Ulmekirjanduse BAAS - Iain M. Banks - A Song of Stone
3.01.2001, kell 17:11
On hilissügis. Või juba talv? Mööda maanteed venib põgenike killavoor. Tee ääres vedelevad põlenud autod, laiali loobitud majakraami ja üksikud kaltsustunud laibad. Sõja jalgu jäänud aadlik Abel koos oma noorikuga lahkusid hommikul oma suguvõsa iidsest lossist ja yhinesid pagejatega. Eespool kõlavad lasud ja voor peatub.
Bande marodööre-partisane puistavad naiskomissari mõõtu Leitnandi juhatusel põgenikke. Kuulda saanud, et Abelil on siinkandis ehtne keskaegne kindlus, sunnib Leitnant aadliku ja tolle naisukese endaga kaasa ning pöörduvad tagasi lossi poole. Sealt leitakse eest teine, väiksem ja halvemini relvastatud kamp marodöörie. Kolm ellujäänut puuakse üles. Leitnandile ja ta meestele loss meeldib. Abelile nende sealviibimine mitte.
Slipstream horrori kanti kiskuv morn ja julm lugu. Tegelaskujud sellised, mille kohta keegi amazonis reviewdes ytles, et raamatu lõpuks hakkad juba kannatamatult ootama, millal lõpuks nad maha tapetakse. Depressiooni selle raamatuga niisiis ravida ei õnnestu. Emotsioone tekitab ta lugejas aga ysna kindlasti.
Ette heidaks autorile vaid ehk sõnaohtrust. Liigsevõitu vaht oli tõsi kyll ysna yhtlaselt yle raamatu laiali jaotunud kuid kohati lihtsalt ei saanud muidu kui siin-seal mõnest paragrahvist silmadega niisama yle libistada. Hindeks, siiski, viis.
7.05.2001, kell 11:40
Tahaks alustada ja piirduda Jürka kuulsate sõnadega, et kuna pole ulme, siis põhimõtteliselt ei arvusta, küll aga pean enda - lausa! - kohuseks seda teha, sest muidu järsku keegi veel loeb. Kõigepealt - raamatus ei ole mitte üht ulmelist detaili peale selle imaginaarse sõja, mis peaks nagu toimuma kusagil euroopalikul maal tänapäeval. Kaose kirjeldused sellel taustal "lihtsa inimese" vaatekohast tundusid loomulikud ja huvitavad, mis oli ka põhjus, et raamatut lugema hakkasin ja mida pean teose õnnestunud küljeks. Lisaks köitis ka omapärane võte - minavormis jutustuse suunamine naispeategelasele (kelle tegemistele viidati siis "sina"-vormis).
Edasi aga hakkas häirima - ja mida kaugemale, seda rohkem - mõttetu sõnavaht, millel ei leidnud muud põhjendust, kui et teosele oli õhku sisse puhutud: pikad arutluskäigud, mis toimuva mõistmisse oluliselt midagi ei lisa, pikad tagasivaated minevikku, mis süþeeliselt küll põhjendatud, kuid teostuselt venitatud ja sellisena lõhkusid teinekord juba kujunema hakkavat haaravust jne. Võib-olla ka sellisena, lihtsalt kammerliku sisevaatelise teosena oleks raamat mõne autori sulest nauditav olnud, mitte aga Banksi. Sellel mehel keerab kogu asi ilgeks. Isegi siis, kui tegevuse loogika seda otseselt ei nõua (a la - kui peategelane tahab vaikselt taanduda, leides oma daami selle naissõdalasega voodist, ta komistab ja saadab automaadist valangu lakke).
Lühidalt - ma ei pea heaks kirjanduseks suures koguses allvoolu triivivaid laipu ja vastaste saamatult peadpidi veskikivide vahele toppimist. Mida annab minu inimeseks olemisele juurde, et on halvasti ja läheb veel halvemaks? Kolmesajal lehel tõestus, et autori tegelased on perverssed maniakid, kes üksteist sajal vastikul haiglasel viisil kohtlevad?
28.11.2001, kell 18:39
Eelarvustajate põhjalikkusega ei hakka võistlema - pole ka vist mõtet. Sisust on piisavalt juttu olnud, vigadest samuti. Lisan omaltpoolt vaid, et seniloetud Banksi asjadest meeldis see lugu kõige rohkem. Üldse tuleb tunnistada, et mustvalge kaanepildiga Banks on sageli parem, kui värvilisega (selgituseks: kirjastuse mehed teevad niimoodi vahet tema sf ja mitte-sf lugude vahel). Lühidalt, viis.