Lugesin neid teemasid ja tekkis küsimus, et miks alles 40+ hakatakse esimest last planeerima ja siis solvutakse, kui arst mainib, et vanuse pärast väike tõenäosus ka IVF-iga rasedaks jääda?
Ise olen 36, pole kunagi lapsi tahtnud. Mehel esimesest abielust poeg. Kas 40+ hakkab bioloogiline kell järsku tiksuma või mis see on, mis paneb naisi 40+ vanuses last saama/tahtma?
Üldse ei halvusta, tahan.muljeid kuulda, et kas minuga võib ka nii juhtuda.
No kui sa siiani ei taha lapsi, ma ei usu, et see plõks ka hiljem käib.
Miks alles 40+ ? Selleks on palju põhjusi ja nendest põhjustest on ka juttu siin olnud ja google on täis infot -miks.
Mina sain lapsed 40+ vanuses, kuna alles siis leidsin endale truu ja meeldiva kaasa.
PS! Mõlemal meil olid olnud eelnevad pikad suhted, kuid Kummalgi enne lapsi ei olnud.
Kasutaja on kirjutanud teemasse 2 korda. Täpsemalt 30.05 17:11; 30.05 21:38;
Mind huvitab, msi paneb inimest, kes pole kunagi lapsi soovinud ja vist ei soovi ka, rasestumise foorumit lugema?
Mul sama küsimus tekkinud, kuna olen aru saanud, et paljud saavad lapsed alles vanuses 35-40. Ma hetkel 25. Mulje on jäänud, et pigem on isegi rohkem neid, kes saavad lapse vanuses 35-40, kui neid, kes saavad lapse alla 30-aastaselt, eriti just kõrgharitud naiste seas.
Need inimesed, keda tean, et on sellises vanuses alles emaks saanud, on ilmselt osaliselt vähemalt karjääri tõttu saanud lapse hilisemas vanuses, kuna karjäär ei oleks varem võimaldanud ilmselt aega maha võtta (neil, kes hiljem on emaks saanud, on päris head ametikohad/ positsioonid).
Eks on tänapäeva ühiskonnas levinud ja senisest enam aktsepteeritav lükata senikaua emadust edasi, kuni see on veel bioloogiliselt võimalik ja 40 kandis ongi veel viimane piir laste saamiseks. Tegelikult hakkab viljakuse alanemine pihta juba aastaid varem, kuid loodetakse teadusesaavutustele.
Ma arvan, et üheks põhjuseks on see, et uuringute järgi on inimeste usk teadusesaavutustesse oluliselt suurem kui teaduse võime tänapäeval reaalselt lahendusi pakkuda, teadus ei ole veel valmis päris kõigele lahendusi pakkuma. Teiseks ka ei teata, et viljakus on kõige kõrgem 20ndate eluaastate alguses ja hakkab siis protsent-protsendi haaval juba vähenema. Enda viljakust ja tõenäosust rasestuda hinnatakse kõrgemalt kui selleks on reaalsed võimalused. Kolmandaks on elustandard tõusnud ja nõudmised elukeskkonnale kasvanud, neljandaks propageerib meedia hilisemas vanuses emaks saamist.
Kindlasti on enda osa ka kapitalistliku ühiskonna individualismil ja keskendumisel eelkõige indiviidi vabadustele ja õigustele vastandina kollektivismile. Perekonna roll on muutunud, paarisuhe on muutunud ja ka lapsel on teistsugune roll selles kõiges.
Teemaalgataja – see, et teised järsku üle 40-aastasena avastavad, et soovivad last, ei tähenda, et sinuga sama juhtub, usalda ennast ja kuula enda sisehäält selles osas pigem. Mitte seda, mis teised arvavad või teevad.
Kasutaja on kirjutanud teemasse 2 korda. Täpsemalt 30.05 17:40; 31.05 08:52;
Ma olen küll alles 32, aga minu põhjus, miks mul veel lapsi ei ole, kuigi oleksin töö vms pärast neid võinud ka 25selt saada, on see, et ma lihtsalt leidsin sobiva mehe, keda ma tõesti nii palju armastan ja usaldan, et tahan temaga pere luua, alles 30aastaselt.
