Urmas Viilma | 24x7
By	Urmas Viilma	in Esileht, Uudised
Seekordset karjasekirja soovin alustada mõttekäiguga oma aasta eest usupuhastuspühaks kogudustele saadetud läkitusest: „Reformatsioon ei ole kunagi ühiskonna alustalasid ja -väärtusi kõigutada püüdev revolutsioon, vaid inimlike tõdede ja soovide tupikust Kristuse vabadusse tagasi juhatav äratusraputus.“ Jah, reformatsiooni 500., juubeliaasta juhtmõtteks valitud sõnumit apostel Pauluselt: „Vabaduseks on Kristus meid vabastanud“ (Gl 5:1a) sobib siinjuures meenutada.
Oleme reformatsiooni suure tähtpäeva eel kuulnud sageli arvamusi, kuidas kirik peab uuenema ning ajaga kaasas käima vastavalt tänapäeva vabade inimeste usulistele ootustele. Kirikult eeldatakse inimeste soovidele vastamist ja nendega arvestamist. Reformatsiooni käivitanud Martin Lutheri kuulsast 95 teesist esimene asetas rõhu mujale: „Kui meie Issand ja õpetaja Jeesus Kristus ütles „Parandage meelt“ , siis tahtis ta, et kogu usklike elu oleks meeleparandus.“
Me ei pea parandama ja kohandama kirikut inimeste ootustele vastavaks, seda samal ajal reformatsiooniks ja uuendamiseks nimetades. Peame parandama meelt, et oma elu kohandada Jumala tahtele vastavaks ning elada nõnda pidevas uuenemises. Just meeleparanduslik hoiak on teinud luterlastele ja roomakatoliiklastele võimalikuks meenutada ja tähistada reformatsiooni aastapäeva seekord üheskoos. Vajame meeleparandust, et lepitust otsida, andeks paluda, andeks anda ning puhastatutena edasi minna. Vajame pühakirjale toetuvat meeleuuendamist ka luterlastena, et edasi liikuda ainulaadsel rajal, mille Jumal on meile määranud. See tee ei ole kellegi teise tee. Meie vastutus oma mineviku, oleviku ja tuleviku ees ei saa jääda kellegi teise kanda.
Reformatsioonisündmuse tõukel tekkinud luteri kiriku õpetuse tuumaks on ka pool aastatuhandet hiljem sõnum Issandast Kristusest, kes ei oota inimeselt patte kustutavaid teeneid ega indulgentse, vaid siirast usku ja meeleparandusest kantud elu Tema ustavate järgijatena. Jumala arm üksi ja meie usk teevad meid õigeks!
Read more • Comments Off on Karjasekiri reformatsiooni 500. aastapäeval, usupuhastuspühal, 31. oktoobril 2017
By	Urmas Viilma	in Kirikuelu, Uudised
Peapiiskop Urmas Viilma kutsus toomkirikusse kontsert-mõtisklusele ja sellele järgnevale vastuvõtule riigi- ja ühiskonnategelasi, kellel on mööduval aastal olnud kokkupuude luteri kirikuga või kes on teinud kirikuga koostööd. Ingrid Mäsak
Austatud eminentsid ja ekstsellentsid, daamid ja härrad, head õed ja vennad! Tervitan teid kirikukalendri tänase päeva pühakirjasalmidega, mis toovad advendiajale kohase Jõululapse sünniootuse sõnumi meieni üsna üllataval toonil. Piibli viimases raamatus, Ilmutusraamatus, ilmutab ennast Issand Kristus, kes ütleb: Vaata, ma tulen varsti ning toon igaühele palga, ma tasun igaühele tema tegude järgi. Mina olen A ja O, esimene ja viimane, algus ja ots! (Ilm 22:12–13)
