august | 2012 | Läbikäigu K
Tundeline teekond naeratuse eest, mis osutub petlikuks pealkirjaks, sest kõik jätkub ikka veel paikselt
Meenus just, et seal kursusel oli üks frukt – eks kursustel tule ikka frukte ette, mul oli viimati see laialiulatuva kehakeele ja kohati viieaastase lapse maneeridega tegelane; seekord oli jälle selline, nimetagem teda Mooritsaks, kes tahtis kangesti autoriteet olla (ise no sellisel kesktasemel, kindlasti olgu tantsu, olgu commedia alal vähem kogenud kui E. või J.). Sellise veidra auraga (kui nii tohib öelda) tegelane: jättis mulje, et tahab külge lüüa, kohe-kohe hakkab külge lööma – ja siis esimene lause, mis ütles, oli mingi õpetamine või kamandamine.
(See meenutab küll üht kunagise nukra käekäiguga hädavaresest naabri vastikut sõpra – oli päris kena välimusega mees, aga naiste hulgas erilist lööki ei olnud – ta küll püüdis, üritas saunast väljuva poolpalja tütarlapsega vestlema minna – aga valis lootusetult halva vestlusteema, teatades tütarlapsele seltskondlikult : “sa oled need küttepuud varastanud, need ei ole sinu puud, ma tean küll”.)
Ta sattus E.-ga paari tantsima ja üritas teda kangesti õpetada – tantsides ise palju rohkem rütmist mööda, aga noh, eks ta siis keskendus sellele, et E. maandus, kaks jalga kõrvuti, selle asemel et maanduda üks jalg teise taga. E.-l oli muidugi ülearu palju teadmisi, ta hakkas Mooritsale seletama, et on olemas ka cadenza a piedi pari, aga ega too end väga palju häirida ei lasknud. Edasi jõudis ta seletada Jane’ile, et see on mingi tantsu valesti rekonstrueerinud (olemata ise originaalteksti näinudki); jõudis tulla mind lahkesti abistama, kui mu jalg tema arust piisavalt ümmargust rondi ei teinud… ühesõnaga, mul hakkas Konradist päris kahju, sest tema peab fruktiga nähtavasti kogu aeg maid jagama. Jane’il oli temast mälestusi juba varasemast ajast – tüüp ilmunud commedia-kursusele ja hakanud seal seletama, et ikka jama värk on.
Mul tuli praegu korraks seksistlik kiusatus nentida, et selline lolluse alaliik on tüüpiline pigem meestele, aga enne tuli meelde, et ma tean üht täitsa samasugust naisterahvast. V.a külgelöömise mulje.
Koha peal tuli mul jälle kiusatus öelda talle malbelt “Would you be so kind as to fuck off,” aga õnneks tuli see kiusatus pühapäeva õhtuks, kui ma olin pidanud teda juba kaks päeva välja kannatama ja ma tegin parajasti plaane, kuidas teda järgmistel päevadel võimalikult palju vältida – ja varuplaani, kuidas ta endast kaugele solvata, kui vältimine ei õnnestu – ja siis esmaspäeval selgus, oh kergendust, et ta tööpäevadel ei tulegi. Aftekaks ilmus ta jälle välja, aga siis olin ma endale natuke õlut sisse kallanud ja heatahtlik.
Huvitav oli veel see, et kõige oma külgelöömisauraga andis ta lõpuks lahkumisel kõigest põgusalt ja kiirustades kätt. Tähendab, olukorras, kus ma olin Konradiga juba kallistanud, järelikult oleks seda saanud täiesti sundimatult teha. Aga eks mõni räägibki kehakeelt sellise aktsendiga, et saa sa aru, mis ta öelda tahab.
