Minu reedene päev | Staap
← “Mehe tee” fotodest ja ühest järjekordsest matkast
Uudiseid vanglast →
Minu reedene päev
Posted on 28. sept. 2009	by fideelia
Reedel sõitsin rongiga maale. Rullibiskviidi unustasin linna. Raudteejaamas enne rongi peale minekut tormasin õhinaga R-Kioski Sirpi ostma, sest sel reedel pidi viimaks ilmuma intervjuu, mille Rebeka minuga pärast näituse avamist tegi. Lehitsen Sirpi- ei ole! Sõnum Rebekale- mis lahti? Vastus- ei tea, masendav. Tuju läks nulli. Kiirustasin jaamahoonesse ja kuna rong ei olnud veel ees, otsustasin pileti juba ära osta, kuigi vagunist ka oleks saanud. Pea laiali otsas, küsisin pileti Raplasse, kuigi tahtsin sõita Hagudisse, mis asub ühe peatuse võrra eespool. Sellest sain aru siis, kui müüa kallimat hinda küsis. Ütlesin: „Oi, vabadust, Hagudi, mitte Rapla!“
Müüja vihaselt: Mul on pilet juba välja trükitud!“
„Ma unustasin ära…“
„Nii ei tehta! Ma ei saa seda ümber vahetada!“
„Juhtus, olen hajameelne, ega ma siis paha pärast!“
„Ma tean, et mitte paha pärast“
„Olen kindel, et peale minu on teisedki vahel peatuse nime sassi ajanud. Kas kuidagi uut piletit trükkida ei anna?“
„Annab, aga suurte seletuskirjadega!“
Lisaks sõimule sain osa raha tagasi ja pileti Hagudi. Ei olnud väga helge hommik.
Rongist helistasin kaks korda Sirbi kunstirubriigi toimetajale Reet Varblasele, et uurida, millal ja kas üldse intervjuu ilmub. Ta ei võtnud vastu. Lugesin vahepeal Betty Friedani „Naiselikkuse müstikat“.
Hagudis oli mitme kilomeetri ulatuses asfalt üles võetud – teeremont. Veski juurest üle väljade viiv tee oli õnneks korras. Helistasin sealt jälle Varblasele, kes ei vastanud. Siis helistasin Rebekale ja ütlesin, et ei saa Varblast kätte ning me arutasime niisama. Natukese aja pärast helistas Varblane tagasi. Intervjuu olevat toimetatud ja valmis lehte minema, kuid kuna sel reedel oli Bernt Notke eri ja pool lehte Plektrumi festivalist, siis kunsti jaoks ei jäänud jälle ruumi, nii et lugu ilmub alles järgmisel reedel. Näitus on paraku siis juba maas.
Varblasega rääkides märkasin maas imepisikest sisalikku ja jäin seisma, hoides tal silma peal. Niipea, kui kõne lõpetasin, kukkusin sisalikku pildistama. Keerasin objektiivi makro peale ja tulistasin välguga mitu korda. Sisalik oli end puutükiks maskeerinud ja küllap imestas, mis välgud seal sähvivad. Neist said mu parimad sisalikupildid. Õigemini, ainsad sisalikupildid.
Tuju tõusis, kuid vihma hakkas sadama ja see ei olnud meeldiv. Keset teed laiutas korraga sügav suur lomp, mis ulatus teeäärtestki üle. Otsustasin lombist ringiga mööduda. Selleks pidin põllule minema. Paraku ma ei näinud, et ka põlluveeres heina sees haigutas vett täis auk, kuhu ma vasaku jalaga tervenisti sisse astusin, nii et jalg põlveni läbimärjaks sai. „Ma vihkan sitast maad, raisk,“ ütlesin. Tegelikult ma ei vihka maad. Väänasin soki välja ja jätkasin lirtsudes teed. Ilm oli septembri lõpu kohta päris soe.