Metsamajand XLVI - 7. märts 2014
Korras. Nüüd on siis kõik. Enam ei tohiks mu elus midagi põnevat sündida. Olen üdini end väikekodanlikku roosasse uttu mähkinud. Laps ja naine, auto ja maja - nüüd on kõik olemas! Ma pean veel raadiomuusika ja topsikohvi tarbimise omandama, ning siis saab rahus pinsilejäämist ootama hakata.
Metsamajand XLV - 18. veebruar 2014
Läksin siis hommikul lastele loengut pidama. Jõuan audikasse, kus juba paar tudengit uneleb, ja avastan, et projektori taga on mingi võõras arvuti. Paar minti hiljem jõudsivad siis mingid tädikesed (ehk siis suisa kaks korraga) kohale, kohe kaugelt oli aru saada, et õppejõud ja puha, ja hakkasid nõudlema, et mida ma siin puldi juures jändan. Seletasin siis, et mul hakkab siin nüüd kahe minuti pärast loeng, mille peale nad väitsid, et hoopis nemad hakkavad siin kahe minuti pärast loengut andma. Oleks ju võinud sel hetkel end kehtestamata jätta, ja taanduda, kuid lolli peaga arendasin vestlust edasi. Noh et mul on siin iga teisipäev 24ndast kuni 38nda nädalani loeng ja ehk teil oli selles samas ruumis ja samal kellaajal loeng eelmisel semestril vms. Ei-ei, jõurasid tädikesed ühel keelel, meil on siin iga teisipäev sel ajal loeng - eelmisel nädalal algas. Väga huvitav kokkusattumus, jõurasin vastu, ka minu loeng algas siinsamas sel kellaajal eelmisel nädalal; ma olin selles ruumis kaks tundi ja ei pannud küll teid tähele. Ka tudengid olid elavnenud ja noogutasid minuga kaasa, sest nemadki olid eelmisel nädalal selles ruumis olnud ja tundus, et nemadki polnd neid tädisid siis selles audikas näinud. Vaidlesime veel veidi eksistentsi üle. Üks tädikestest osutus sama jonnakaks kui minagi. Teine lipsas välja ja tuli paar minutit hiljem veidi põskedest roosatavana tagasi. Selgus, et nende loeng on siiski kaks tundi hiljem...
Metsamajand XLIV - 14. veebruar 2014
Mõnikord on tööl ka täiesti talutav olla. Nagu näiteks täna. Koristaja tõi mulle näiteks valentinipäeva puhul kommi. Aga mis peamine. Nukapealses audikas toimub mingi viinamarjaseminar, mis tähendab, et juba kell 10 hommikul löödi peldikute ette pikk laud püsti ja kaeti veintsiga. Tõeline teadvuse kiirendi, nagu Mikita ütleks. Ma hakkasin kohe uut artiklit kirjutama selle peale.