Wrocław tundus olevat linn, kus on hea elada. Tähendab, ma ei mõtle ainult seda, et igal pool on arhitektuur ja ilusad vaated, see teeb turistile raudselt olemise mõnusaks, aga elamiseks ei pruugi sellest piisata. Ükskord mõtlesin, mis linnades mul siis rändamiste peal mõnus on olnud, ja taipasin, et loeb see, kui paljudesse kohtadesse tasuta ligi pääseb. Kas ma saan kuskil tasuta peldikusse. Kas ma saan kuskil maha istuda, ilma et selle jaoks peaks kohe endale sööki või jooki ostma. Kas ma saan kultuuri näha ilma piletit ostmata. No ja kui ma olen ennast niimoodi juba hästi tundma hakanud, siis võib juhtuda, et tegelikult ostan ma kokkuvõttes rohkem pileteid, sööki ja jooki kui mõnes ahnemas linnas. (Meenus, et tegelikult kehtib see isegi nii väikeste üksuste kohta nagu kaubamajad.)
Ja selle nurga alt vaadates – kohe esimesel õhtul, kui me E.-ga luureretkele läksime: kus on see tänav, kus on see maja, kus me tantsima hakkame? seda maja pole olemas! numbrid on täiesti ebaloogilises järjekorras! ja sellist numbrit üldse ei olegi! ah, ikkagi on olemas, aga kus on ikkagi see õige saal? ah, selge – sattusime raekoja platsil kolme eri artistide seltskonna peale. Ja silma jäi, et sealsamas raekoja platsil, mis võiks olla magusaim turistipiirkond, on restoranid täis – aga enamjaolt kohalikke inimesi, see tähendab, siin ei käi ainult turistid söömas, siin käivad päris inimesed! Korraks sattusime E.-ga isegi mingile majadevahelisele sisetänavale – seal olid ootamatult baarid, kus istusid eranditult meesterahvad, ma ei või enam pead anda, aga tagasi vaadates peaaegu tundub, et maikaväel – isegi kui ei olnud maikaväel, oli neil selline maikaväel ilme – ja meid tabas kogu tähelepanu, mis naisterahvast Metsikus Läänes ikka. Väga kohalikus keeles tähelepanu.
Hiljem selgus, et otse sealsamas vanalinnas, ülikooli hoonete kõrval on veel odavamad sööklad ja piimabaarid. Meie imestamisele imestati vastu: aga siin on ju ülikooli hooned. Loomulikult on siin odavad sööklad, kus siis üliõpilased käima peavad? Ah, kui te ainult teaksite.
Aga esimesel õhtul, kui me otsustasime pidulikult Jane’i ja Konradiga välja sööma minna, selgus minu suureks üllatuseks, et isegi raekoja keldri kõrtsi, kus väidetavalt oli olnud kõrts 15. sajandist peale, võivad lihtsurelikud sisse astuda, vähe sellest, süüa ja juua. Hiljem sattusime J.-ga järjest sööma seda vurhvi kohtadesse, et Eestis ei julgeks sealt möödagi minna, kui rahakotti puuga seljas ei ole. Heakene küll, üks oli natukene kallim – see tähendab, arve tuli umbes sellises suurusjärgus, nagu Eestis suvalises restos väljas õhtust süües, aga koha olek oli ka selline, et ma hakkasin mõtlema, et äkki need hotellid, kus punane vaip on maas ja boi krips ja kraps külastaja kohvri numbrituppa veab (ja too ei pea seljakotiga ise kolmandale korrusele ronima nagu mina), ei olegi ainult filmis.
Kaks korda oli eriti kahju, et A.-d kaasas ei ole: esimene oli morrise õppimisel, see oleks talle raudselt meeldinud; ja teine oli tulevärk… ee, ei veevärk… või mismoodi ma peaksin ütlema, kui veega tehakse pmst seda, mis tavaliselt tulevärgiga? igatahes guugeldage seda purskkaevu ja näete ise. Alles ta kaebas ühe Eestis nähtud tuleetenduse üle, et sellisel asjal on mõtet siis, kui see on Michael Jacksoni tasemel või parem. Noh, see vee-tulevärk oli minu arust üsna Michael Jackson.
