Leili metsalood » 2012 » February
Salanumbrid
Püüan lahendada elektrihinna kujunemise mõistatust juba veebruari algusest saadik, kui nägin arveid jaanuaris tarbitud elektri eest. Ei edene. See, et hinnamuutus pidi uuest aastast tulema, oli teada. Aga et asi paberil nii keeruline ja segane on, poleks uskunud. Kogu aeg imestasin, et kuni vabariigi aastapäevani polnud keegi sel teemal veel sõna võtnud. Nüüd muidugi räägivad kõik, aga arusaadavaid selgitusi ikka pole.
Proovisin lahti muukida ka selle imepärase taastuvenergia tasu arvutamise skeemi, aga pidin alla vanduma. Seda teavad vaid Eesti Energia nõukogu, juhatus ja finantsosakond. Kodaniku asi on arve kinni maksta.
Elektriarve tagakülje kirjeldamine oleks siin mõttetu, sest igaüks võib oma kahe viimase kuu arveid ise uurida ja võrrelda. Mõistetamatuks jääb kilovatttundide jaotamine kahte erineva hinnaga ossa, nii elektrienergia kui ka võrguteenuse puhul. Taastuvenergia tasu on samuti kahes osas ja kahes hinnas. Mis alusel selline osadeks jaotamine toimub? Kas on eraldi tuulikute elekter või põlevkivielekter või biomassist ja puidust saadav elekter või soome, läti jne. elekter? Veelgi imelikum – mis on võrguteenuse hinnal pistmist taastuvenergia tasudega?
Kuidas mõjutab elektrihinna kujunemist tootjatele makstav taastuvenergia riiklik toetus? Internetist võib toetuse saajaid firmasid ja summasid vaadata, kel huvi on. Peaks ju soodne olema ja hinda alandama, mis?
Elektri hind jääbki tavakodaniku jaoks mõistatuseks, kuni selle kujunemise kohta põhjalikke selgitusi ei jagata. Või kes viitsibki, kirume edasi…
Pole ime, et Eesti Energia juhtkond on praegu kõigil hambus. Kasum suur, kopsakad palgad ja dividendid. Samas teame ju, et suurem osa kasumist läheb hoopis riigikassasse – selline on poliitiline tahe ja riigi aktsiaseltsi ülesanne. Igakuiselt maksavad tarbijad oma arvetelt elektriaktsiisi ja käibemaksu nagunii riigile. Riigimonopol EE aga ei maksa jätkuvalt maaomanikele liinialuse maa koormamise tasu. Juba on inimestel käes maamaksu teatised, mis ootavad tasumist. Ka liinialuse maa eest. Kõik jätkub vanaviisi…
Räätsad läksid käiku
Eelmisel talvel olid räätsad paksul lumel liikumiseks ainuvõimalikud, laiu suuski mul võtta polnud. Sel aastal olen lumes käies seni saabastega hakkama saanud, aga vahepeal on lund juurde tulnud, sulailmadki ära olnud ja külmakraadidega koorik lumele tekkinud. Nüüd ongi räätsaaeg käes.
Mitu talve pole mul sellist luksust olnud nagu nüüd. Üks firma tegi oma metsas raieid ja vedas puiduvirnad põllutee äärde välja. Tõenäoliselt on nemad hoolitsenud ka juurdepääsutee lumest lahtiajamise eest, et rekkad tulla saaksid. Nii pääsesin sõiduautoga täpselt oma maa piirini. Sealt edasi panin räätsad alla ja asusin teele.
Oli soov uurida talvist metsaelustikku. Esimene peatus oli metsatuka ääres, kus aastaid on männi ladvas olnud rongapesa. Eelmisel kevadel rongamamma juba haudus, kui tuli kevadtorm ja tuuseldas pesa koos munadega männiladvast maha. Pojad jäidki välja haudumata. Aga rongapaar on paiga- ja kaasatruu ning juba on alustatud vanas kohas uue pesa ehitamist. Kuulsin eemalt ka nende häälitsusi. Vastuseks lasi musträhn kuuldavale oma krigiseva hõike. Mine tea, äkki on temalgi mõne männi tüvega omad plaanid. Ühel kevadel raius seal paar nädalat järjest toore puu sisse pesaauku ja kasvatas suvel pojadki üles.
Lumi on paksult rebasejälgi täis. Jooksuaeg ajab loomad liikvele. Mõnes kohas on isegi jäneseradasid, aga enamasti katavad neid rebaste jäljed. Lumekoorik kannab mõlemaid ilusti peal ja tõenäoliselt jooksukiiruse poolest ületavad jänkud siiski jahtiva rebase. Kas ka kavaluse poolest, ei tea.
Metskitsi metsas pole, ei jälgi, ei loomi. Peagi võime selle uute oludega kohastunud liigi ümber nimetada aia-, põllu- või farmikitseks.
Tagasiteel nägin, et põllul liigub üks hädine kogu. Suumisin objektiivi ja tegin mõne klõpsu. Rebase saba on rootsiku moodi. Kärntõbi, mis muud. Pilt on suure kauguse tõttu nigel, aga tõestuseks olemas.
Vastlatuisk käis üle maa
Metsalood ei taha tulla, sest metsa pole pääsenud. Mitmel päeval on olnud sadu ja lumetuisk, mis pani teed kinni. Vahepeal lükati küll lund, aga siis, kui olin poolel maal, selgus, et käib puidu hakkimine ja suur kastiga rekka olevat ees. Sellest juba tupikteel lumevallide vahel mööda ei pääse – ei edasi ega tagasi. Peab paremaid aegu ootama.