Mööduv aasta on olnud paljude kohtumiste aasta. Aasta alguses alustasin tutvumist riigikogu kõigi erakondade fraktsioonidega, et õppida tundma meie riigi olulisemaid otsustajaid ning omakorda tutvustada luterlikku kirikut ja jagada mõtteid ühiskonnas aktuaalsetel teemadel. Peamised küsimused, mis vajasid arutamist, olid seotud Euroopa rändekriisiga ja pagulaste jõudmisega Eestisse. Teemaks oli ka kooseluseadus ning vajadus aja mahavõtmiseks ja rahunemiseks; aktuaalne oli erakoolide tegevustoetuse küsimus ja kristlike koolide võimalik erisus Euroopa Liidu põhiõiguste harta kontekstis; intrigeeriv oli arutelu poliitilise katuseraha jagamise printsiibi ja sellega tekkivate probleemide üle. Sõltuvalt fraktsioonist tõstatus muidki olulisi küsimusi. Tähtsate kohtumiste ritta tuleb lisada loomulikult korduvad kohtumised peaministriga, mitme ministriga, õiguskantsleriga, riigikogu esimehega ja loomulikult Eesti Vabariigi presidendiga. Olgugi et kõik osapooled on neid regulaarseid kohtumisi pidanud vastastikku olulisteks ja vajalikeks, leidis üks ajakirjanik hiljuti, et peapiiskopi selline käitumine «näeb juba välja nagu 1990ndate stiilis katuse pakkumine».
Olen veendunud, et Eesti suurima valitsusvälise liikmes­organisatsiooni juhina ei ole mul sellisteks kohtumisteks mitte ainult õigus, vaid lausa kohustus. Luteri kirikul on endiselt kanda peaaegu saja aasta eest saadud rahvakiriku vastutus. See on samaväärne vastutusega, mida kannavad kõik eelnimetatud isikud ja institutsioonid Eesti rahva ja riigi ees. Seda vastutust kinnitav sümboolne kohtumine leidis augusti keskel aset siinsamas toomkiriku altari ees, kus Martin Lutheri peaaegu poole tuhande aasta vanuste Tallinna raele saadetud originaalkirjade kohale kummardusid nendega tutvuma Saksamaa liidukantsler Angela Merkel, Eesti Vabariigi peaminister Taavi Rõivas ja kiriku esindajana siinkõneleja. Siin altari ees kummardades olime võrdselt aukartlikud Euroopa paari tuhande aastase ning Maar­jamaa 800aastase kristliku pärandi ja 500aastase protestantlik-luterliku pärandi ees.
Reformatsiooni juubeliaasta on loonud eeldused veel paljudeks imelisteks kohtumisteks ja suurepäraseks koostööks. Eesti kontekstis ei saa minna mööda vähekõneldud faktist, et reformatsiooni juubeliaasta puhul on Evangeelsete Kirikute Osadus Euroopas nimetanud Euroopa reformatsioonilinnadeks paljude teiste hulgas ka Tallinna ja Tartu. Juubeliaasta pidulik algus Tallinnas tõi lõikustänupühal Oleviste kirikusse kokku Eesti Kirikute Nõukogu liikmeskirikute juhid, lisaks Tallinna ja riigi esindajad ning pea pool tuhat kirikulist, kellele lisandusid Tallinna TV vaatajad. Märkimisväärsed olid sellel oikumeenilisel teenistusel kõnelnud justiitsminister Urmas Reinsalu sõnad: «Kristlik pärand ja väärtused teevad meist eesti rahva. Kui pöörame neile selja, siis rahvana oleme kaotanud oma hinge.» Sarnast mõtet jagas ka Tallinna linnapea kohusetäitjana abilinnapea Taavi Aas: «Oleme sündinud luterlike väärtustega toestatud kultuuriruumi ning meie väärtushinnangud on kujunenud Lutheri õpetusele tuginedes.» Tallinna linnavalitsus on oma reformatsioonilinna tiitlit vääristamas konkreetse teoga, asutades koos luteri kirikuga sihtasutuse, mille ülesandeks on ehitada Mustamäe linnaosa elanikele kirik. Mustamäe kirikuhoonest, mille ehituseks läheb juba uue aasta alguses, saab tõeline kogukonnakeskus koos kõigi vajalike tingimuste ja eeldustega tööks lastega, noortega, erivajadustega inimestega, eakatega ja kõigi teiste elanikegruppidega. Reformatsioonilinn Tartu aitab ette valmistada järgmise aasta maikuus Tartu Pauluse kirikus toimuvat kirikukongressi, millega tähistame Eesti Evangeelse Luterliku Kiriku kui vaba rahvakiriku 100. aastapäeva. Igaüks meist saab aga reformatsiooniaasta puhul panustada omalt poolt õunapuu istutamisega, et järgida Martin Lutheri mõtet: Kui ka teaksin, et homme on maailma lõpp, istutaksin täna veel õunapuu.