Konrad rääkis, et selle purskkaevu üle olnud kõvasti virisemist, et nii palju raha raisatud, aga tema ise suhtus üldiselt positiivselt. Ja mina ka. Raha saaks üks linn ka palju lollimalt raisata, siin oli tulemus esiteks ilus ja teiseks saavad sellest kõik osa, kes tahavad (ja tahtsid, trammitäite kaupa. Puha kaineid inimesi kusjuures). Ma igatahes jõudsin Konradile pika kõne maha pidada, kuidas selline asi vähendab ühiskonnas lõhesid – kui on palju kohti, kuhu kõik sisse pääsevad, ja etendusi, mida kõik näha saavad, suurendab see võrdsust, isegi kui sissetulekud on ebavõrdsed. Lisaks olevat see purskkaev suutnud pargi tõsiselt ellu äratada, varem olnud parasjagu pime ja inimtühi. Hoolimata mitmest lahedast aurupunk-hoonest, mis seal olid.
Aga tegelikult meeldis mulle seal pargis hoopis üks tilluke purskkaev – otse sillutisest purskasid madalad veejoad välja, kõik värviliste tuledega valgustatud, tähendab, puha värvilised veejoad. Lapsed jooksid seal massiliselt vahel ringi, kisasid ja katsusid värvilist vett, ise üleni märjad. Aga oli ka kolmkümmend kraadi sooja, nii et kes selle üle kurvastas.
Pärast nägin vee all ringijooksvaid lapsukesi otse raekoja platsil – ei tea, kas kuumalaine pärast või miks oli seal lihtsalt üks veetoru purskama pandud. No selline tavaline plastmassist veetoru, tuleb korraks maa seest välja, aga auk sees ja purskab. Nägi välja nagu veeavarii, aga kui see ka kolmandal päeval sama koha peal edasi purskas, tekkis õrn kahtlus, et äkki on meelega.
Oi, ja raekoja platsil oli hoopis teistmoodi ilus purskkaev, väga modernne. Leidsin sellise pildi, aga ta jättis tegelikkuses hoopis vähem purskava ja palju voolavama mulje. Tuvid käisid seal ühe kivi peal karjakaupa suplemas ja etendasid meile võimuvõitlust; tundus, et suht tarbetut, sest kivi pealt sügavamasse vette – kuhu nad ei tahtnud – jõudis lõpuks ikka igaüks, kes seal kivi peal kakerdada üritas. Oh, mis diibi metafoori siit saaks.
Võluv detail: pood, mis ilmub ainult korraks
Ma juba ütlesin, et Mrągowos kaotasin ma salli ära, niisiis hoidsin ma kaltsukate peale silmi lahti, aga ei olnud neid seal vanalinnas või ei osanud ma otsida. Ja siis, kui me läksime hoopis kohvikusse nimega Kalaczakra (see asus Kalamburi nimelise kohvikuga samas hoones – väga, väga juugendhoones, isegi kõnnitee oli juugend – ja kuna kõrval oli putka nimega Kalamburek, järeldasime, et küllap seal ei tohigi muu algusega nimesid panna – J. kommenteeris, et Kalamburger on veel puudu), sest kuskilt pidi ju oma lõunajärgse kohvi saama – siis kohvi oodates vaatasin hajameelselt ringi, et näh, siin müüakse sellist ilusat värvilist nänni ka, näe, riidevarn, näe, ilusad värvilised riided, nähtavasti umbes nagu meie Universaal-universum, oih, ilus kleit, küsiks naljapärast, mis maksab, nagunii mul nii palju zlotte ei ole – “15 zlotti”. Mõtlen, et kuulsin valesti, kindlasti oli viiskümmend – ei, viisteist. Oijah, nüüd on mul jälle üks ilus kleit juures. Jane kommenteeris, et talle ei tohi selle koha aadressi öelda, muidu veel ostab midagi. Ja imestas minu kaltsukavaistu, kuidas ma küll alati neist midagi leian (muidugi, ma kaalun karjäärialternatiiviks isikliku sisseostleja oma, aga ainult kaltsukatest, palun). Aga polnud põhjust karta: järgmine päev polnud seal ühtegi varna, ei mingit nänni, ainult kohv ja küpsised, nagu poleks seal kunagi midagi muud olnudki. Ma hakkasin veel enam oma kaltsukavaistu kiitma – näe, leian sekondhännakleidi isegi ärist, mis ei ole üldse kaltsukas, aga veidi hiljem sain aru, et õieti imetlusväärne on hoopis loo poeetiline külg. Mäletate seda “Nils Holgerssoni” linna, mis korra saja aasta sees üheks ööks mere alt välja ilmus? Mäletate, kuidas linlastel oli hädasti tarvis midagi maha müüa, et nad needusest pääseksid, aga muinasjutu kangelasel ei olnud seda münti kaasas, millega osta? Noh, mul näe õnneks oli.
