Posted by Mario in 1000tm on November 16, 2009
Tuhat kolmkümmend seitse
Posted by Mario in 1000tm on November 15, 2009
Rosling teeb ära tänuväärse töö tõestamaks (kas statistikaga saab üldse midagi tõestada?), et tegelikult polegi maailm must-valge. Et tegelikult on USA ja Poola vahel arengu mõttes sama palju vahet kui Egiptuse ja Sudaani vahel. Niisiis on veider rääkida „arenenud maailmast,“ otsekui oleks see mingi klubi, kus võid liitumise järel ukse kinni lüüa ja kergendatult ohata, sest nüüd oled omade hulgas ja kõik läheb hästi. Erinevate riikide arengutase on seinast seina ja mitmete näitajate poolest on näiteks Eesti, Ghana ja Nepaali tasemed ilmselt üsna võrdsed. Paljud asjad on teistmoodi, aga kui rääkida nö. üldisest elatustasemest, siis pole need piirid enam üldse nii teravad. Sa ei lahku enam Dardanellide väina kaudu arenenud maailmast (sularahaautomaadid, toidupoed, autod) ja ei sisene täielikku peldikusse (eeslid, surm ja põrgu).
Seetõttu on veider, et isegi väärikate inimeste seas on ikka veel neid, kelle jaoks Aafrika või Aasia võrdub kiviajaga. Neile soovitaks teha tutvust tänapäevaga..
Tuhat kolmkümmend kuus
Posted by Mario in 1000tm on November 14, 2009
Aeg on pime, nohune ja rõske, aga tee läbi Kesk-Eesti lumiste metsade on alati kuidagi rahustav. Isegi see, kui ees ja taga kihutavad kahe tugeva lambiga, üle tonni kaaluvad ratastel kastid, on täiesti üleelatav. Kõige parem on sõita bussi või rongiga, sest siis peab teed jälgima keegi teine, kuid ka autoga on täiesti võimalik roolis mediteerida. Kogenud arvutimängurina olen harjunud sellega, et kogu tähelepanu peab sel hetkel püsima kahe tähistatud joone vahel – peamise tänu selle eest võlgnen ilmselt legendaarsele mängule „TIE Fighter“*, mis, vabandage väljenduse pärast, rokkis täiega. Ühtlasi õpetas seda, kuidas kogu valguspargi ja tulevärgi vahel keskenduda mõttelisele joonele, mis viib edasi. Nii et pimedas sõitmine pole minu jaoks mingi eriline karistus.
Miks teed ääristavad lumised metsad mõjuvad rahustavalt, ei tea ma siiani. Võib-olla sellepärast, et ühtlane tumeroheline (ja talvel valge) foon on heas mõttes uinutav. Või siis on lihtsalt ilus.
* No ja „Need for Speed“ sarjale…
Tuhat kolmkümmend viis
Posted by Mario in 1000tm on November 13, 2009
Kerge köha ja nohu, kiirelt tõusev palavik – iga normaalne inimene karjuks selle peale “Seagripp!” Mina leidsin, et tegemist on pigem külmetusega. Käiku läks tavapärane pakett: ingveri- ja muu maltsatee, viinasokid, tekk, magamine ja ohtralt C-vitamiini. Handsa kallale pole ma veel läinud, kuigi isiklik kogemus ütleb, et näiteks keerava kõhu vastu aitab 1 cl lõunamaist võlujooki iga kord. Palaviku korral pole veel proovinud, eks kunagi näeb…
Kunagi oli linnugripp, nüüd on seagripp. Ragne ütles väga tabavalt, et küll järgmine aasta on rotigripp. Grippe on alati olnud ja neid variatsioone on miljoneid – Antarktikast leiti just 10 000 tuliuut viirust. Selle asemel, et Paani flööti kuulata, võiks mõelda selle peale, et “tavalisse” grippi sureb aastas kordades rohkem inimesi.
Palavik tähendab seda, et keha tõstab oma temperatuuri, kuna viirused ei talu seda muutust. Niisiis tapab keha ise oma kutsumata külalisi. Seepärast ei tasu kohe palaviku alla peksta. Ja alati aitab natuke rohkem rahu.
Tuhat kolmkümmend neli
Posted by Mario in 1000tm on November 11, 2009
Ühte Märt Väljataga artiklit julgelt tõlgendades võiks öelda, kuidas kulka on tekitanud mõnes mõttes olukorra, kus loomeinimesed ja nende publik on eraldatud. Loomeinimesed loovad publikut arvestamata, sest kulkalt raha saamiseks ei pea rahvale meeldima. Rahvas loomingut ei tarbi, sest see ei puuduta neid..
