Leili metsalood » 2016 » October
Arhiiv October, 2016
Enne, kui lumi katab maa
Värvide kuu oktoober saabki läbi. Nädalavahetusel metsas käies imetlesin viimaseid rohelisi lehti ja peatusin kännul ilutsevate seente juures.
Tuleb välja, et oma kodumetsas polegi ma veel kõike näinud. Et kunagises karjakoplis suure kuuse all üks viirpuu kasvab, ma ei teadnud. Just erkrohelised lehed olid need, mis lähemale meelitasid. Esimese hooga ei tulnud viirpuu nimigi meelde – metsa satub ta harva, istutatakse ikka aeda või parkidesse.
See on arvatavasti mu kodumetsa ainus viirpuu. Kas ta suure kuuse varjus kasvades ka õitseda suudab, seda tahaksin tuleval kevadel vaatama minna. Praegu aga tundus tema lehtede erk rohelus talveks valmistuva looduse taustal natuke kohatu.
Teine viirpuu kasvab mul jõe taga kraavi ääres ja temagi ilmus välja lepiku raie käigus umbes kuus aastat tagasi. Saemees jättis puu kasvama, sest ei osanud talle nime anda ja kutsus mind vaatama. Nii on see mitme meetri kõrgune viirpuu seal kuusenoorendiku vahel endiselt alles. Kevadel õitseb ja annab ka marju. Sellest valgeid õisi täis viirpuust on mul siin blogis pilt 7.juuni 2011.a. postituses.
Veel võib leida ka sügisesi seeni. Metsa all on valgeid lehtrikuid, radade ääres eospulbri väljumisavadega murumunasid, mis pakuvad silmailu. Kulinaarset väärtust omavaid sametkõrgese kobaraid puutüügastel pole veel kohanud, nemad ilmuvad veidi hiljem, talve hakul.
Tulemas aasta kõige trööstitumad kuud – november ja detsember. Pikad pimedad õhtud, vihmased ja lumelörtsised päevad, mis looduse halliks muudab ning inimese vastupidavuse proovile paneb.
Kuusikud, mida ei tohiks enam olla
Metsaseaduse järjekordsete muudatuste eelnõus on muu hulgas juttu ka kuusikute lubatud raievanuse vähendamisest seniselt 80 aastalt 60-le. Lihtsurelikule on ainuüksi eelnõu selgituste lugemine juba paras peavalu, seda peamiselt keeruliste terminite tõttu. Minimaalne mahuküpsus, hinnaküpsus, optimaalne raievanus ja teised sellised välistavadki siiani kasutusel oleva kuusikute lubatud raievanuse saabumise 80-aastaseks saamisega. Muudatus puudutab esialgu siiski vaid viljakate kasvukohtade kuusikuid.
Raie varasemaks toomisega eeldatakse paremat süsiniku sidumist metsades, puiduturule täiendava koguse palgi (minu arvates peenpalgi) suunamist, kahjustuste (tormimurd, üraskid) vähendamist kuusikutes ning metsade kiiremat uuenemist. Samas nenditakse, et palju erametsade kuusikuid jääb meil nagunii looduslikule uuenemisele, mis omakorda tähendab, et langid ei uuene enam kuuse, vaid lehtpuudega.
Paralleelselt tegeletakse elurikkuse kaitseks metsa tüpoloogiliste vajakute määramisega ja nende vähendamisega. Kas lugeja sai viimasest lausest aru? Mina veerisin seda vähemalt 5-6 korda ja järeldasin, et julgetakse ikkagi tunnistada, et kui kuusikul vanaks, kasvõi 80-aastaseks kasvada ei lubata, siis sealne elurikkus paratamatult ka väheneb.
Miskit oli seadusemuudatuses ka metsaregistri kohta. Esialgu ma siiski loodan, et metsaomanikule ei hakka see register aeg-ajalt saatma meeldetuletusi (nagu seda maksuamet teeb) või registrisse sisenedes kukub mõni eraldis erksates värvides plinkima, kui sealse kuusiku mahuküpsus on kätte jõudnud ning tuletatakse omanikule meelde – aeg on raiele minna!