Meie ei teadnud siis sellest muinasjutulisusest midagi, läksime rahus ühte barokkaeda oma kohvi jooma – ja seal oli järjekordne äge purskkaev, selline tilluke ja pöörlev. Me tegime selle peal neid pöörleva baleriini ümberpööramise harjutusi, mis pidid ajupoolkerasid näitama või kuidas see nüüd oligi.
Filed in Uncategorized ·Sildid: Elu, Mäng, spämm
Tundeline teekond naeratuse eest (paikne vahepala)
150 kilomeetrit Koninist Wrocławisse võtsid, tundub, vähem aega, kui teekond Wrocławi kaugest-kaugest äärelinnast oma eluasemesse. Aga võib-olla liikus aeg hommiku poole teises tempos, sest kui ma järele mõtlen, siis kõõlusin ma seal teeotsal ju üsna kaua. Inimtühjal teel liigub aeg kindlasti suuremate juppide kaupa kui tihedalt liiklevas linnas. Ja seljakott seljas venib aeg kindlasti rohkem kui seljakott tee kõrval maas.
Küsisin oma olematus poola keeles teed ja inimesed seletasid lahkelt ja sõnaohtralt, et ei, ega nad seda tänavat ei tea – ma siis ehku peale pakkusin, et mul on üldse peavaksalisse vaja – aga ega siit üldse millegagi sinna ei saa, mul tuleb sõita bussiga edasi – nad näitavad kuhu – ja sealt läheb buss number N. Läkski; enne kui ma selle imebussi peale sain, jõudsin veel ühele pimedale mehele juhatada, et see on see buss jah.
Võluvad detailid
Buss number N! Kihistasin terve see Wrocławi-nädal omaette vaimustusest, et siin linnas on buss number N. J. uuris, et kas on ka buss number N+1 või N-1, aga süvenemisel selgus, et ei, on kõigest K ja siis ka D (kuigi see annab lootust, et on ka A, B ja C).
See on siis jälle näide elementaarse reaalhariduse kasulikkusest. Poleks algebrat õppinud, oleks see kihistamine kihistamata jäänud.
Ja Wrocław oli esimene koht, kus ma panin tähele seda uuendust – küllap ta on uuendus, paari aasta tagusest Varssavist ei mäleta – , mis poolakad oma bussides on teinud: tablool jookseb pärast peatuse nime ja järgmise peatuse nime kuupäev; ja pärast kuupäeva tulevad nende nimed, kellel on täna nimepäev. Selle infoga tabatuna kasutasin üks päev juhust ja soovisin ühele sõbrale nimepäevaks õnne.
Hakkasin korraks fantaseerima, et meil peaks bussis siis jooksma sünnipäevad, aga kuhu need nimed kõik mahuks… ja siis jagasin välja, et ega sünnipäeva puhul ei ole nimi relevantne info, kuupäev ikka. Meil piisaks kõigest kuupäevast.
Rumal välismaalane suures linnas
Muidugi olin ärevil. Maalt ja häälega, suur linn, pikad vahemaad, võõrad bussid, bussides imelikud masinad, ühest tuleb pilet välja, teise läheb sisse! Kuidas ma saan, mis ma teen? Aga näe, sain, inimesed aitasid, ikka poola keeles.
Bussis number N olin juba teadlik: nägin kaugelt piletimasinat ja hakkasin sihikindlalt sinnapoole trügima, müks ja müks seljakotilaiuselt läbi inimeste, kes kahte lehte langestid ja mulle kõik poola keeli midagi rääkisid. Isegi need rääkisid, kes istusid ja keda ma üldse ei müksinud. Kui olin masinani jõudnud, oli ka selge pilt, mida nad rääkisid. Masin oli katki. Vaatasin tagasi müksitud inimeste poole, kõik vaatasid mulle tõsiselt otsa; esitasin mitu ebalevat naeratust: “näh, ma saan aru küll, et olen tobu”, nemad olid tõsised edasi; kaks peatust hiljem andis üks väljuv tädi sõbralikult oma pileti mulle.
