no tsau, 2020! | Mõttesaar
Ma olen see inimene, kellele meeldib igal võimalusel kokkuvõtteid teha, mälestusi talletada ja uusi eesmärke seada. Mul on näiteks mitu sellist ajakapsli tüüpi raamatut, kuhu viie aasta jooksul kirjutada tuleb ja hiljem siis vaadata saab, kuidas elu ja mõttemaailm muutunud on. Ühes raamatus tuleb suisa iga päev etteantud küsimusele vastata, mis mul tihtipeale meelest läeb, aga siis kirjutan tagantjärele.
Kui olen sõprade-tuttavatega rääkinud, kas nad ka uueks aastaks lubadusi annavad või eesmärke seavad, siis suurem osa seda ei tee. Mulle on vastupidi jäänud mulje, et kõik lubavad miskit, kuigi lubadusi ei anna minagi, sest mis mõtet on öelda, et ei söö enam magusat või joon vähem. Esiteks on tulemust raske hinnata, teiseks arvan, et seda lubadust kirja pannes ei mõtle ma seda ka kuigi tõsiselt, mistõttu ei saa suure tõenäosusega sellest kinni peetud.
Küll aga meeldib mulle eesmärke seada ja neid on mu arust tunduvalt lihtsam saavutada kui lubadusi täita. Ilmselt on asi ka selles, et mu sihid on üpris realistlikud. Näiteks plaanin 2020. aastal vähemalt 24 raamatut läbi lugeda, iga kuu teatris käia, rohkem trenni teha (okei, see on kaheldav, aga püüan end uuesti kätte võtta), magistrisse astuda jne (ma kõike peast ei mäletagi, mis kirja sai).
Rahaga püüan ka paremini läbi saada. Ma olen pigem suhtumisega, et kui seda on, siis tuleb kulutada ja kui ei ole, siis mis seal ikka. Ma pole kunagi olnud ka eriline koguja: raha lihtsalt haihtub kuidagi käest. Vahepeal ma teenisin ikka päris korralikult, sest mul oli mitu töökohta ja erinevad projektid, aga ma ei pannud praktiliselt midagi tallele. Ma isegi ei tea, mis ma tegin nende summadega. Sõin vist ära lihtsalt. Ja ostsin riideid ja ilutooteid ilmselt, mis on mu nõrkus. Riideid on mul aga nii palju, et kuigi mul on päris suur riidekapp, siis pean näiteks suveasju ema kodus hoiustama. Hea, et ema mul majas elab ja seal palju kappe on. Ei teagi, mis muidu teeks.
Riiete või asjadega on üldse see huvitav lugu, et alguses mõtled, et sul on ilmtingimata seda vaja, aga kui selle ära ostad, siis rõõmu jagub nii väheseks ajaks. No ja muidugi juhtub mul vahel ka nii, et ostan midagi ja siis kodus vaatan, et kurat, ei sobigi mulle eriti.
Seda eesmärki ma küll kirja ei pannud, aga mõtlesin oma peas küll, et ostan tänavu vähem raamatuid ja laenutan pigem raamatukogust. Ma aastaid ei käinud raamatukogus, vaid soetasin kõik teosed, mida lugeda tahtsin. See tegelikult ei ole vist kuigi mõttekas, sest paljud raamatud on sellised, mida üle ühe korra nagunii ei loe. Nüüd aga elan raamatukogule hästi lähedal, mistõttu tundus paslik ostmise asemel rohkem laenutada. Aasta lõpus juba tegin algust selle harjumuse juurutamisega. Aga muidugi juhtub mul nõnda, et ei vii teoseid õigeks ajaks tagasi ja siis pean viivist maksma…
Kuna Swedbank on juba mitmendat aastat vedanud eest projekti “Kogumispäevik”, siis mõtlesin tänavu ka sellest osa võtta. Praegu on käes eesmärkide kuu, kus siis seadki endale kindlad sihid alanud aastaks. Tavaliselt on aga jaanuar olnud toidukuu ja mitmed blogijad on proovinud pere ära toita 50 euroga nädalas. Ma pean ausalt tunnistama, et mul pole õrna aimugi palju mul toidu peale raha kulub, aga ilmselt ikka üsna korralikult, sest päris tihti tuleb ette olukordi, kus mul kas pole aega või viitsimist süüa teha, mistõttu tuleb kusagilt miskit koju tellida, sest nälga ju ka jääda ei saa.
Kui teised inimesed on toitnud viieliikmelise pere 50 euroga nädalas ära, siis üksinda elavale inimesele see summa ilmselt ei ole eriline väljakutse, mistõttu arutasime sõbrannaga ja otsustasime, et jaanurikuus kulutame toidule 25 eurot nädalas ja vaatame, kuidas sellega hakkama saame. Kuigi jah, mitmed inimesed juba ütlesid, et üksi tegelikult kulub hoopitükkis rohkem kui kahekesi. Eks näis. Me siiski proovime selle summaga hakkama saada.
Algus muidugi ei ole teab, mis raske olnud, sest sõbranna läks reisile ja kartes, et olemasolev toit läheb halvaks, jagas oma ülejäägid minu ja teise sõbranna vahel ära. Vanaema tal saatis mulle maalt karbitäie kanamune ka. Nii tore.
Ahjaa, üks mu selleaastane eesmärk on ka õppida paremini süüa tegema. Ma üldiselt saan hakkama küll: väga vussi miskit tavaliselt ei lähe, aga midagi erilist ma ka vaaritada ei oska. Küpsetada oskan see-eest küll. Kuna aga proovin nädalamenüü rohkem läbi mõelda ja söögi pealt samas kokku hoida (kvaliteedis ma siiski allahindlust ei tee: mulle näiteks meeldib basmati riis ja mis sest, et ta veidi kallim on kui tavaline, siis ma teda ikkagi ostmata ei jäta), siis tuleb ise rohkem süüa teha.
Olen natuke ka kogumispäeviku Facebooki gruppi lugenud ja need inimesed seal on hullud (heas mõttes ikka, vist). Kuidas nad küll viitsivad? Okei, see on üsna levinud nipp, et märgi üles, mille peale sul raha kulub. Ma isegi mingi aeg proovisin: kohusetundlikult panin kõik kulutused kirja. Aga mis ma selle teadmisega teen nüüd? Ma tean niigi, mille pealt saaksin kokku hoida, kui tahaksin. Aga ju siis pole tahtnud. Seal grupis on inimestel igaks elujuhtumiks nippe ja kõigil on oma süsteemid välja töötatud. Ma tõesõna lugesin päris suure imestuse ja imetlusega. Tundub nagu kõik oleksid nii head säästjad, et jutud sellest, kuidas eestlased elavad rahapuhvrita, küll tõele ei vasta.
Eks näis. Igatahes teen neid väljakutseid tänavu kaasa ja vaatame, kuidas läheb. Püüan sellest ka ikka siin teada anda, aga ei luba, et ma seda kindlasti teen, sest miskipärast mul see blogipidamine kuidagi ei tule ja ei tule välja. Pole seda va järjepidevust. Mitte et ülejäänud eluga oleks, aga tihtipeale pole lihtsalt valikut. Tööl peab ju ometi käiama, et kogumispäeviku väljakutsetest osa võtta 😀