Ma arvan, et see võib ka paljudel 40stel nii olla, et lihtsalt varem ei satu õige kaaslane teele ning valega lapsi ei taheta. Mis on minu meelest ka õige, sest ma pole üldse seda meelt, et “mees võib olla, aga laps peab olema”. Tuleks ikkagi püüda PERE luua ja selleks peab sobiv kaaslane olema. Ma muidugi ei mõista hukka neid kellel see ei õnnestu ja kellel on planeerimata lapsed jne. Aga lihtsalt minu südametunnistus ei lubaks näiteks saada lapsi mehega, kelle puhul mul on tunne, et ta ei oleks hea isa.
Sest seni pole olnud suhet, kuhu last tahaks. 20-aastaselt leiavad väga vähesed endale parima partneri, kellega terveks eluks kokku jääda ning paraku läheb enamik lahku ja lastel katkine pere, kus kasvada.
Ligi või üle 40-aastased on vast pigem juba kogenud ja leidnud selle õige ja tõenäosus kokku jääda ja lapsi õnnelikus peres kasvatada on suurem.
#3138373:
Lapse saamine õnnestus kergelt või oli see keerulisem? Küsin, sest mõlgutan isegi selles suunas mõtteid ja vanust on juba ka.
Mina 40 ja esimest korda rase. Enne oli lihtsalt elu ees. Mehega koos ammu – reisisime, elasime erinevates riikides, õppisime, töötasime… Meil kummalgi ei olnud veendumust, et meie peres peavad lapsed olema. Tagantjärgi saan aru, et ega me selle vältimisega nii hoolsad polnud – aga hiljem selgus, et mehel spermaga probleem. Kuna kunagi rasestuda ei proovinud, siis seda ei teadnudki (oleks ju võinud kõik need aastad muretu olla). Paar aastat tagasi otsustasime, et tegelikult oleme nüüd jõudnud kohta, kus võiks lastele ka ruumi olla. Mõned ringid IVF-i, niisiis.
Minu esimene sündis 22 aastaselt ja teine 32 aastaselt.
Peale lahkuminekut olen samuti leidnud inimese kellel küll ka uks laps olemas kuid armastusest sünnib ikka laps ja perena toimimine on loomulik jätk suhtele.
Õnneks v kahjuks oleme mõlemad 40+
Mina vanemgi 🙂
AMH hea ja IVF tulemas.
Oleme õnnelikud ja loodame õnnestuda. Ka eelmised lapsed on plaani heakskiitnud.
Minu arvamus on see, et ära iial ütle, et sa ei taha lapsi või sa ei näe mõtet- järelikult ei veel leidnud õiget meest kuna naiselikkuse kroon on ikkagi laps kinkida.
Vähetähtis ei ole ka see, et selles vanuses oleme materjaalselt kindlustatud ja valmis emadust nautima täie rinnaga.
Esimest jäin ootama ca 3 kuud peale proovima hakkamist. Sünnitasin kui olin saanud 41. Teise sain 43 aastaselt.
(Mees on minust 4a vanem)
Mul on suguvõsas mitmeid naisi, kes 40+vanuses veel (viimase) lapse saanud. Ju on geenidel ka ikka mingi mõju rasestumisvõimele. Rasedused olid raskemad just psüühiliselt. Kartsin hästi palju, et mis siis saab kui rasedus katkeb või lapsel on mingi tervisehäda. Õnneks mõlemaga kõik korras.
Naised on 40ndates ikka (viimaseid) lapsi saanud. Alles NLi ajal tuli ülinoorte emade mood. Nüüd jääb mulje nagu ei tohikski saada selles vanuses lapsi, mis sest et viljakas iga enamikul veel kestab. Kui ei kesta enam siis on kehvasti jah, aga üldiselt veel ikka kestab. Tahaksin uskuda et selles vanuses enam naiivselt ei arvata et küll kindlasti saab vaid arvestatakse riske. Aga sellegipoolest peab ju proovima ja riske võtma kui midagi tõesti tahta.
Majanduslik kindlus ja suurem isiklik küpsus annavad lapsele hea kasvukeskkonna. Ema ise juba teab mida elust tahab ja väärtushinnangud on paika loksunud.
Küsimus oli pigem selles, miks on selles vanuses alles esimese lapse planeerimine? Viimaseid pesamunasid on ikka jah läbi aegade saadud.
Kasutaja on kirjutanud teemasse 2 korda. Täpsemalt 31.05 16:43; 31.05 19:55;
Sest varem ei olnud kaaslast.