Mulle tundub, et kulka ongi teatud mõttes puhver sotsialismi (riik tellib loomingut ja publik tarbib seda, sest muud pole) ja kapitalismi (looming tuleb selline, nagu rahvas tahab, sest muidu raha ei saa) vahel. Kulka ei ole kindlasti täiuslik, aga mõnes mõttes on ta tore puhver.
Seal riikides, kus kultuuri toetavad peaaegu täielikult erasektor ja omavahendid, on nišitooted nagu luule ja klassikaline teater tähtsusetu kaaluga. Neile, kellest teatrist pole sooja ega külma, pole see muidugi probleemiks. Kuna riik on mõeldud kõigile, siis võiks ju toetada ka nišše. Minul näiteks pole ooperist sooja ega külma, aga toetan seda maksude kaudu heameelega. Igaühele oma – selleks ju riik ongi.
Tuhat kolmkümmend kolm
Posted by Mario in 1000tm on November 10, 2009
Eilne käik “Pizzapoodi” pani muigama. Kui alkoholikeeld pole suutnud saavutada muud, siis vähemalt seda, et suhteliselt kiiresti legendaarseks saanud pood Tartus on suremas aeglast surma. Varem triiki täis “kultuurikeskus” on tänaseks kuhtunud, inimtühi külapood, mille sortiment on endiste aegade hiilgusega võrreldes hale vari ja kus enam ei patrulli turvamehed – sest pole kedagi, kes varastaks.
Veel paar aastat tagasi oli “Pizzapood” selline nähtus, mis muutis minu arust kogu kvartali umbes kilomeetri raadiuses märksa ohtlikumaks kui ta on seda nüüd. Lällavad ja agressiivsed mölakad ning talda vilistavad bemmid suurendasid sealse piirkonna kuritegevust ilmselt üsna märgatavalt. Nüüd on “Pizzapoe” ümbruses vaikne ja Võru tänavat mööda liikumine pole ööpimeduses tõenäoliselt enam nii ohtlik.
Ma ei saaks öelda, et alkoholikeeld oleks hävitanud mu elu. Alkoholi saab poest endiselt osta ja tegelikult ei peagi öösel minema “juurde tooma”. Ja kui hävib “Pizzapood”, siis mina pisaraid ei vala..
Posted by Mario in 1000tm on November 8, 2009
Tuhat kolmkümmend üks
Posted by Mario in 1000tm on November 7, 2009
BBC uudistekanali pealt ketrab aeg-ajalt erinevate maade ja piirkondade turismireklaame. Kas mõni nende tegijatest on juba märganud, et kujutatav pilt kipub minema väga üheülbaliseks? Bulgaaria, Makedoonia, Horvaatia, Kreeka, Itaalia – kõigil on naeratav ja rinnakas neiu kõndimas merelainetes, päike paistab, elevil turistid tantsisklevad kohalikel festivalidel blaah-blaah. Isegi Kosovo kasutab sarnaseid elemente. Juba ammu ei tee enam vahet neil reklaamidel ja reaalsus võib sageli olla päris karmiks kukkumiseks. No ma ei usu, et 2 aastat peale külaskäiku Kosovosse on seal muutunud kõik rinnakaks ja viietärniseks.
India paiskas eelmisel aastal katkematu joru selliseid rinnakaid reklaame eetrisse ja samal ajal tulistati veel Goa ja muude kohalike piirkondade kahuritest. Aga keera hääl maha ja pole absoluutselt vahet, mis piirkonda nad reklaamivad. Pärast neid miljoneid valib inimene oma puhkuse ilmselt ikkagi paketipileti hinna järgi. Sest nagunii on kõik sihtkohad äravahetamiseni ilusad.
Tuhat kolmkümmend
Posted by Mario in 1000tm on November 6, 2009
Uudistekanal Euronews ilkus põhjusega Berliini müüri langemist tähistava kontserdi üle, kuna MTV korraldatud kontsert oli piiratud 2-meetrise (ja kilega kaetud) seinaga, et piletita fännid ei näeks U2 esinemist. Nali on selles, et kontserdile pakuti 10000 tasuta piletit. Niisiis ei saanud MTV mingit erilist räiget kasumit ja tekib küsimus, et miks kuradi pärast ei oleks võinud siis lihtsalt korraldada tasuta ja piletita kontserdit?