Nii maailma kui ka Eesti jaoks olulisim oikumeeniline kohtumine lõppeval aastal toimus reformatsiooni 499. aastapäeval 31. oktoobril Rootsis Lundi katedraalis. Kohtujateks olid maailma katoliiklased ja luterlased, keda esindasid paavst Franciscus ning Luterliku Maailmaliidu president piiskop Munib Younan ja peasekretär õpetaja Martin Junge. Eestimaa katoliiklasi esindas Lundis, kus 12. sajandil pühitseti ametisse Eestimaa esimene piiskop Fulco, piiskop Philippe Jourdan ja luterlasi siinkõneleja. Katoliiklaste ja luterlaste ühine reformatsiooni meenutamine näitab, et tõeline leppimine on võimalik kõikjal seal, kus valitseb kristlik armastus ja koostöötahe. Selle leppimise kinnituseks allkirjastasime eelmisel nädalal koos piiskop Philippe’iga meie kirikute nimel ametliku kutse paavst Franciscusele, et ta külastaks meid 2018. aastal, mil Eesti Vabariik tähistab 100. sünnipäeva.
Kohtumised on iseloomustanud ka meie kiriku siseelu. Olen püüdnud arvukate rahvusvaheliste kontaktide ja visiitide kõrval leida aega enda kursis hoidmiseks eluga võimalikult paljudes Eestimaa paikades. Nõnda olen käinud «töövarjuks» mitmele Eesti kihelkonnakeskuse vaimulikule. Need on olnud südamlikud kohtumised ustavate ning liigset tähelepanu mitte taotlevate vaimulike ja nende peredega Suure-Jaanis, Keilas, Sangastes, Märjamaal, Järva-Jaanis, Valjalas ja Maarja-Magdaleenas. Lisaks arvukalt koguduste külastusi pidupäevadel ja ametikäikudel kõikides Eesti maakondades. Need kohtumised on juhtinud minu tähelepanu samale küsimusele, mida uus valitsuskoalitsioon on nimetanud üheks oma olulisemaks teemaks: see on Eesti jaoks kriitiline demograafiline olukord. Samavõrra aktuaalne on alkoholiprobleem, mille vastu ei saa ainult aktsiiside tõstmisega, vaid mille puhul tuleb keskenduda ka eeskuju andmisele, kasvatusele ja karskus­ideaali propageerimisele. Karskusel peab olema moraalne, mitte materiaalne mõõde!
Tühjenevate kirikute probleem on ühtviisi ka tühjenevate lasteaedade, koolide, rahvamajade ja külatänavate probleem. See on meie kõigi ühine mureküsimus. Tõsi, selle vahega, et tühjad kirikud jäävad kaitsealuste mälestistena kaunistama kohalikku maastikku ning vaimustama turiste ja palverändureid. Kahjuks lasub selle ilu ja pärandi hoidmine ainult kahanevate koguduste õlgadel. Riikliku programmi «Pühakodade säilitamine ja areng» aastasest vahendite mahust jagub tillukesteks töödeks paljudele kirikutele, mille eest oleme enam kui tänulikud. Samas, programmi üheks aastaks määratud vähem kui miljoni euro suurust mahtu umbes 400 kaitsealuse pühakoja vahel jagades tekib kiuslik küsimus, kas tõesti kaalub ERM või Tallinna Linnahall üles kogu ülejäänud rahva- ja muinsuspärandi. Pühakodade programmi mahu paari miljonini suurendamiseks, nagu ka Niguliste kiriku omandiküsimuse lahendamiseks ei ole vaja muud kui poliitilist otsustusjulgust. Julgust pole vaja mitte selleks, et teha õige otsus, vaid selleks, et teha õiglane ja südametunnistuse häält kuulav otsus.