Selle jutu juurde sobib hästi pilt minu vanast kuusikust, kus leidub nii lamapuitu kui jalal seisvaid üle 100-aastaseid vanakesi. Katsugu keegi teine siin otsustada, kuidas mina peaksin oma metsa majandama! Üks tilluke tegelane kõduneva rondi keskmises augus peletab sissetungija kohe eemale.
Aga ikkagi – mis asjad need metsa tüpoloogilised vajakud on? Kes teab, palun selgitage.
Muide, see on mu metsablogi 1800-s postitus – armastusest metsa vastu!
Mets võib olla uhke nagu roosiaed
Tegin metsa ääres natuke võsalõikust, sest soovin, et see ilus õunapuu koos siiani okstel ilutsevate õuntega kuusenoorendiku taustal paremini välja paistaks. Võsa kippus vaadet rikkuma, nüüd sain toreda pildi ka teha.
Ilus sügis on pikalt kestnud ning võimaldanud igasuguseid metsahooldustöid teha, ainsaks takistuseks on olnud kas ajanappus või on jõust vajaka jäänud. Kui nädalavahetustel lapsed maal käimas pole, võib koduukse lukku keerata ning omatahtsi looduses ringi luusida ja metsas jõukohast tööd teha. Tunnen, et selline idüll enam kaua ei kesta – vihm, lumi ja sügispimedus tungivad peale.
Kolm viimast päeva kulusid kodumetsa noorendikes võsa lõigates. Õigeks ajaks tuli muidugi koju tagasi jõuda, sest kuidas muidu oleksin saanud eelmises loos mainitud spordiülekandeid näha.
Otsin pidevalt häid emotsioone pakkuvat tegevust ning metsas nokitsedes leiab seda kindla peale. Minu roosiaed on mets, nii tahan öelda neile väsimatutele aias kõpitsejatele, kes samamoodi tunnevad oma kätetööst ja aiailust rõõmu. Igaühel oma.
Seda õunapuud vaadates mõtlen siidisabadele, keda pühapäeval alevis kuulsin ja nägin. Minu meelest on praeguseks kõik pihlamarjad ja arooniad aedadest juba linnukõhtu läinud, küllap jõuab järg ka õunteni. Koduaias käivadki rästad latva jäänud õunu purustamas, kindlasti märgatakse ka punapõskseid metsaõunu, mis ei jää maitselt kultuursortidele alla.
Õunapuu ümbert võsa lõigates meenutasin, kuidas ma 2002.a. aprillikuus oma sünnipäeval sedasama kuusenoorendikku istutasin. Kevad oli tol aastal soe ja varane. Neliteist aastat hiljem saan tehtud tööst puhast rõõmu tunda. Võib ju norida, et miks nii tihedalt neid kuuski istutasin, kuid tol ajal minu meelest soovitati vähemalt 2500 taime hektarile, mis jättis võimaluse juhuks, kui mõni kuuseke kasvama ei lähe või metskits nahka pistab. Kandsin kuusekeste eest hoolt ja välja langesid tõesti vaid üksikud. Seepärast võingi metsas olla õnnelik ja uhke nagu aednik oma roosiaias.
Eesti spordist ja televisioonist
Laupäevast alates on vallanud mind rõõmus elevus – meie kandis üles kasvanud ja sportimist alustanud mees, profijalgrattur Tanel Kangert, saavutas kõrgetasemelisel Abu Dhabi tuuril üldvõidu! Selja taha jäid selle ala kuulsused, itaallane Nibali ja hispaanlane Contador, mõlemad minu suured lemmikud.