Põhiline nali seisneb muidugi selles, et põhjendamatu müüri langemise aastapäeva tähistaval kontserdil eraldas kahte inimgruppi põhjendamatu sein. Kumbki polnud piletite eest maksnud, kuid 10 000 inimest olid võrdsemad kui teised. Ürituse debiilsus ületab inimmõistuse piire.
Ainus variant, mida mina suudan välja mõelda, seisneb selles, et kusagil otsustas mingi lipsustatud sell, et tasuta kontserte pole olemas – kuigi kontsert oli tasuta. Südamerahustuseks püstitati siiski sein, et kasimata massidel ja piletiga massidel oleks selge vahe sees. Kas oli nii, MTV?
Tuhat kakskümmend üheksa
Posted by Mario in 1000tm on November 5, 2009
Niutsusin eile taas vaimustusest selle üle, et Tartus on olemas selline asi nagu Genialistide Klubi. Võimalik, et see ongi Tartu fenomen, sest üks tallinlane on kurtnud, et pealinnas sellist kohta polegi. Üheaegselt nii kultuurikeskus, kinomaja, teater, tantsusaal kui hirmodav baar ja seda mitte halvas mõttes. Alustasime eile õhtut Tartu Üliõpilasteatri etendusega „Vabadus või surm“ ning jätkasime seda kokku 3 tundi kestnud Roy Strideri ja Laur Järve loenguprogrammi ja filmiõhtuga, mis keskendus kunagistest Lääne-Tiibeti kuningriikidest viimasena püsima jäänud ja tänaseks Nepaali alla kuuluvale Mustangile. See, et video juksis nii etenduse kui filmiõhtu ajal, ei tekitanud publikus erilist meelehärmi, sest Geniakas seostub koduse keskkonnaga. Sa ei lähe sinna kalli raha eest nina kirtsutama, vaid potsatad pehmele kotile, limpsid kosher slivovitsi, vaatad Roy koeri, kes katsuvad teda esinemise ajal minema lohistada ning lubad endale mõttes: kui Geniakat ei oleks, tuleks ta välja mõelda..
Tuhat kakskümmend kaheksa
Posted by Mario in 1000tm on November 1, 2009
Käisin täna Kohtla-Järvel (vanaisa külastamas) ja üleüldse Ida-Virumaal. Juba nõukaajast mäletan seda, et kui ülejäänud piirkond oli suhteliselt huvitav koht, siis Kohtla-Järve jättis alati ebameeldiva mulje. No ei kutsunud kunagi see linn oma paneelmajade, tajutava agressiivsuse ja mingi tuhmi, värvitu, näotu olemusega. Ei ole see mulje paranenud ka tänaseks. Kuidagi kunstlik linn, mis on kerkinud loomulikust arengust sõltumatu loogikaga ning mõjub väärana.
Kui mõned paigad on „väega“ kohad, kus tajud põhjust, miks inimesed seal elavad, siis Kohtla-Järve on täielik vastand. Tekib tunne, nagu isegi sealsed elanikud ei tahaks seal väga olla. Midagi justkui tõukaks eemale.
Tegelikult pole tal ju midagi viga ja Sompa või muude legendaarsete naabritega võrreldes on seal ilmselt märkimisväärselt parem elada. Aga midagi sõnulseletamatut on valesti. Aura on kehv. Hingus on mäda. Mina ei tea, kas asi on kaevandustes või mingis keemias, kuid ükski linnavalitsus ega uuendusprogramm ei muuda asja..
Tuhat kakskümmend seitse
Posted by Mario in 1000tm on October 30, 2009
Eilse parteijutu jätkuks: üks inimene küsis minult, kas kuulun ka mingisse luulerühmitusse ja vastasin kirglikult eitavalt. Ütlesin, et väldin selliseid asju aktiivselt ja põhimõtteliselt. Päriselt…
Ma ei ole kunagi oma elus olnud hea grupiliige. Oktoobrilapse märgi „kaotasin“ varsti ära. Pioneeriks ei võetud, sest riigikord muutus. Skaudiks pole läinud. Organisatsioonidesse ei kuulu. Töökollektiivi samuti mitte.
Loominguline rühmitus on midagi veel omalaadset, sest minu arust eeldab see, et ma toetan kaasliikmete pürgimusi. Tavaliselt aga leiab igast vähegi suuremast (üle 3 inimese) rühmitusest ikka taiese või inimese, kelle looming mulle ei istu või kes isikuna käib närvidele. Pealegi oleks mul tunne, et pean vastama grupi eesmärkidele vms. Öeldakse, et rühmitusel on lihtsam oma liikmeid kiita ja üles upitada. Ergo oleks kasulik või nii. See oleks alandav. Võidaks tuntust tänu sellele, et teised kiidavad või sõidad teiste tuntuse seljas. Parem mitte, pigem õilmitseda või põleda üksi.