Kiriku kohalolu peab olema loomulik kõikjal, kus on inimesed, sest kiriku ülesanne on jagada rõõmusõnumit ja teenida ligimest. Nõnda on luteri kirik oma koguduste ja allasutustega saatmas ja toetamas inimesi kogu nende elukaare vältel. Nii täidame Kristuse käsku olla üksteise teenijad ning hoolida ligimesest ja tema vajadustest. Nõnda toimub see näiteks Risti koguduses, kus tervitati hiljuti esimest pagulastest muslimiperekonda; Peeteli koguduses, kus hoolitsetakse tänavalaste eest; diakooniahaiglas, kus inimese valude- ja vaevadevaba elu väärtustatakse tema viimse hingetõmbeni; perekeskuses, kus leevendatakse perevägivalla ohvrite ja lahutatud paaride hingevalu; koguduste supiköökides ja kasutatud rõivaste jagamispunktides; hooldekodudes ja haigemajades; ka kristlikes lastehoidudes ja lasteaedades ning koolides. Samuti 70. aastapäeva tähistanud Eesti vanimas kõrgkoolis EELK Usuteaduse Instituudis – kiriku haridus- ja koolituskeskuses. Kaplanid teenivad ustavalt nii kaitseväes kui Kaitseliidus, politsei- ja piirivalveametis ning vangimajades. Kirik Kristuse esindajana peab olema kohal seal, kus on inimesed.
Read more • Comments Off on Peapiiskopi kõne advendimõtisklusel Tallinna Piiskoplikus Toomkirikus 1. XII 2016
By	Urmas Viilma	in Arvamus, Uudised
Read more • Comments Off on Karjasekiri usupuhastuspühal ehk reformatsiooni aastapäeval, 31. oktoobril 2016
Helsingi Kallio kogudus tegi üleskutse kõigile kogudustele (ka väljaspool Soomet) helistada iga päev kuni 24. oktoobrini (ÜRO päev) kell 17 kirikukelli.
Sellega mälestatakse Aleppo pommirünnakutes hukkunuid, kellest suurem osa on tsiviilelanikud. Ühtlasi avaldatakse kellade helistamisega omal kombel sümboolset ja vägivallatut protesti vägivalla ja sõjategevuse vastu Aleppos ja mujal Süürias. Üleskutsega on ühinenud juba ligi 200 kogudust Soomes ja mujal Euroopas, kus kõikjal helistatakse leinakelli igal õhtul kell 17 kohaliku aja järgi. Üleskutset on toetanud ka Luterlik Maailmaliit.
Eestis on kellade helistamine rahvuslikel tähtpäevadel tavapärane ja vastavalt kehtivale juhendile helistatakse kelli iga aasta 3. jaanuari hommikul kl 10.30, et meenutada vabadussõja lahingutegevuse lõppu. Samuti helistame leinakelli 25. märtsi ja 14. juuni keskpäeval, et mälestada Siberisse küüditatuid. Erijuhtudel kellade helistamiseks võib anda korralduse meie kirikus peapiiskop.
Seekordse üleskutse puhul annan vabaduse kogudustes iseseisvalt otsustada, kas soovitakse selle üleskutsega ühineda või mitte. Hoolimata sellest, kas kellade helistamisega ühinetakse, kutsun üles hoidma jumalateenistuste kirikupalvetes jätkuvalt eestpalves kõikjal sõjapiirkonnas elavaid ja vägivalla all kannatavaid inimesi, sealhulgas Süürias Aleppos.