Metsamajand XLIII - 13. veebruar 2014
T: 10-12, 2A41
Tunnen end nagu zaumnikud pärast esimese Sirbi numbri väljaandmist. Persse, kas tõesti tuleb iga nädal sedasi rapsima hakata?! Mul nimelt hakkas loeng. Päris omaenda loeng. Ja ma ei tunne kohe üldse, et peaks dotseerima kellelegi midagi. Aga ega midagi enam üle jää. Kui nüüd järgmise nädala-kahe jooksul kõik plaanipäraselt läheb (ja tavaliselt täpselt nii asjad lähevad), siis olen ma kuu lõpuks juba täiskomplekt väikekodanlast - naine on, laps on, auto on ja maja siis kah. Nii et ma olen paratamatult kulendeidpidi omaenda väikese sirbikese küljes. Nii järgmiseks kaheksaks-üheksaks olümpiatsükliks. Lõpetuseks tibake semiootilist analüüsi, või oli see esoteerika. Emb-kumb sama asi. Et kes siis on need mu ainele registreerunud inimesed. Kes on nende maagiliseks loomaks/taimeks? Mu enda nimi on metsandusliku tähendusega (küllap metsamajandisse endappimine oligi paratamatus), ja ka tudengite nimed tunduvad üsna kohased olevat. Päris maakakad teised. Esindatud on kotkas ja pisemat sorti mesilane, salu ja maa. Veidi ka tontlikumat maamüstikat - kodukolde kaitsevaim ja seda hävitav punane kukk. Ent kena paarikuna ka sportlane (kalpsaja) ning intelligent (mõtleja). Mitte ühtegi neist Põhja-Eesti urbanistlikest lühinimedest (teate küll, kõik need Minevad ja Tulevad), rääkimata millestki võõrapärasest. Puhas mahetudengkond. Peaks vast ikka midagi välja mõtlema, millest neile rääkida. Posted by
TeorBio XL
Et ma taaskord Schola Biotheoreticat toimetan, siis kuulutan ka siin välja järjekordse TeoBio kevadkooli. Seekord juba neljakümnenda. Tõenäoliselt saab see toimuma kusagil Ida-Virumaal ja nagu ikka, transport, söök ja elamine saab olema tasuta. Juubeli puhul on oodata ka mõne välismaise epigeneetikaguru ettekandeid.
Head teoreetilise bioloogia huvilised,
40. teoreetilise bioloogia kevadkool saab teoks 9. - 11. maini sel, 2014. aastal, kaunis paigas. Teemaks on
EPIGENEETILINE PÖÖRE
seega siis mittegeneetiline pärandumine ja selle roll biosüsteemide elus ja evolutsiooni
Praegusaegne bioloogia on ajajärgus, mil varem marginaalseks peetud epigeneetilistel nähtustel on avastatud suur, kui mitte suunav roll elussüsteemide muutumises. Seega võib kõnelda praegu aset leidvast epigeneetilisest pöördest kogu bioloogias. Või ehk mitte?
Ettekandeiks sobivad epigeneetilise pärandumise mehhanismide käsitlused nii raku kui kõrgemail tasandeil, epigeneesiga seotud üldbioloogilised küsimused, samuti interdistsiplinaarsed ülevaated
Ootame osavõttu ja sisukaid kaastiödavaldatavasse Schola Biotheoretica 40. köites
Suulise ettekande aeg on eeldatavasti pool tundi. Kirjalikke kaastöid ootame
31. märtsi hommikuks aadressile lauri.laanisto@ut.ee.
Lühiartikli soovitatav pikkus on 2-7 lk ehk 3600-12600 tähemärki ja kuni 5 joonist/tabelit; läbi rääkida saab ka pikemate asjakohaste kaastööde osas. Tekstidokumendi palume saata .doc või .rtf failina, joonised soovitavalt mustvalged ja vektorgraafilised (venitatavad ja kokkusurutavad). Kogumiku lõppformaat on A5.
Viitamisstiiliks Journal of Ecology, mille leiab põhilisematest viitamisprogrammidest ja ka siit (http://www.journalofecology.org/view/0/authorGuideline.html - alapunkt "Citations and references").
Ringkirjad avaldatakse ka aadressil www.elus.ee/tbk
Metsamajand XLII - 6. veebruar 2014
Interneti defitsiit
Müstika! Eestis leidub veel teadust, millest internetis märke ei leidu. Hakkasin eile naljaviluks uurima, et mis on saanud ühest käsikirjast, mis ma möödunud kevadel ühte kodumaisesse semiootikaajakirja saatsin. Olen mitu korda ajakirja kodukal käinud ja niisama guugeldanud, kuid mingeid märke oma artiklist pole tuvastanud. Tuttav filmisemiootik mainis, et see isik, kelle kaudu ma selle ajakirjaga asja ajasin olevat vahepeal dekreeti läinud. Et küllap jäi mu jutuke siis nö elu hammasrataste vahele. Igaks juhuks ikkagi kirjutasin tšikile ja selgus, et tekst ilmus juba eelmisel aastal ära. Et ma uskuma jääks, palusin tal endale ajakirja see number pdf´ina meili peale saata. Einoh, oligi. ETIS võttis kah kenasti selle sisse. Ikkagi 1.2 artikkel. Aga pealkirja guugeldamine ütleb "Otsing "keskmise defitsiit" ei andnud tulemusi." Vähemalt on pealkiri originaalne... Aga eks blogipostitused toovadki eesliiniteadusesse uut hingamist!