Tuhat kakskümmend kuus
Posted by Mario in 1000tm on October 29, 2009
Natuke kipub jääma mulje, et parteindusest on saanud sama karjäärivahend nagu vanasti EKP-st. Kui kuulud mõnda parteisse, siis aitavad omad joped sul kergemini hüvesid saavutada. Erinevalt sovetiajast peab muidugi leppima sellega, et kui omad joped pole võimul, ei pruugi kuuluvusest kasu olla ja mõnel juhul koguni maksab kätte. Varsti on üksikisik aga sama kahtlane kui keskajal hulkur – iga grupp arvab, et tegemist on vaenlase
spiooniga. Nagu see, kui „Kesknädal“ oli kindel, et Teeme Ära! pole muud kui IRL-i käepikendus. Hea, et mitte eraarmee…
Ootan huviga olukorda, kus parteitu inimene tekitab kahtlusi ja peab korrapäraselt kusagil „vaibal“ käima. Arvestades seda, et ma olen põhimõtteline parteivastane, muutuvad minusugused tõenäoliselt kunagi samasugusteks paariateks kui nõukaaegsed punkarid. Kaome hullaritesse ja töölaagritesse, kus meid programmeeritakse ümber…
Ei, aga tõsiselt: mõned inimesed ei kuulugi parteisse ja ei ole ka „sõltumatud“ agendid. Leppige sellega, suurparteid..
Tuhat kakskümmend viis
Posted by Mario in 1000tm on October 28, 2009
Läti meteoriidinali on nii hale, et ma ei vaevu seda enam sõnagagi mainima. Pigem viiks mõtte edasi üleüldise reklaaminduse peale. Pean tunnistama, et tunnen reklaamimaailma kui sellise vastu mingit sünnipärast vastikust. Mitte viha ega kadedust, vaid lihtlabast vastikust. Sellist, nagu ma tunnen rottide vastu. See ei ole ratsionaalne ja on väga palju inimesi, kellele meeldivad rotid väga ning mul pole nende inimeste vastu midagi. Aga kõigest hoolimata tekitavad rotid minus vastikust.
On tähelepanuväärne, et selle blogi esimeseks postituseks sai sapine kiri Hansapanga rottkoerte pihta. Taas üks “varjatud” reklaamikampaania, mille eesmärgiks oli tähelepanu võita. Ainult et toona idee töötas – NPNK on vist siiani populaarne.
Reklaam kui selline on iseenesest neutraalne. Teavitusvahend. Kuulutus millegi kohta. Vastikust tekitab aga nii see varjatus. Ja varjatuse taga on inimesed. Nemad selle vastikuse põhjustavadki. Ehkki sarnaselt rottidele pole nad ise selles ehk süüdi. Mõnele ju meeldib.
Tuhat kakskümmend neli
Posted by Mario in 1000tm on October 26, 2009
Saan kohe tõlgitud ühe USA eriüksuslase raamatu ja mul oli tõeline nauding lugeda seda, kuidas 20-aastase armeekogemusega ja nii regulaarväes kui eriüksuses teeninud mees mõnitab sõjaväge. Just seda tühist tseremoonitsemist, inimese taandamist lolliks mutriks, pagunite tähtsust saavutuste üle…
Kui tavaliselt on reguraalväe fännidel hea pomiseda nördinult: “Mida sina sellest tead?”, siis selle mehe puhul võiks tema arvamust austada. Mulle istub see, kuidas ta rõhutab eriüksuslase mõtlemisoskust ja eriüksuse ohvitseride andumust lubada lihtsõduril mõelda. Ei ole seda, et täida formular A-17 ja oota kuus kuud vastust, kuni kindralstaap suvatseb kiita heaks palve lubada kanda suvel päikseprille. Eriüksusel pole aega, et oodata seda, kuni mõni Washingtoni pauerpoint esitab “visiooni lahingoperatsiooni edukuse normtasanditest”.
Hea lihtne mees, kellele meeldivad relvad ja võitlus ning kes ei salli bürokraatiat ja auastmega ülbitsemist. Selliste sõdurite vastu on mul sajaprotsendiline austus.