Edasi sain veel rohkem huvitavate masinatega mängida, kui ma tahtsin mitmeks päevaks sõidukaarti osta: putkatädi ei saa kõigepealt aru, siis selgub ühe armsa noormehe abil, et ega ta neid ei müügi. Noormees näitab mulle masina kätte, kulgen kohale, võtan järjekorda. Paar minutit hiljem jõuab noormees järele, uurib, et kas ma ikka saan hakkama, vastan enesekindlalt, et muidugi, nüüd juba küll saan. Viga! Üks tütarlaps tuleb appi ja vajutab minu eest nuppudele. Pärast õhtul saan vähemalt E. ees ise Kogenud Piletiostjat mängida ja omakorda tema eest nuppe vajutada.
Kursus oli lihtsavõitu, eriti puhas tantsuline osa, niisiis keskendusin oma kaela ja büsti ilusasti hoidmisele – teate, mulle tundub, et kui ma niiviisi hoian, siis langebki rinnahoidja järgi vajadus ära, päriselt – aga miks mul selle juures küll ka kõhulihased töötavad? miks kael ilma kõhulihaste abita püsti ei seisa? – ja järgmisel päeval valutasid mul sellised lihased, mille olemasolust mul enne aimugi ei olnud. Kuigi võib-olla saab selle hoopis seljakotipohmelli kraesse ajada.
Aga pühade või vähem pühade hullude mängimine pakub alati midagi hingele ja pool aega sai nagunii hoopis sellega tegeleda. Lihtsad tantsud lihtsateks tantsudeks. Ma olin unistanud Mad Tomi tegemisest sestsaadik, kui ma 1995. aasta Viljandi etenduse videot nägin, ma sain Mad Tom olla!
Ja siis hoopis õukondlikum mõnu: mul oli seal korraks, coranto ajaks täpselt paras tantsupartner, nagu mõõdu järgi õmmeldud. Ma ei mäletagi, millal ma oleks saanud tantsida kellegagi, kes ei ole mu õpilane või muidu mu abi ei vaja – ega ei ole ka mu õpetaja. Vähemalt meesterahvaga mitte. Hüva, vähemalt väljaspool tangotunde mitte, aga tango ei loe, selles ei ole ma nii osav, et ka paraja partneriga täit mõnu tunda. Täielik kergendus: ma ei pea kedagi aitama, ta saab kogu aeg ise hakkama – ja ma ei pea kartma, et temal on minuga halb, sest ma tunnen ka ennast täiesti enesekindlalt. Puhas nauding. Mõtlesin, et ei tea, kas temal ka – aga noh, kunagi hiljem, “Parsons Farewelli” (täiesti teistsuguse, kui me siiani oleme teinud! täiesti, täiesti teistsuguse!) läbimängu ajal pakkus Jane, et äkki vahetaks paarilisi, selle asemel et püsida eestlane-eestlane ja poolakas-poolakas konfiguratsioonis – mispeale noormees hüüdis sekundipealt “Jaa!” ja üritas seista mu kõrvale ruumipunkti, kus J. oli veel täies koosseisus ees.
Nüüd tahan ma veel temaga tantsida, on ikka ikaldus, kui ideaalne partner on tuhande kilomeetri taga.
Aga kõige suuremad puhttantsulised mõnud tulid hoopis morrisest, nuta või naera. Ma olen nüüd kurjade haldjate vastu tõsiselt relvastatud – rääkimata sellest, et ma sain kanda Lieven Baerti kuljused. Lieven Baerti kuljused! Mõelda, nüüd on minu trennipükste küljes võib-olla tema DNA-d ja ma saan endale ise oma Lieven Baerti kloonida! Juttu on mehest, eks ole, keda ma ei ole iial ihusilmaga näinud, ainult filmi peal, näe, see kollaste sukkadega, kellel alguses pead ei ole.
