolekult
Septembri lõpus said Marimaal Joškar-Olas kokku Soome-ugri rahvaste noorteassotsiatsiooni ehk vene lühendi järgi MAFUNi esindajad. Eestist osalesid seal vaatlejatena Eva Sepping ja Andres Maask Eesti Kunstiakadeemiast ning Soome poolt Sonja Laitinen Helsingi Ülikoolist.
MAFUN on üks tahk riigipoolsest nn heast tahtest Venemaal elavate soome-ugri väikerahvastega tegelemisel ja võimalus soome-ugri liikumisel silm peal hoida, millest andsid endale aru ka paljud osalejad. Sarnaselt ametlikult soositavale kultuuritegevusele kulus sealgi palju aega ja energiat pindmiste küsimuste peale.
Sellise poliitika varjus jääb kultuuri tegelik püsimajäämine tähelepanuta. Sõnum rahvale on enam-vähem järgmine: “Me hoolime teist, viljelege pealegi oma kultuurikest.” Alltekst aga räägib: “Täpselt sinnamaani, kuni see ei mõjuta ühelgi viisil välisilma ega inimeste eneseteadvust.” Või siis: “Kas soovite müüa emakeelseid ajalehti ja postkaarte? Aga palun!” Tegelikkuses saab seda teha küll, ent vaid oma kultuurimaja ja ühes kohaliku Lasnamäe keldripoe putkas.
Emakeelsest haridusest ükskõik millises õppeastmes võib Marimaal vaid unistada ning laste keeleoskus sõltub puhtalt vanemate entusiasmist. Oma vanematele ja väliskülalistele esinevad rahvariietes lapsed on küll armsad ja liigutavad, aga vaid sellisel tasemel kultuur jääbki üksnes muuseumlikuks ja puhtalt dekoratiivseks, mis ei veena, kuidas kõik on hästi ja kui vahvalt mari lapsed emakeelt oskavad.
Me ei püüa siinkohal halvustada ka selliste ettevõtmiste eestvedajaid. Tegutsemine olukorras, kus palju lihtsam oleks käega lüüa, on igal juhul lugupidamist vääriv. Paraku on seda nii kurvastavalt vähe selleks, et midagi muutuks. Ei piisa üksikute kirglike entusiastide ettevõtmistest, kui riigi poolt puudub laiem toetus ja kandepind.
Ükskõik kui halvasti eestlased oma riigist ja selle juhtimisest aeg-ajalt ka ei mõtleks, on oma riik mitte kuigi sõjakate soomeugri rahvaste puhul olnud oluliseks kaitseks rahvuse väljasuremise ohu vastu. Ja loomulikult pole Venemaa ainus suurriik, kes seal
elavaid vähemusrahvaid on püüdnud maha nottida ning kui suurem hävitustöö seljataga, asunud neid seejärel uhkelt vitriinides eksponeerima.
MAFUNi üritus püüdis balansseerida kahe asjaolu vahel: esiteks jäi kõlama osalejate siiras mure oma rahva ja kultuuri pärast ja tahe midagi muuta, teisalt aga kumas läbi ettevaatlikkus, sest selliste projektide edukaks läbiviimiseks on vajalik riigipoolne toetus.
Seega ei ole küsimus selles, nagu ei tahetaks midagi reaalselt muuta. Palju sõltub ka teise poole tahtmisest ja küllap tajutakse hästi riigi poolt kehtestatud piire.
Ka see üritus oli priskelt rahastatud. Elasime uhkes ja väga maitsekas hotellis ja meid toideti mitmekäiguliste lõuna- ja õhtusöökidega.
Koosolekul arutati pikalt MAFUNi hümni teemal, kuid milleks ja kellele seda vaja on, jäigi arusaamatuks. Või siis vahetatati mõtteid kõikvõimalike pisikeste algatuste üle nagu laste joonistusvõistlused ja muu selline. Need, nagu eespool öeldud, on kõik väga vahvad, aga mitte kuhugi viivad üritused, sest emakeelse hariduse puudumise tõttu ei tule lihtsalt juurde inimesi, kes sellest vähesestki aru saaksid.
Kerge on siit Eestist öelda, et tuleb julgeda unistada rohkemast ja mitte piirduda üksnes vormilise küljega, sest minu lähedasi ja sõpru pole (pool)surnuks pekstud selle eest, et nad tahavad tegeleda oma kultuuri edendamisel ka sisulise poolega.
Kultuuri ei saa hoida elus vägisi punnitatud ettevõtmistega ikka ja jälle vanu asju samal kujul taasesitades. Selles osas oli tõeliselt positiivne ja elav näide meile ühes kesklinna klubis kultuuriprogrammina pakutud mari disko – nii muusika kui õhtujuhtimise poolest puhtalt marikeelne. Selles iganädalases ja juba aastaid väga populaarses ürituses oli midagi meie laulupidude rahvuslikust õhkkonnast. Juba mõnikümmend minutit pärast peo algust oli tantsupõrand valgunud täis inimesi vanuses 18-60, kes keerutasid hommikuni tantsu lüüa ning laulsid ja huilgasid kaasa, mis nakatas ja peletas reisiväsimuse meilgi, kes me olime seda algselt vaid natukeseks ajaks kaema läinud.
Rõõm on tõdeda, et taolisi algatusi on veel ka kirjanduse ja muusika valdkonnas. Selle asemel, et arutada mariluse propageerimiseks võimalikke nn intelligentseid stsenaariume nagu näiteks “hea mari keeles mõtlev tegelane vs paha venekeelne marilane” (üks MAFUNil kõlanud mõtetest), võiks tõlkida või kirjutada parem veel rohkem sopakaid, koomikseid, santabarbaraid ja metsikuid roose. Nii jõutaks inimestele lähemale ja taastekiks marikeelne pinnas, millelt võiks ka paremaid asju võrsuda.
Loe veel muljeid