Posted by Mario in 1000tm on October 25, 2009
Tuhat kakskümmend kaks
Posted by Mario in 1000tm on October 21, 2009
Eilses “OP!-is” andsid Mihkel Kaevats ja tema luulekogu kiitnud Tarmo Teder üsna otseselt mõista, et sotsiaalkriitilise luule kirjutamine on kuidagi ebanormaalne või provokatiivne. Ma ei saa nüüd hästi aru – kui loomeinimesed eralduvad omaenda mõttemaailma ja ei suhestu ümbritsevaga, siis on nad esteedid-kusipead, kes ei näe oma ninast kaugemale; kui nad julgevad arvata midagi ühiskonna või inimeste kohta, siis on nad liiga pretensioonikad ja peavad end lihtinimesest targemaks.
Antagu mulle andeks, aga ma ei saa vaiki olla. Kavatsen ka edaspidi kirjutada sellist luulet, kus ma ütlen, mida asjadest arvan. Ja näidendite tegelased ütlevad välja või teevad valusaid asju, mis on silma jäänud.
Ma tegelikult mõistan, et Mihkel Kaevatsit ilmselt lihtsalt ei huvita need nö. “üldinimlikud” teemad, nagu ta ise neid kutsus. Ja pealegi – eks alateadlikult huvitavad küll. Vähemalt ette loetud luuletused kõlasid küll väga üldinimlikena, tahab ta seda siis või ei taha. Ka emotsioonid on üldinimlik vara.
Posted by Mario in 1000tm on October 20, 2009
Posted by Mario in 1000tm on October 19, 2009
Posted by Mario in 1000tm on October 18, 2009
Tuhat kaheksateist
Posted by Mario in 1000tm on October 15, 2009
Eilse leebema tormi ja tänase tuulevaikuse võrdluses näib, nagu oleks keegi tuulemasina välja lülitanud. Tegelikult hakkas tugevam tuul vaibuma juba öösel kella kahe paiku ja ma olin selle üle väga pettunud.
Minu arust on mõõdukas torm vajalik – pühib liisunud õhku minema, kangutab lahti ainult tati ja tahtejõuga püsivaid asju, kaotab puude küljest vähem vastupidavaid oksi. Omal moel nagu linnasanitar. Kuna Tartu peidab end orus, siis oleme üldiselt harjunud sellega, et siin tavaliselt ei ole mingeid radikaalsemaid ilmailminguid. Tartu “torm” on tuul, mida pärnakas või tallinlane nimetaks tõenäoliselt tüütuseks. Seepärast on hea, kui siiagi satub teinekord midagi tüsedamat, mis loksutab liiga mugavaks muutunud inimesi, puid, hooneid.
Olgem ausad, inimene elaks üle ka märksa räigema sakutamise oma kodulinnas. Jah, mõned aknad läheks katki, katused kooritaks maha ja puud murtaks autodele. Võib-olla pärast avastad enda jaoks midagi, mida muidu poleks märganud. Muutus on hea – lööb klaariks.
Posted by Mario in 1000tm on October 14, 2009
Tuhat kuusteist
Posted by Mario in 1000tm on October 13, 2009
Aeg on tõesti suhteline mõiste. Avastasin üllatusega, et olen seda blogi pidanud umbes neli ja pool aastat. See on tegelikult elu mõistes äärmiselt üürike aeg ja ometi tundub ta täieliku igavikuna.
Inimene muutub teinekord, vahetevahel ja mina olen selle 4,5 aasta jooksul muutunud nii mitmeski mõttes. Kõige vanemate sissekannete lugemine oleks praegu tulutu, sest nad paneksid mind ennast kulmu kergitama. Kunagi kaugemas tulevikus mõjuvad nad juba huvitava pilguheitena 25-aastase mina mõttemaailma.
Aga tegelikult ka – 4,5 aastat pole ju palju. Kooliõpilane on võib-olla sellise aja jooksul õppimas 6. klassi asemel 10. klassis ja ehkki tema enda jaoks on muutunud määratult palju, ei pruugi kaugemad sugulased seda tähelegi panna. Neli korda jõule pidada pole ka mingi eriline saavutus.
Ometi on minul kuidagi nii, et kui elu on ilus, siis läheb aeg mõnusalt aeglaselt. Kulgeb ruttamata nagu mesi ja valgub vääramatult tulevikku. Igat aastaaega saab võtta täiel rinnal, igat hommikut kingitusena…
Tuhat viisteist
Posted by Mario in 1000tm on October 12, 2009
Väljas sajab esimest… lund? No tahkemat vett igal juhul, aga mitte sellest ei tahtnud ma rääkida.