Taskurättide asemel pruukisime mida iganes, ma mäletan, et mul oli korra kummaski käes üks sokk; siis korra oli ühes käes alussärk, teises seelik või pluus või mis ta nüüd oligi, aga alles siis, kui mul oli PÄRIS taskurätik, linane ja puha, ja teises käes J. poekott, hakkas Jane nokkima, et “hei, su aluspesu pudenes maha!”
Kes ei tea, mis on morris, siis siin on üks stiilinäide ja siin veel üks, kuigi me ei teinud täpselt neid tantse. Väga isane tants, naisterahvana väheke napakas tantsida, aga mine tea, millal võib tarvis tulla seda kellelegi edasi õpetada.
Kohalik, peasjalikult algajate trupp nägi sellega hirmsat vaeva, aga meile-vanadele naeratas veel selline õnn, et Jane, kes vist vaatas, et me hakkame lihtsate tantsude peale uniseks jääma, pakkus Konradile, J-le ja mulle hommikust eratundi ja õpetas vaat selle tantsu – väheke erineva versiooni, aga ainult detailides.
Veider, et mu põlved pidasid ennast kogu kursuse täiesti viisakalt üleval – välja arvatud see, et jalaga ei saanud ronde teha, vaid kõigest edasi-tagasi vibutada, ja hüpata tuli madalalt, kaine tervishoidlik meel käskis – aga esimesel vabal päeval hakkasid kapriisitama. Väga valikulise liikumismaitsega liigesed, väga. Või oli mul runner’s high. Sündinud kütt-korilane.
Jultunud nuiamine
Aga kallid lugejad, ega ometi teil ei ole kedagi toredat vabameelset tuttavat, kes tahaks sellel või järgmisel nädalal pakkuda peavarju kolmele hääletavale tantsijale ja elaks kuskil Tartu ja Wrocławi vahel? Ega vaataks viltu sellele, kui 30+ vanuses inimesed häälega reisivad?
Riias ja Vilniuses on tglt ühed täitsa toredad inimesed olemas – Vilniusega on ainuke häda, et ta jääb otsemast teest natuke kõrvale, või noh, ei jääks, aga läbi Valgevene lõigata on administratiivselt liiga tülikas.
Või inimesi, kes tahaks kolme hääletavat tantsijat – kõiki korraga või eri kombinatsioonides – sellel trajektooril peale võtta?
Kõik puha enesearendamise ja kultuuri-impordi nimel – tähendab, kõigepealt areneme, seejärel impordime iseenda aju- ja muudesse rakkudesse talletatult.
Filed in Uncategorized ·Sildid: üritus, ilu, spämm, tants
Ei, üha enam hakkab tunne, et peaks korraks minema putkama, mis siis, et raha nagu polekski ja maksude maksmise päev läheneb nagu kiirrong.
Reisiraha pole vaja, sest milleks hääletamine välja on mõeldud? eriti kui ma nagunii tahan õieti hääletama minna ja igasugused muud ülevad eesmärgid on kõigest ettekääne. Elamiseraha pole kah eriti vaja, sest milleks Hospitality Club on välja mõeldud? kus on inimesed, kellega ma saan koomiksitest rääkida ja muidu tore.
Kursuseraha, üleva eesmärgi täitmiseks, on vaja, aga äkki mõtleb midagi välja. Laulan ja tantsin tee peal (ma olen põlvisäästva tantsimise alal väga osavaks muutunud) ja korjan selle eest münte? minu unelmate karjäär, tõsiselt. Kuigi viimase salvestuse pealt on kuulda, et ma laulda ei oska (helikvaliteet helikvaliteediks, aga must noot on must noot). A äkki õpib ära vahepeal, nüüd kus esinemistega on nagunii rahulikumaks läinud.
Mis iganes. Ma hakkan kodus oma mõtete sees vaikselt marineerima minema ja vajan värskendust. Maikuus aitas Pärnu-käik, pärast esinemishooaega jääks see juba lahjaks. Ei nüüd aita enam muu kui põõsa all magamine.
Filed in Uncategorized ·Sildid: üritus, Egotripp