Otseviide kellade helistamise üleskutsele http://www.evl.fi/alepponkellot/.
Read more • Comments Off on Üleskutse kirikukellade helistamiseks
Ristikirikul on 2000aastane ajalugu. Me oleme selle üle uhked ja peame seda omal kombel Jumala soosingu märgiks ning tõestuseks, et oleme õigel teel. See on justkui vastus Jeruusalemma Suurkohtu liikme, kõrgelt hinnatud variser Gamalieli sõnadele kohtu ette toodud algkristlaste kohta: «Jätke need inimesed rahule ja laske neil olla – sest kui see nõu või tegu on inimestest, siis see läheb tühja, aga kui see on Jumalast, ei suuda teie seda hävitada –, et teist ei saaks sõdijaid Jumala enese vastu!» (Ap 5:38–39).
Kiriku ajaloos on palju, mille üle rõõmustada ning meie tänanegi missioon ei ole muutunud. Endiselt austame, täname, kiidame Jumalat, kuulutame evangeeliumi, pühitseme sakramente, teeme misjoni- ja diakooniatööd, et teenida inimesi ja Jumalat. Kui vaatame ristikiriku minevikku, siis püüame sealt leida ikka midagi, millest eeskuju võtta ja rõõmustada. Enamasti ei soovi me meenutada ebameeldivat või häbiväärset. See ei tähenda, et kiriku minevikus polegi midagi sellist, mille pärast pilku maha lüüa, mida häbeneda või mille pärast peaks kellegi ees vabandama. Meie ei suuda minevikku muuta, küll aga võime olevikus tehtud otsustega hinnata minevikku ning kujundada tulevikku.
Eesti Rahva Muuseumi (ERM) uue peahoone avamine ja õnnistamine oli suursündmus, millest said möödunud nädalal telekaamerate vahendusel osa kõik, kes iganes soovisid. Muuseumi ühe eksponaadi üle, mis pidi kujutama reformatsioonisündmustega kaasnenud kirikute rüüstamist ja pühapiltide hävitamist Tallinnas ja Tartus, tekkis minu tähelepanu juhtimisest tingituna avalikkuses tuline aruelu. Minuni erinevate kanalite kaudu jõudnud paljude toetavate sõnumite seas oli ka arvukalt kriitilisi, mõnel juhul tahtlikult solvavaid märkusi nii minu kui ka ERMi juhtkonna või töötajate suhtes. Muuseumi juhtkonda on süüdistatud pahatahtlikkuses, kirikuvastasuses, sovietlikus suhtumises kristlikku ajalukku ja paljus muus. Minule endale on viimastel päevadel usinalt meelde tuletatud ristisõdijate julmusi muinaseestlaste suhtes ristiusustamise perioodil, unustatud pole vaimulike rolli nõidade põletamise protsessis. Samuti olen pidanud lugema isiklike solvanguteni minevaid kommentaare sellest, kuidas kristliku lääne maailmakorralduse ja aktiivse misjoniseerimisega on kaasnenud kõikjal maailmas põlisrahvaste kolonialiseerimine, loodusressursside raiskamine ning pahatihti ka usulistest erimeelsustest tingitud vägivaldsed konfliktid ja sõjad.
Parastavalt on näpuga näidatud ja mulle kirikujuhina peaaegu isiklikult süüks pandud mõne endise või praeguse vaimuliku aastate eest toimunud abielurikkumisi või mõnd muud avalikkuseni jõudnud «vägitegu». Väärnähetele ja ülekohtule viitajad ei ole enamasti soovinud analüüsida neid teemasid ega ka ajalugu erapooletult hinnanud. Pigem on valitud ise «õige» pool ja kirikule on tehtud etteheiteid stiilis, et sellised olete te tegelikult!