Ma olen praegu 39, sügisel saan 40. Minu suhe minu praeguse elukaaslasega algas 3 aastat tagasi, päris kiirelt otsustasime et soovime lapsi (kummalgi ei ole). Esimene rasedus tuli spontaanselt peale 6 kuud proovimist, kuid kahjuks tuli katkestada loote väärarengu tõttu. Kuna uut rasedust ei tulnud, pöördusime viljatusravi kliinikusse. Esimene siirdamine kohe õnnestus, kuid lootel tuvastati Downi sündroom ja tuli kahjuks jälle katkestada. Nüüd olemegi uuringute vastuste ootel, et siis otsustada kuidas edasi liikuda. Soov lapsi saada on ikka väga suur ja esialgu veel alla ei anna 🙂
Mis mõttes tuli katkestada? Sunniti?
Esimesel juhul ei olnud üldse mingit valikut, sellise rikkega ei oleks laps elama jäänud, isegi kui raseduse oleks lõpuni kandnud.
Teisel juhul – me ei soovinud Downi sündroomiga last.
#3139332:
Kui taktitundetu saab veel olla?
Mul on tuttavad, kes ka väga hilises vanuses tutvusid. Naine sai esimese lapse 41aastaselt ja on peale tema sündi juba aastaid proovinud uuesti rasestuda. Nüüd on laps juba 5.5, naine ise 46 ja teist last lihtsalt ei tule. Naine on endale alati mitut last tahtnud, aga ootas kannatlikult seda õiget. Nüüd tagantjärele mõtleb, et kui oleks teadnud, kui raske tal vanemana lapsi saada on, siis oleks ta lapsed nooremana juba ära teinud.
ma võitlesin eelneva elu oma tervisega ja probleemidega, mis ei aidanud ka suhete leidmisele ja stabiilsusele kaasa. olin aastaid sügavas depressioonis, väga raske oli. olen sellest kõigest jagu saanud toitumise ja teraapiaga. ja armastava kaaslase, kellega on tohutult hea, stabiilne, toetav ja igatepidi mõnus suhe leidsin alles kolmekümnendate lõpus. no ei olnud mul võimalik varem tegutseda või siis oleks mul sellest lapsest sügavalt kahju, sest oleks sündinud mingisse logisevasse suhtesse, kus emal endaga nii palju probleeme, et ei suuda lapsele piisavalt armastust pakkuda. Nüüd olen valmis ja meil on väga palju head lapsele anda 🙂
Kui sa oled 36 ja pole kunagi lapsi tahtnud, miks sa niii kangesti selle teema üle pead murrad? Igal inimesel on oma põhjuste komplekt, miks ta lapsi tahab või ei taha.
Kes on teinud karjääri, kes pole meest leidnud, kes on hooldanud oma haiget ema, kellel on 20a olnud “aega küll selle kiire asjaga” jnejnejne. Põhiliselt on 40a selle probleemi ees naised, kes on küll lapsi tahtnud, kuid pole neid erinevatel põhjustel tohtinud, polnud võimalik. Kes ei taha, see ei taha ja on selle otsusega ka rahul, sest see otsus on olnud kaalutud ja läbimõeldud. Või kuidas?
Kasutaja on kirjutanud teemasse 3 korda. Täpsemalt 05.06 11:48; 09.06 15:33; 13.06 17:40;
Eks igal inimesel on omad põhjused. Mis vahet on, kas 40+ tuleb esimene või kolmas laps? Nojah, solvumiseks tõesti pole põhjust. see on umbes sama, kui 200 kg kaaluv inimene kurdab arstile, et põlved valutavad ja raske on käia ja kui arst kaalu mainib, siis solvub 😀
Väga paljud, kes on oma esimese-teise lapse varakult, enne 25 saanud, ikka just 40selt või selle ringis hakkavad pesamunasid planeerima – siis on just suuremad lapsed juba nii suured, et ei olegi enam päris nagu lapsed
Ikka oma mehega enne mitte kohtumine oli minu puhul takistavaks teguriks, miks varem lapsi ei saanud! Ma polnud küll lausa 40+, aga 36 ehk teemaalgataja vanune, kui sain esimese lapse. Viimase lapse sündides olin 41. Õnneks olin selline, kes nii 36 kui ka 41-aastaselt rasestus “otsa vaatamisest”, st. üllatavalt kiiresti. Nüüd rohkem lapsi ei planeeri.