Rattahooaja lõpetuseks oli see uhke saavutus, millele paraku meie riigitelevisioon pühendas pühapäevaõhtusest 20-minutisest spordisaatest vaid alla 1 minuti. Mõõtsin spetsiaalselt aega ja ootasin, et kui vehklemisnaiskonna võidu kajastamisele oli kulunud täpselt 10 minutit, siis mitu lauset Taneli võidule ka pühendatakse. No ei ole meil enam ühtki TV sporditoimetajat, keda individuaalsed sooritused (kerge- ja raskejõustik, suusatamine, jalgratas, ujumine jne.) huvitaksid, ETV-s ikka üks ja seesama kohalik klubikorvpall, sekka vahel natuke jalg- ja võrkpalli, mida tõelised fännid ise kohapeal vaadata saaksid. Tour de France’ile, Giro’le või Vuelta’le suudavad vähesed kohale sõita, samas on sealgi meie ratturid pidamas karmi võitlust iseenda, kilomeetrite ja mägedega. Siiski nägin kõrberiigis Abu Dhabi tuuri ülekande ajal trassi ääres gruppi inimesi eesti lipuga, kuhu oli suurelt TANEL maalitud. Sportlased esindavad Eesti riiki sageli palju väärikamalt kui TV-kaadrid meie poliitikute nägudest kasututel rahvusvahelistel kogunemistel.
Tore oli kuulda Eurospordi kommentaatorite juttu, kes samuti rõõmustasid eestlase edu üle hooaja viimasel nimekamal tuuril ning leidsid hulga kiidusõnu Taneli aadressil, muu hulgas nimetasid teda Astana klubis Nibali ja Aru abilisena hindamatuks „tööhobuseks“, kes sai võimaluse ka iseendale nime teha, poodiumile tõusta ja võitja särki kanda.
Võtaks keegi mu nurinat eesti spordi kajastamise ühekülgsuse üle kuulda, siis soovitaksin neile pikemat eraldi saadet, kasvõi kord nädalas, kus arutatakse erinevate alade seisu üle, intervjueeritakse sportlasi, räägitakse võimalustest ja tulevikust spordijuhtide ja treeneritega, ka olümpiavõitjate ja maailmas kuulsust kogunud endiste sportlastega. Kui ETV põhiprogrammi ei mahu, siis on olemas ju ETV2. Meie kommertskanalid ei räägi spordist üldse. Võtkem eeskuju kasvõi soomlastelt, neil on sport suure au sees ja ka TV ülekandeid või arutelusid toimub kordades rohkem.
Mõelgem selle üle, et meie sportlased muudavad väikse Eesti riigi suureks!
Kui kased vanaks saavad
Käisin oma piirinaabri raietöid vaatamas. Eelmise raie käigus, kusagil 2000.a. paiku, raius naaber esimesena metsast välja halli lepa, jättes ilusad sihvakad kased kasvama. Mäletan neid jämedaid lepapakkusid, samasuguseid sain ka kõrvalt oma metsast, ehkki mõni aeg hiljem. Vahepeal aga istutas naaber lepast vabaks jäänud kohtadesse kuusetaimed. Hulk aastaid oli väikeste kuuskede kohal uhke kaasik, kõrged valendavad tüved paistsid üle põllu teele ära.
Kuusenoorendik kaasiku vahel aga võttis kõrgust ning ühel hetkel sai selgeks, et kased sinna enam ei sobi, nad ju ei ela nii kaua, kuni kuused kord raieküpseks saavad. Naaber otsustas raiuda. Osa kaski suutis harvester lõigata, suuremad võttis saemees. Üks selline käsitsi langetatud mürakas on ka pildil. Valdavalt olid kased ilusad, tüved vinneripakuks sobivad. Kuusenoorendik elab raiehäiringu vast üle. Sarnasel põhjusel lasin ka mina eelmisel sügisel kaseraie teha, mul oli kaskede alla ilus looduslik kuusenoorendik ise tunginud.