Pean nõustuma siiski tõsiasjaga, et soovides olla osa Jeesuse asutatud ajaloolisest kirikust, ei saa me ennast lahti raputada minevikust, vaid peame seda ausalt hindama ning eksimuste meeldetuletusi väärikalt taluma. Nagu ei saa inimene lahti öelda mõnest oma kurjategijast veresugulasest esivanemast, ei saa ka praegu kirik ennast lahutada minevikus kirikus tehtud väärtegudest. Kirjutan seda tänasele kirikupõlvkonnale, eriti meie vaimulikkonnale ja kiriku töötegijatele kogudustest allasutuste ja kirikuvalitsuseni selleks, et mõistaksime hinnata oma tänaseid väljaütlemisi, samme, otsuseid ja tegusid tuleviku valguses.
Sageli juhitakse minu tähelepanu mõne ametivenna sobimatule suupruugile või piiripealsele ning solvavale väljaütlemisele interneti avalikus ruumis. Paljud ei teagi, et pean ülemkarjasena olema kogu aeg meie kiriku Esiviisakus ja pidevalt selgitama, vahel ka vabandama mõne mõtlematuse pärast, mida mõni hingekarjane on teinud, enamasti öelnud. Tähelepanujuhtimised sagenevad siis, kui ma ise avalikkuses millelegi ebasobivale viitan. Nii on juhtunud ka viimastel päevadel. Soovin, et hakkaksime aru saama sellest, et meie kiriku tuleviku näo loome me täna, olevikus. Me ei vastuta ainult mineviku, vaid ka tuleviku ees ja peaksime iga väljaütemist nii reaalsest kui virtuaalsest kantslist võtma tõsiselt, sest mõlemas ruumis on ja jäävad vaimulikud vaimulikeks ja kristlased kristlasteks esindades oma kirikut ja Kristust. Pole õiglane lisada oma järeltulevate põlvede minevikukoormasse juurde omalt poolt seda materjali, millega tulevikus kritiseerijad saavad meie kirikut ja ametikaaslasi vaevata.
Read more • Comments Off on Vastutus mineviku ja tuleviku ees
By	Urmas Viilma	in Uudised
Read more • Comments Off on Peapiiskop Urmas Viilma avalik kiri kogudustele
Read more • Comments Off on Kõne tänupalvusel Tallinna Piiskoplikus Toomkirikus 1. nelipühal, 15. mail
Kiriku mandaat
Möödunud laupäeval osalesin Välis-Eesti piiskopkonna Rootsi praostkonna sinodil, kus esitleti praostkonna aruannet. Tekkis põgus arutelu, kas peaks jätkama statistilisse aruandesse koguduse piirkonnas elavate eesti luterlaste koguarvu märkimist või mitte. Põlvkonnad on vahetunud ja koguduste piirkonda on saabunud uued eestlased, kellega kogudustel kontakt puudub. Võõral maal on raske määrata eestikeelse misjonipõllu ulatust.
Ka Kodu-Eestis küsitakse, kellega me kirikuna tegelema peaksime ning mida teeme statistikas kajastatud liikmete, annetajaliikmete või täiskogu liikmete arvuga. Kiriku algusaegadest peale pole kirikul olnud ükski teine arv olulisem kui Kristusele ristimisel võidetud hingede arv. Just seda näitajat märgib aruandes liikmete arv kokku. Vanemates aruannetes märkis seda hingede arv.
Nelijärvel toimunud vaimulike konverentsil tõstatas õpetaja Annika Laats küsimuse, millest koorus ettepanek, et peaksime aruandesse lisama veel ühe lahtri, kuhu märgime koguduse piirkonnas elavate inimeste koguarvu. See aitaks analüüsida, kui suurt osa kogukonnast kohalik kogudus kaasata on suutnud ning kui suur on veel misjonipõld selles kihelkonnas. See ettepanek toetab veendumust, et me ei ole kutsutud teenima kirikuna mitte ainult neid, kes on juba ristitud ja Kristuse omad, vaid peame jätkuvalt ristima ja õpetama kuni «ajastu lõpuni» (Mt 28:20).