Eilne päev pakkus nimelt kaunist kontrasti kahe detsiili vahel. Hommikul nähtud “Püha Tõnu kiusamine” kõneleb ennekõike sellest ülemisest, kus on 6-liitrised autod, hirmkallid ülikonnad ja igavesti ette keevitatud lipsud. Öösel külastatud Genialistide Klubi, “Illegaard” ja “Zavood” aga näitasid detsiiliskaala teist otsa. Geniakate leti ääres kurtis üks kohalik, et ei saa sõbrale täna 75 krooni tagasi maksta, vahest teisipäeval. “Zavoodi” klientuur oli tavapärastest vaestest tudengitest oluliselt jõmmilikum. Õhus oli dresse, lauaviina ja töötu inimese tigedust.
Ja ometi tunnen end kodusemalt niruma detsiili seas. Põllupealsed majad, nahast autoistmed ja peenemad lõbustused ei paelu mind ka sandi sendi eest.
Pretensioonikus on see sõna. Pinge-eelsus. No ei paku pinget. Olgu uutel jooksudressidel nii räige hinnasilt kui tahes, mitte ei kutsu kaasa jooksma.
Ju olen ametlikult saanud tartlaseks..
Posted by Mario in 1000tm on October 7, 2009
Posted by Mario in 1000tm on October 6, 2009
Posted by Mario in 1000tm on October 5, 2009
Posted by Mario in 1000tm on October 3, 2009
Posted by Mario in 1000tm on September 30, 2009
Tuhat üheksa
Posted by Mario in 1000tm on September 29, 2009
Tanki blogis tekkis arutelu, mis arenes kommentaariumis kiiresti vestluseks teemal “mis on saatus”. Sain üsna ruttu aru, et mina ei usu ettemääratusse ega sellesse, et osad asjad kosmoses lihtsalt ongi nii ja mida rutem sellega leppida, seda tervislikum on inimese elu. Paljud religioonid esindavad sarnast seisukohta ja mina tunnustan nende filosoofiat täielikult.
Kuid minu sügavaim sisetunne räägib sellele vastu. Mina usun endiselt sellesse, et kõik voolab ja et ükski asi pole igavene. Isegi galaktika pöörleb, mistõttu elu planeedil X aastal Y on erinev elust samal planeedil aastal Z. See tähendab, mitte miski siin kõiksuses pole muutumatu ja paigas. Eriti kehtib see minu jaoks inimühiskonna kohta. Vahel öeldakse, et alati on olnud nii, et… See ei ole minu jaoks kunagi põhjuseks, miks peaks olema ka edaspidi.
Traditsioon, tava, komme, leppimine paratamatusega – pole vahet, kuidas seda kutsuda. Minule on ta igal juhul antitees, täielikult vastuolus sellega, mis on mulle südamelähedane..
Tuhat kaheksa
Posted by Mario in 1000tm on September 28, 2009
Endiselt on väga harjumatu see, kui inimene – kelle arvamust sa hindad ja kalliks pead – tuleb sinu juurde ja ütleb, et talle meeldib su looming. Et see pakkus talle midagi. Ma olen tavaliselt elanud mingi kindla teose juures täpselt seni, kuni ma teda kirjutan. Kui valmis saab, siis liigun mõttes edasi. Seepärast ongi ootamatu, kui keegi palju hiljem ütleb, et ta just luges ja talle meeldis.
See ei tähenda, et ma paisun nüüd uhkusest või pean end tähtsaks kulturnikuks. Sest ma ei ole seda. Loomingu tekkes pole minu jaoks midagi maagilist, see ei tule tuulest ega mingi jumaliku või keemilise vahendi kaudu. Ma lihtsalt ühel hetkel kuulen oma peas sõnu ja kirjutan nad üles. Kuna seni pole mind veel seevaldisse lohistatud, siis eeldan, et tegemist on normaalse mõtteprotsessiga.