Mõtisklen siin, et ega me erametsaomanikud, kes metsandust õppinud ei ole, polegi kohe valmis ratsionaalseid otsuseid tegema. Mina olin esimestel aastatel ikka üsna võhik. Tarkus tuleb hiljem, kui vigu teeme ja neid parandama peame. Õnneks on meie kandis tänini olemas parim metsaspetsialist, kellelt julgen igal ajal nõu küsida. Ka naabritelt tasub õppida.
Seega on parem, kui esimese hooga kohe tervet metsa maha raiuma ei torma, sest tagasi seda enam ei saa. Kui raiuda, siis vähehaaval ja seejärel kindlasti uusi puid istutama asudes. Alles seejärel mõistad, mida metsakasvatus tähendab, kui pikaajaline protsesse see on ning kui palju ühe noorendiku kujundamine tööd, vaeva ja ka raha nõuab.
Keerulisem on seemne- ja säilikpuude jätmine lageraielangile, kuhu on plaanis nagunii uued taimed istutada. Suuri, metsa varjus kasvanud kaski ühekaupa lagedale jätta on risk – kui lehed puus, ei kannata tuult. Mänd sobib hästi, hea oleks nad gruppidena jätta ning valida koonusekujuliselt üles kitseneva võraga puud, sellised on tuulekindlamad kui laiutavate okstega. Männid elavad kaua, järgmise põlvkonna raieküpsuseni. Vanad haavad sobivad säilikpuudeks suurepäraselt, meeldivad paljudele elusliikidele. Aja jooksul surevad jalal seistes ise ära.
„Puukivitee“ sai valmis
Just sedasi – „puukivitee“ – ütles külamees, kui mu metsateed vaatas. Küllap panigi asjale sobiva nime, lisaks on tulevikus seda öeldes kohe selge, millisest kohast jutt. Alguses on kurvilistes kohtades üle 100 meetri puhast kiviteed ning alates sirgest lõigust algab sama pikk jupp kividest ja lepanottidest segateed.
Kui ma siin suve hakul (27.mai, 14.juuni postitused) kirjutasin talvise metsaveoga tekitatud rööbaste täitmisest heinapõllu rajamisel korjatud kividega, siis ega mu süda tookord lõpuni rahule ei jäänudki. Põld sai koristatud, kivid said otsa ning viimased koormad ladusime siia-sinna kõige pehmemate kohtade täiteks. August oli vihmane ja kui siis seal käisin, nägin, et tagumise teelõiguga tuleks uuesti tegelda. Nuputasin järgmisi võimalusi, kuidas pehmeid rööpakohti veel kindlustada saaks.
Kõrval kuusenoorendiku vahel kasvab piisavalt halli leppa ja kuna noorendiku hoolduse käigus pole neid kõiki jõudnud maha võtta, siis lepanottidega saab samuti rööpakohti tasandada. Oma 5-6 aastat vast peavad ikka vastu, enne kui mullaks kõdunevad.
Kui nüüdsest proovime harjuda uue puukivitee nimega, siis ajaloolist „karukase“ teed teavad juba kõik. Mitu aastat tagasi panime sealsel teel ühte pehmesse kohta lepalatid ristipidi rööbastesse ning need kannavad tänaseni. Rohi on ümberringi kamardunud, latid püsivad paigal ning kui traktoriga sellest kohast üle lattide sõita, ei jää pinnasesse jälgegi. Korduvalt järele proovitud. Sealt siis ka mõte veelkord samal viisil teed kindlustada.
Latte ei tasu rööpasse päris risti panna, nurga all ladumine on õigem, siis ei hakka latid rataste all eest ära või kokku veerema. Pildi esiplaanil ongi valesti – risti laotud. Tagapool sai kõik õige nurga alla seatud. Pikki kaikaid ei tasu samuti rööbastesse panna, need võivad rataste all otsipidi püsti tõusta, sassi minna ja tee jääb risune nagu raielangi oksavaal.