Sarnaseid mõtteid esitasin sügisel Maarjamaa 800 juubeliaasta konverentsil peetud ettekandes, kus muu hulgas ütlesin: «Kui tühjas külas olevasse kirikusse keegi ei tule, pole see probleem. Probleem on see, kui külatänav on pühapäeval rahvarohke, kuid sellel tänaval või selles külas pole kirikut või on kirik endiselt tühi ja naabruses olev kaubanduskeskus kihab külastajatest. See on meie misjonipõld!» Vaimulike konverentsi ettekandes täpsustasin mõtet veelgi: «Inimesi tuleb minna kirikuaia tagant küla keskelt või linnaväljakutelt püüdma ja see inimeste püüdmise viis on kindlasti seotud kiriku kahe olulise, olemusliku ja müüride vahelt väljapoole suunatud ülesandega: diakoonia ja misjon.»
Teades, et viimase rahvaloenduse alusel vaid vaevalt kolmandik täisealistest eestimaalastest peab ennast mõne kristliku kiriku liikmeks, ei saa me puhata. Töö ootab! 2015. aastal oli luterlasi meie oma statistika kohaselt umbes 159 816, kellest nimelise annetuse oma kogudusele tegi 29 022 ehk 18,15 protsenti liikmetest. Annetuse keskmine suurus annetajaliikme kohta oli 41,20 eurot ehk iga kirikuliikme kohta 7,48 eurot. Ükski neist näitajatest pole see, mis võiks lasta meil rahulikult puhata.
Siiski, meil tuleb leida aega tänuks ja kiituseks, et veel jagub töötegijaid, keda viinamäele tööle saata. Tööpõld on suur, sest minna tuleb kaugemale välja kirikuaia turvalisest müürist ja pastoraadiaia piirist. Kogukonna keskele! Peame muutma oma mõtteviisi selles suunas, et me ei tegutse kirikuna vaid oma liikmete seas. Nõnda on minu hinnangul olulisem see inimeste arv meie kihelkonnas, kes veel pole kuulnud evangeeliumi kuulutust. Just see annab kogudusetööle selle mõõtme, mida Jeesus pidas silmas, kui käskis meil minna kuulutama kõigile rahvastele.
Olgu meile siinjuures kinnituseks ja julgustuseks, et ükski teine organisatsioon pole suutnud kuulutada sõnumit, mis suudaks koondada suuremaid hulki eestimaalastest kui kiriku kuulutus ülestõusnud Kristusest. See on tõde, mis ei liiguta masse, sest ei taga paremat homset ajalikus elus või maises riigis. Ometi on see paeluvam ja tõsiseltvõetavam kui mistahes poliitiline programm või valimislubadus. Isegi rahva nimel valitsevad kõik parlamendierakonnad kokku ei suuda oma ideede ja poliitiliste vaadete ümber koondada liikmeskonnana rohkem kui 50 981 liiget, kellest nimelise annetuse on teinud vaid 6037 (!) ehk 11,84 protsenti liikmetest. Riigieelarvest 5,4 miljoni euroga rahastatud parlamendierakondade liikmete annetuse keskmine suurus annetaja kohta oli 2015. aastal 21,78 eurot ehk iga erakonnaliikme kohta 2,67 eurot aastas.
Olgu nende erakondadega, kuidas on … Neil on rahva mandaat valitseda riiki, meie asi on ristida ja õpetada, et juhtida inimesi Kristusele järgnema ja ka ise talle järgneda. Kirikul on kindel ja aegade lõpuni kestev mandaat Kristuselt endalt ning meie statistika ei mõõda muud kui seda, palju hingi on veel puudu hetkest, mil saame juubeldada, et kolmainu Jumala nimesse on lõpuks ristitud kõik rahvad.
Read more • Comments Off on Kiriku mandaat