Samas võib mööndustega väita, et ka blogipidamine harjutab kriitikaga. Õpid kuulma seda, et kellelegi meeldib või ei meeldi. Ometi on blogil ja luulekogul mitu vaksa vahet. Kriitika viimase eest läheb rohkem korda…
Tuhat seitse
Posted by Mario in 1000tm on September 25, 2009
Ajapikku olen jõudnud järeldusele, et see töö, mida ma teen, pärineb „piiratud kogusest“. Kui mingi tõlketöö antakse mulle, jääb keegi teine sellest ilma ja vastupidi. Mida vähem on tõlketöid (nagu praegusel ajal ongi), seda vähem on tööd nii minul kui kõigil teistel tõlkijatel. Külluslikkus ongi ju see, kui keegi ei jää ilma. Praegu on aga selgelt märgata, et olelusvõitlus ei puuduta vaid mingeid abstraktseid inimesi. Küsimus ei ole mitte ainult selles, kui palju kirjastusi või tõlkebüroosid läheb pankrotti, sama tulemuse annab ka see, kui pankrotti läheb mõni suvalise valdkonna firma, millel oli varem tõlkeid vaja. Või siis katsutakse teha töö ära „majasiseselt“ ja seda ongi juba näha. Tulemus on muidugi täielik jura, aga vähemalt ei pea tõlkijale maksma. Tarbetõlkeid, mis varem kippusid postkasti ummistama, saabub nüüd umbes paarkümmend korda vähem.
Mina raban mitmel rindel nagu investor ja saan hakkama, kahju on aga neist, kes on pannud kogu oma professionaalse elu ühele kaardile..
Tuhat kuus
Posted by Mario in 1000tm on September 24, 2009
Huvitav, kas vananemise esimeseks tundemärgiks on sotsiaalne kalestumine? See, et mind on juba raske mõjutada emotsionaalsete või üksikute näidetega? Mulle mõjub rohkem see, kui põhjendustena esitatakse nö. ratsionaalseid väiteid, mitte ei esitata pilti nälgivast lapsest või tapetud kutsikatest. Veelgi enam, mind ei aja enam närvi see, kui mind ründab emotsionaalselt väitlev inimene, kelle põhiargument on see, et „sa ei mõtle nii/ ei tunne kaasa, järelikult oled halb inimene.“ Varem sain ma sellise rünnaku peale tigedaks, nüüd tunnen sisimas vaid kaastunnet.
Ma ei leia enam, et tulevikku määravad kõlavad hüüdlaused või salakavalalt emotsionaalseks keeratud andmed või – veel hullem – põhjendamatult eeldavad ennustused. „Kui me samas vaimus jätkame, on 2050. aastaks…“ on parim viis öelda mulle, et tegemist on Oletusega. Suure tähega.
Ainult et mina pole enam nii noor, et Oletuse peale õhinal kaasa minna. Palju kasulikum on ise juurde lugeda. Saab palju teada ja kulub märksa vähem rakke.
Tuhat viis
Posted by Mario in 1000tm on September 23, 2009
Seda, kui suurel määral peaks ennast teistega võrdlema, teab igaüks ise. Ideaalis ei peaks seda üldse tegema, aga eks alateadlikult käitub nii ilmselt peaaegu iga inimene. Oleme ju segu kariloomadest ja isiksustest, tunneme uhkust eripärade üle ja vaatame, et ei jääks teistele alla. Õnnelik on see, kes ei võistle teistega. Tõsiselt – kui kogu su elu on pühendunud teiste “ületamisele”, siis ei suuda nautida ka kõige säravamat võitu, sest alati või varsti on keegi parem.
Ambitsioon ja edevus on erakordselt võimsad jõud, mis võivad viia suurte tegudeni, seepärast pole neis iseeneslikult midagi halba. Nagu iga asjaga, tekitavad nad probleeme pigem mõõdukuse kaotamisel. Kõrgemale, kaugemale ja kiiremini pürgimisel pole minu arust midagi halba, kuni seda ei tehta kellegi või millegi (sealhulgas iseenda) arvelt. Erinevalt ühiskonna sõnatust sõnumist ei võida see, kellel on surres rohkem asju või see, kes on ilusam. Õnnelikud üldse ei võistlegi.
Elus ei ole võitjaid ja kaotajaid. On elu ja surm.
Tuhat neli
Posted by Mario in 1000tm on September 22, 2009
Elementaarseid asju peab endale aeg-ajalt meelde tuletama. Põhitõdedel on rumal komme ununeda. Üheks selliseks tõeks on näiteks see, et meil kõigil on õigus tunda rõõmu sellest, mida oskame, oleme saavutanud või peame endale oluliseks. See on tagurpidi kinnitus sellest, et me ei pea elama elu nagu teised. Mis siis, et sõber on käinud läbi kogu maailma või teine sõber oskab jalgpalliga žongleerida, langevarjuga hüpata ja kolmehäälselt laulda. Igaühel on õigus proovida elus kõike, aga ei saa eeldada, et oskad kõike võrdselt. Mina näiteks olen otsustanud tõlkimises keskenduda inglise keelele, sest ma ei saa ealeski nii heaks saksa või itaalia keele tõlkijaks kui tahaks. Mida enam ühele asjale keskenduda, seda suurem on avastamisrõõm.