Pildi vaatajale selgituseks niipalju, et see rada kulgeb piki kunagist põldu (sellest ka paks huumusekiht), kus paremal on istutatud kuused (lepad tulid ise), vasakul looduslikud kuused, nende taga kiviaed ja selle taga põline metsamaa, kust edaspidigi midagi raiuda tuleks. Tee ongi pikemaks kasutamiseks mõeldud.
Kas tõesti mõtleb nii Eesti üks suuremaid, Äripäeva TOP 5 hulka mahtuv maaomanik, erametsafirma, kui pärast puidukoormate äraviimist jätab veotöödega umbe aetud kraavi sellisesse seisu nagu pildilt paistab?
Tegu on minu koduküla taga suurte põllumassiivide kõrval asuva erametsaga, kus tehti augustikuus erinevaid raieid – lagedat, harvendust ja sanitari. Nägin tol ajal eemalt, et puiduvirnad kerkivad, kuid lähemale siis ei läinud, rekka juhtus ka parajasti koormat laadima ning tee oli kinni.
Nüüd oli aega ning sõitsin vaatama, mida sealkandis on tehtud. Puiduvirnad on ammuilma ära viidud, kuid see, mis teeäärse kraaviga oli juhtunud, pani jahmatama. Kas tõesti pole selle firma asjamehed ise enam kordagi seal vaatamas käinud? Pärast neid ongi seal veeuputus!
Kuiv aeg, kuid kraav ajab vaat et üle, vesi ei pääse edasi, sulg on ees. Vaja oleks vaid üks väike kulutus veel teha – tellida ekskavaator, ummistus lahti kaevata ja kraav korda teha. Vesi saaks kohe liikuma. Metsa tekkinud rööbastest pole mõtet rääkida, need paranevad ehk selleks ajaks ise ära, kui uuesti lageraiet tegema tullakse.
Olen seal erinevatel aastaaegadel käinud, kuid sellist vett pole samas kraavis viimase paarikümne aasta jooksul kordagi näinud.
Pildil olev kraav ei kuulu metsakuivenduse süsteemi, vaid on põllukuivenduse osa – piirdekraav ja ühtlasi ka teekraav metsa ja põllu piiril. Rajati see üsna viimaste nõukaaegsete projektide järgi, mis toimivad edukalt siiamaani. Tean seda objekti päris hästi, sest olin omal ajal maaparanduses tööl. Praegust kuiva aja uputust on valus vaadata ja et seda põhjustas eraomanike metsafirma, seda kehvem on end erametsaomanikuna tunda. Siiani pannakse erametsaomanikud ju kõik ühte patta, olgu 3-ha väikeomanikud või 30-tuhandelised metsafirmad.
Lehekullane sügisaeg
Minu meelest on looduses kaks kõige ilusamat kuud: kevadel aprill ja sügisel oktoober. Ehkki erineval moel, samas värvilised on mõlemad.
Praegu, oktoobri keskpaigas, saab nautida veel külluslikku lehekulda. Üks pilt on tehtud jõeäärsel metsarajal, kus jõgi jääb paremale, selle taga naabri mets, otse ees aga kunagine talukarjamaa puudegruppidega, kust aeg-ajalt mõnd peab välja raiuma. Sellest ka kraavivallil paar-kolm haluriita äravedamist ootamas.
Mõned nädalad veel ja tulevad sügissajud ning päevad jäävad veelgi lühemaks. Madala taeva all on päevalgi pime, kuldsed lehed muutuvad pruuniks ja läbi see kaunis aeg ongi.
Üle kõige meeldib mulle niisama ringi kõndida ja looduse muutumist vaadata. Linde kohtab praegu harva, ometi on nad kusagil olemas. Rongad raielangi kohal reedavad äsja lõppenud jahipäeva – rohi laialt maas ja läbi metsakraavi on lastud põdra keha teele lohistatud. Päev hiljem pole ronkasid enam näha ega kuulda – sisikond on lõpuni ära söödud. Looduses ei lähe midagi raisku.
