December | 2015 | hiireviublog
Posted in Elu üldiselt, Mina, Unistused
Sünnipäevaliselt
Täna on mu vanema poja sünnipäev. See on minu jaoks alati väga tähendusrikas ja eriline päev. Osalt ilmselt ka selle tõttu, et tunnen seda kui ainult enda päeva või jagan seda tunnet ainult oma pojaga. Oleme kahekesi selles asjas.
Oleme Suure pojaga erinevatest ja ka segastest aegadest koos läbi tulnud. Ta oli üsna väike, just 3 aastaseks saanud, kui ta isa läks ära meie juurest. Selle suhte lugu on omaette teema. Selline lahendus tundus mulle tookord kõige õigem. Ei mingit pikka kaalumist. Jah muidugi, mine kohe täna õhtul selle teise juurde ja ära rohkem tule. Ei tulnudki. Ja kannatused olid nüüd takkajärgi vaadates ka lühemad. Ühel hetkel olime pojaga kahekesi ja kõik läks mingi aja jooksul uuele rajale.
Olen päris kaua tundnud suurt süütunnet peale seda, kui alustasin uut suhet, otsustasin uue lapse saada ja kolida uue mehe juurde. Jättes maha oma armsa pesakese ja võimaluse Suurele pojale rohkem olemas olla. Ma tean ja mäletan seda kahjutunnet ka. Seda valikutunnet. Aga enam ei saanud tagasi keerata. Ja lõpuks lahenes kõik. Suur poeg kasvas päris suureks ning peab nüüd juba ise oma elukoormaga hakkama saama. Ja nende valusate mälestuste ja tunnetega, mis ka minu teadmatuses meie elust kaasa sai. Ei osanud ma seda kärgpere värki nii kokku siduda, kui võib-olla oleks tahtnud. Ei osanud hoida ega armastada oma Suurt poega, nagu nüüd oleksin tahtnud. See vist ongi mingi elu paratamatus, et see esimene saab kõik õppetunnid enda kanda. Nii lihtsalt on.
Koos oleme leinanud meile olulist inimest. Ainult meie kaks kogu meie perest elasime üle midagi väga kurba. Mul jääb igavesti silme ette Suure poja pisarates nägu. See oli raske aeg meile. Mul ei olnud siis ka kellegiga seda suurt lõpmatut kurbust jagada. See üksiolek oli siis eriti hirmus.
Ma tunnen suurt sidet oma Suure pojaga. See on väga eriline tunne. Ta on osa minust. Ta mõtted on sarnased minu omadega. Me saame kõike jagada. Või peaaegu kõike. Ta mõistab mind ja mina mõistan teda. Eriti tunnetan selle tunde erilisust võrreldes oma teiste lastega. Nendega pole kunagi nii. Nemad on minu teistsugune õppetund.
Mõtlesin, et lisaks mõne tema sünnipäevapildi siia ka, kuid neid nagu eriti polegi. Vähemalt arvutis. On sellest eelmisest ajast, kus me kahekesi olime ja need pildid on päris albumis. Pealegi pole ta kunagi tahtnud oma sünnipäevi tähistada. Ei väiksena ega nüüd suurena. Nagu minagi. Jälle üks kokkuliitev asi.
Printerestist – tore sünnipäevane! Õnne sulle veelkord, kallis poeg!
Posted in Lapsed, Mina
Tagged Lapsed, Tähtpäev
Rõõmust on asi ikka veel kaugel. Rohkem klapiks vist “Olemise talumatu kergus”, sest suhteliselt talumatu on küll. Olemine on. Kergus on see, kuhu poole püüelda.
Olen kirjutanud 2 üsna rasket kirja sellel nädalal. Ühe Mehele ja teise Tema Teisele Naisele. Tean, et viimase kirjutamine ei olnud kindlasti kõige mõistlikum asi maailmas. Aga ma ikkagi klammerdusin selle mõtte külge. Nädal aega seedisin, lugesin ja kirjutasin. Ja ei loobunud mõttest. Täna siis saatsin ära. Ma ei tea kui paljud naised kirjutavad oma mehe teisele naisele kirju. Ilmselt ikka tehakse midagi. See segane ja keeruline aeg, kus mõlemad on olemas – naine, laste ema ja naine, uus armastus – ning kus mõlemad uksed on veel lahti, ilmselt tekitabki ebamõistlikke tegevusi. Mina sain midagi endast välja. Kergem ei saanud. Liiga palju olen kinni jäänud sellesse olukorda. Viimane piir, kus enam rohkem ei taha kanda, paistab. Suht kõrini on küll kõigest. Sellest kannatamisest.
Tahtsin tegelikult kirjutada mingis üldisemas, enesevälisest teemast. Näiteks tätoveeringutest. Nüüd võiksin sellest ju kirjutada lähedasemalt, erilisemalt. Kogemus on endal olemas. Väga avardav kogemus. Julgustükk. Paha tüdruku tegu. Minus on ilmselt see ikkagi peidus, ei ole saanud päriselt läbi elada.
Oodates järjekordselt salongis oma pildi täiendamist jäi näppu ajakirjast see pilt – ahvatlev, ilus, heas mõttes hull:
Võib olla selles võikski peituda olemise rõõm.
Posted in Elu üldiselt
Tagged Elu mitmekesisus, Mõtted