See ei tähenda, et peaks tegelema elus vaid ühe asjaga. Ei, oluline on see, et tegeled sellega, mis sind päriselt huvitab, teed seda võimalikult hästi ja ei alaväärista enda oskusi.
Lihtne ja labane tõde, eks ole, aga aeg-ajalt peab seda endale meelde tuletama.
Tuhat kolm
Posted by Mario in 1000tm on September 21, 2009
Käisin – üle liiga pika aja – jälle merd tervitamas. Veel malbed sügistuuled lükkasid veepinna kohama ja kobrutama, aga tegelikult ei muutu mere juures kunagi mitte midagi. Ta on ikka sama näoga nagu alati – iga kord täiesti erinev. Kordumatu.
Arvestades seda, et viimasel ajal on mu meeled olnud kuidagi kahtlaselt palju seotud sellega, et panta rhei, kõik voolab, on käik mere äärde üpris loogiline. Kõik muutub, on iga päev omanäoline, ei kordu kunagi..
Mäed murenevad, muutuvad liivaks, sellest tehakse liivalosse, need uhutakse mere poolt rusudeks ja lõpuks lagunevad lossid tagasi liivaks, mis ajapikku moodustab mägesid. Kõik voolab, aegade algusest lõpuni.
Käik mere äärde on minu jaoks sama nagu kristlase jaoks rännak Jeruusalemma. Retk sinna kohta, kus tunned kinnitust kõigele sellele, mida usud. Minu puhul seisneb usk arvamuses, et ükski asi pole igavene, et miski ei kordu ja et iga hetk on ainulaadne ja erakordne.
Ja samal moel on võrdselt tähtsad nii mäed, liivalossid kui nende häving.
Tuhat kaks
Posted by Mario in 1000tm on September 18, 2009
Huvitav, kas talve tulekuga leppimine tähendab ühtlasi seda, et lepid surma olemasoluga? Sest sellisel juhul on mul endiselt raske harjuda sellega, et inimesed surevad. Ma ei räägi enda surmast, selle tulekust pole mul sooja ega külma, samuti olen ammu leppinud loomade surmaga.
See, kui ma esimest korda peale suve märkan taas, et taimestik on pöördunud vältimatu, iga-aastase lõpu poole, täidab mind hetkeks mingi resigneerunud nukrusega, mis küll edaspidi asendub kainestava arusaamaga, et, kullakene, see tsükkel on kordunud su elus juba 29 korda ja tuleb tõenäoliselt päris mitu korda veel. Ja peale seda tuleb juba rõõm kargetest sügishommikutest, niisketel lehtedel astumisest ning siis juba esimesest lumehelbest, modernistlikult puhtast valge-musta kontrastist ja nii edasi.
Aga veider on märgata igal aastal seda varjamatut nukrusetorget, mis tuleb mõnel suvelõpul varem, mõnel hiljem, kuid tähistab iga kord mõistmist, et rohelus liigub surma poole.
Taoistliku leppimiseni on veel pikk tee…
Posted by Mario in 1000tm on September 17, 2009
Posted by Mario in Kriitika on February 28, 2009
Viimane kohtumine kriitikaseminaride sarjas “La Fabrique Critique” oli juba tõelise konspiratiivkorteri lõhnaga. Ümar- või õigemini ovaallaua taga olid saanud kokku nii-öelda väiksemad kultuuriväljaanded ehk “Epifanio” August Künnapu ja Tim Kolgi, “Müürileht” Berk Vaheri ning “Cheese” Ahto Külveti isikus, keda kõiki ohjas väga kindla ja osava käega “Artishoki” eestvedaja Maarin Mürk. Kirja teel oli esindatud ka Paul Pihlak ja “Metroo”, kelle mõtteid luges ette moderaator Maarin. Read the rest of this entry »
Posted by Mario in Kriitika on February 20, 2009
Kolmas episood kriitikaseminaride sarjast “La Fabrique Critique” erines teisest seminarist suuna poolest. Teisel kokkusaamisel puhkes nauditav arutelu kunstiteoreetikute ja kunstnike vahel, mis kiskus kohati lahti paeluvaid haavu looja-kriitiku suhtes. Esimesel ja kolmandal kohtumisel oli rõhuasetus aga pigem loengulikul ettekandmisel, mida nüüd täna viljeles KuMu kuraator Eha Komissarov. Read the rest of this entry »