Viimastel päevadel saab pidevalt lumesporti teha – roobitseme koos naabrimehega õuesid ja sõiduteed lahti. Naersime väljas hommikuse raadiosaate üle, kus kaalulangetajad arutasid, kas vastlapäeval üks vahukoorekukkel ikka lubatud on. Pagan võtaks! – tehku füüsilist tööd ja söögu kasvõi seapekki, ärgu mõelgu lollusi! Inimene peab sööma just seda, mida tema keha hetkel vajab! Keha juba teab, millest puudu – suvel värskeid marju, rohelist ja aiaande, talvel aga aita, keldrisse või sahvririiulile varutud tugevamat toitu. Vastlapäeval on üks oa- või hernesupp see õige eestimaine kõhutäide.
Isegi loomad söövad külmal ajal rohkem, et kehal rasvavarusid oleks. Minu kass Krissul tekib suur söögiisu juba enne lume tulekut. Siis hakkab ka kaalus juurde võtma. Sööb, magab ja tuisuse ilmaga välja ei kipu, vaid vaatab ükskõiksel pilgul läbi saunaakna linnukesi. Las linnukesed seal lumes sebivad ja söövad, ilusad ja värvilised.
Kui inimesel midagi oma salves üle jääb või poest osta jõuab, siis võiks toitu jagada ka talilindudele. Lumesajust ja tuisust hoolimata tulevad nad harjumuspärasesse kohta, kust midagi nokka saab. Nii on inimese varutud vilja jagunud ka tollele talvituvale sookurele. Täna ma teda ennast ei näinud, küll aga olid viljatunneli juures lumel tema värsked jäljed.
Telekurg
Talvituvast sookurest on saamas telekurg. ETV saate Ringvaade mees/naiskond käis kohal, filmiti ja minul lasti kurelugusid rääkida. Tuleva nädala algul on eetris.
Olen kurge järjekindlalt iga päev vaatamas käinud. Kui olen ära näinud, et ta on elus ja terve, sõidan kohe tagasi.
Kolmapäeval helistati ETV toimetusest, et on talvituvast kurest kuulnud ja et tahavad teda näha. Kahtlesin, kas ikka on hea mõte suure filmikaameraga lindu häirima minna. Kurg on ellujäämise nimel õppinud küll traktorite ja autodega söödaplatsil arvestama, kuid inimeste suhtes on ta endiselt umbusklik, nagu ühele looduslikule liigile kohane ongi.
Ise olen olnud äärmiselt hoolikas, üksnes autoaknast fotosid teinud, et jäädvustada, millal ja kus ta parasjagu oli. Pole tundnud, et lind ärevusse satuks ja otsemaid põgenema kipuks. Vältisime nüüd ka telerahvaga õues ringi käimist. Jälgisime rahulikult autoaknast, kuni sookurg sõi. See kestis oma pool tunnikest. Operaatoril oli töötav kaamera pidevalt õlal. Pärast jalutas kurg platsil veidi ringi ja liikus pikkamööda aiaväravast välja teele. Sealt aga tuli üks auto, mis sundis kure lendu tõusma. Kaameramees sai enam-vähem kõik pildile ja seejärel lahkusime meiegi. Kurejutte rääkisime juba küla taga põlluteel edasi.
Nii ongi vaprast sookurest saamas telestaar. Jääb üle soovida talle vastupidamist ja õnne soe kevad ja kaaslased ära oodata.
Talvine hallrästas
Kurdan sageli, et sel talvel kohtan metsas tavapärasest vähem linde. Isegi lepalatvades sageli turnimas nähtud siisikeseparved on nüüd kolinud minu koduaias lindude söögimaja alla pudenenud sihvkasid sööma. Seepärast on iga vähem nähtud taliliigi metsas kohtamine puhas rõõm.
Sedapuhku juhtusin oma metsaretkel vastakuti hallrästaga, mitte eriti rohkearvulise talvitujaga. Enamasti lendavad rästad toidunappuse ja külmade saabumisega ära lõuna poole, samas tuleb meile põhjapoolseid rästaid juurde. See lind, keda pildistada sain, lendas minu sammude sahina peale metsaäärsest kraavist välja ja maandus lepaoksale. Kraavikaldal kasvab pisikesi kuuski ning küllap nende alt ta välja ilmuski. Rästad tegutsevadki rohkem maapinnal.
Sumpasin eile pikema ringi oma metsadele peale, et üle vaadata võimalikud tormikahjustused. Mõne kuuse on siin-seal tuul maha heitnud, aga iga üksiku puu järele minemine ei ole alati otstarbekas. Sageli peab tuuleheidetud puu kättesaamiseks palju teisi puid kõrvalt maha võtma, et juurdepääs tekiks. See aga tähendaks ette planeerimata kulutusi ja liiga väikest puidukogust, mille müük oleks lisamuresid toov ja minutaolisele omanikule, kes peab igaks raieks töömehe ja masina palkama, vähetulus ettevõtmine. Osa varisenud puid jääbki metsa.
Mul on kodumetsa piirinaabriks üks minust vanem kohalik talumees, kelle metsa alati imetlen. Ta raiub igal aastal, aga mets ei vähene, vaid aina kasvab juurde ja läheb ilusamaks. Temagi oli eile seal mõnda tuules ümberkukkunud puud saagimas. Meie ühise piirisihi oli mees oma „natiga“ (traktor) tasandanud siledaks taliteeks. Enamuse aastast, vahel isegi suviti, on minu sanglepiku kõrval pinnas liigniiske ja siis ta masinaga metsateel ei liigu. Selline põlise maamehe mõtteviis ja oskus oma metsa püsimetsana majandada võiks olla eeskujuks paljudele väikemetsaomanikele. Kui vahel juhtub parema valgusega ilm olema, tahaksin veel tema metsa vaatama minna ja pilte teha.