Värvilised on ka kuusenoorendikud. Pildil olev noorendik sai kevadel võsalõikajaga kõrgest lehtpuuvõsast vabaks lõigatud ning kuused valgusesse aidatud. Tammed jäid noorendiku vahele alles ja nemadki on praegu värvilised. Ei tõuse minu käsi ega lõika tamme ka see mees, kes mul vahetevahel noorendikke hooldada aitab.
Mu üks tähelepanek näitab, et põlisel metsamaal kasvavad kuusetaimed esimestel aastatel aeglasemalt kui näiteks mahajäetud rohumaadel, aga kui kord hoo sisse saavad, siis enam pidamist pole. Hoo andmiseks aga tuleb pärast istutamist taimi hooldada, võsa lõigata. Põllu- või karjamaadel ohustab noori puutaimi eelkõige kõrge rohi, samas on seal muld viljakam kui metsamaal, seepärast ka kuusetaimede kasvukiirus suurem. Tõestust eelöeldule, kuidas hiljem istutatud noorendik on vahel võimsam kui varem istutatu, võin oma metsakultuuride näitel mitmeid tuua.
Kuidas ma „vana halli“ mälupilte hoian
Vana halliks kutsun ma händkakku, ehkki pole kindel, kas see tore tegelane nii vana ongi, äkki hoopis noorepoolne lind. Oleks näiteks kotkas, siis sulestikus esinevate tunnuste järgi suudaksin nende vanust ehk hinnata. Kakkude kohta mul sedalaadi kogemused puuduvad.
Mul on hakanud viimasel ajal vedama ning õnnestumised tõstavad tuju, mis viimastel kuudel pidevalt madalseisus püsis. Nüüd aga mitu head asja järjest. Võtame kasvõi selle, et leidsin sünnikodu õuel eest kenasti niidetud platsi. Varem niitsin seda lahmakat ise, nüüd käib ülejõu. Kuid maal leidub palju tuttavaid, kel kõiksugu masinaid ja niidukeid – tasub ainult mainida ja ühel päeval tullaksegi.
Looduse kingituseks pean äsjast kohtumist händkakuga. Viimati nägin kaht kakku aprilli keskpaiku, kui korjasin jõe ääres karulaugu värskeid lehti. Ja nagu sellistel puhkudel tavaliselt juhtub, polnud fotoaparaati käepärast. Kui tagasi tulin, kadusid kakud puude vahele ning pildile nad ei jõudnudki. Mälupilt jäi.
Suvi läks mööda ja kakkusid ma enam ei kohanud. Üks külamees oli neid jõe ääres korra näinud. Järelikult püsisid territooriumil.
Mul on harjumus tuttavates kohtades pidevalt silmadel lasta ringi käia. Kõik varem nähtu on nägemismällu talletunud ja pisemadki muutused hakkavad kohe silma. Nii ma siis vana tamme juures läbi põõsaste mingit kahtlast tompu paistmas nägin. Tõin silla tagant autost kaamera ning erinevalt kevadisest ebaõnnest, ma seekord mingi tõestuse seal passivast händkakust ka sain. Mu harjumusest maastikke, puid-põõsaid, kive-kände ja ronte mällu salvestada oli kasu. Varasemate mälupiltide muutumine, uute detailide juurde tulek või vanade kadumine teeb tähelepanelikuks ning siis õnnestubki tavaliselt mul ka metsaelukaid märgata. See kehtib üksnes looduses olles, inimeste keskel ei märka ma suurt midagi, ei seda, mis kellelgi seljas või mis nimi oli.
Teist pilti teha enam ei õnnestunud, kuna kakul olid omad plaanid. Peagi kostis kõrvalt metsatukast pasknääride vihast kisa – kakk oli sinna jõudnud. Teda jälitama ma ei hakanud, loodetavasti viivad rajad meid ühel päeval uuesti kokku.