Selline paar, kes nooremana kohtudes oleks lihtsalt väga pikalt kahekesi elanud ja muudkui karjääri teinud ja reisinud, meie kindlasti poleks olnud – kui meie mehega oleks kohtunud näit. 10a varem, oleks meie lapsed sündinud ka nooremas vanuses. Vahel isegi arutleme stiilis: “Aga mis sa sellel ajal tegid – ahaa, ja no mina jällegi elasin siis seal ja töötasin seal – vat kui kahju, et juba siis ei kohtunud!” vms.
Aga reaalselt kohtusime ikkagi siis, kui kohtusime ja saime lapsed siis, kui saime.
40+ vanuses naine ei tohiks enam lapsi saada. Pole vaja meil siia neid vanasid emasid. Sünnitamisõigus jäägu ikka kahekümne/kolmekümne aastates naistele.
Misiganes, sa mõttetu troll.
#3146697:
kle kloun, pane ennast põlema.
Minu tutvusringkonnas on 40 lähedal või veidi üle naised saanud lapse, kuna on tundnud, et siis küpsemad, teadlikumad, kannatlikumad – ühesõnaga vaimselt valmis emaks olema. Mõnel pole nooremas eas suhetes vedanud, pole varem olnud sellist meest, kellega oleks usaldanud ja tahtnud peret luua. Nii et kui lõpuks on partneri ja elu-olu mõttes tingimused olemas, siis on lõpuks otsustatud, et nüüd julgeks ka lapse saada. Osadel inimestel lihtsalt on vaja suuremat kindlust, et oleks ka materiaalne seljatagune, et laps saada. Osadel on nooremana saadud esimene või esimesed lapsed, 40 a ümber on nad öelnud, et palju asju oleks pidanud teisiti nende laste kasvatamisel tegema, nii et see on mingil moel ka uus võimalus.
Ise sain esimese lapse 34-aastaselt, teise 36-aastaselt. Just seetõttu, et varem polnud minu elus kindlust, polnud piisavalt sääste, polnud enda elamist, polnud ka seda õiget meest veel kohanud, temaga tutvusin, kui olin 31. Kui need asjad poleks seal 30ndate alguses paika loksunud, siis võib-olla oleksin ka alles 40-aastaselt lapse sünnitanud. Või siis üldse mitte, kui poleks ka siis seda sisemist kindlustunnet olnud. Lapsi ei saada ju lihtsalt möödaminnes (eks on kontingent, kes saab ka), ikka kaalutakse, mõeldakse, ka pikemalt tulevikule mõeldes. 40 ongi ka tervise mõttes ju see viimane piir, ega kaugemale ju väga ei lükka.
Ja kui mõelda, kui palju on ka noorematel naistel rasestumisega probleeme, siis pole mõtet öelda, et kuulge, neljakümnesed, kus te enne olite, nüüd tahate kunstlikku viljastamist ja kulutate arstide uksi. Loe Rasestumise all kunstliku viljastamise teemasid, siis näed, kui palju on seal ka noori naisi, kel loomulikult rasestuda ei õnnestu. Rasestumine ja laste saamine on selline teema, et ei tasu väga kulme kergitada, elu ei ole nii mustvalge, et ühe inimese arusaam sobiks kõigile. Eks 40+ naised teavad riske ja võimalusi väga hästi, nemad on selle protsessi sees ja ega see kerge ei ole, nii et see kõrvaliste inimeste targutamine on liiast.
Ja need, kes ise on enda jaoks asjad selgeks mõelnud, ega taha lapsi, võiks väikestki empaatiavõimet ilmutada, et mitte vaadata naisi, kes tahavad lapsi (kasvõi 40selt) sellise arusaamatu suhtumisega. Neid miskitamise teemasid on siin üsna tihti, kus keegi lolli nägu teeb, ega mõista. Küll miksitab keegi, et miks lapsi tahetakse, küll keegi, et miks ei taheta.
Kogu eelmise Käo jutt käib ka laiemalt igasuguste otsuste kohta, mis ei ühti teie elu tõeskpidamistega. Milleks silmi pööritadam ja miksitada? Miks mitte võtta teadmiseks, et nemad otsustavad teisiti kui mina oleksin teinud, ja neil on see õigus.
Kui panna yhte lausesse “vajadus” ja “meil”, siis just vastupidi- meil on vaja igat tulevast maksumaksjat.