Kopipasten oma jutu siia kah, siis on vähemalt netis mingigi märk maas.
Keskmise defitsiit Gatherings in Biosemiotics, 16.–21. juuli 2012, Tartu Möödunud aasta oli
biosemiootika jaoks igati „ümmargune” aasta. Möödus pool sajandit sellest, mil
termin ‘biosemiootika’ ilmavalgust nägi, nelikümmend aastat Waddingtoni
sümpoosionitest, mille käigus anti sellele terminile esimest korda põhjalikum
teaduslik sisu, ning kakskümmend aastat tagasi ilmus esimene raamat, mille
pealkirjas see termin oli.1 Tagatipuks sai Gatherings in Biosemiotics konverentsidel
tosin aastaringi täis. Ümmargustest numbritest hoolimata ei räägita
biosemiootikast veel kui väljakujunenud distsipliinist, vaid peetakse seda „kahtlemata
veel algfaasis teaduseks, prototeaduseks”.2
1 Kalevi Kull „Advancements in biosemiotics: Where we are now in
discovering the basic mechanisms of meaning-making”, Gatherings in
Biosemiotics (toim. S. Rattasepp ja T. Bennett), 2012, Tartu, lk 11–24. 2 Riin Magnus ja Silver Rattasepp „Biosemiootika ehk Tähendusest
eluslooduses”, Sirp 14.09.2012. Mu enda esimene suurem
vaimustus biosemiootikast jääb enam-vähem kümne aasta tagusesse aega, kui
sattusin paari aasta jooksul igal semestril mõnest bio- või ökosemiootika
alasest loengukursusest osa võtma. Alguses pööraselt kaasa haaranud lähenemine
(distsipliinist näis toona asi veel õite kaugel olevat) kaotas aga paari aasta
pärast suurema osa oma võludest, või õigemini – biosemiootika jäi justkui
ekslema labürindis, selle keskel oleva aardekambrini mitte kuidagi jõudmata.
Taipkondlik baas oli tugev, samuti need tihtipeale manifestaalseltki sõnastatud
printsiibid ja määratlusedki, mitmetest üldteooriatest rääkimata (semiosfäär,
elu topeltkodeeritus jms), mistõttu näis üsna selge, mida peaks uurima ja
millest lähtuvalt peaks seda tegema. Teisest servast paelus biosemiootika oma
argise rakendatavusega – kuidas näha maailma enda ümber, märgata elu mustreid
õues, toas ja tekstideski. Ent nende kahe serva vahel, seal kus peaks olema,
vähemalt ühe keskmise loodusteadlase jaoks, teaduslik tuumiktegevus, tundus
haigutavat tühjus. Peaaegu puudusid eksperimentaalsed või vaatluslikud
juhtumiuuringud, hüpoteesid ja mitte nii kõikehõlmavad teooriad. Seletada
taheti korraga ikka kõike, ning järk-järgult mingite teadmiste poole rühkimine
polnud justkui kohane. Sestap, kuuldes, et
biosemiootika aastakonverents toimub Tartus, tekkiski otsemaid mõte, et võiks
üle vaadata, mis kümne aasta jooksul on muutunud. Mida ja kuidas biosemiootika
raames uuritakse, ning kas ma saaksin oma enda ökoloogiaalastes tegemises
midagi sellest rakendada. On ju biosemiootikute eesmärgiks olnud looduse lahti
mõtestamine ja selle poolest ei erine nende tegevus mingil viisil
loodusteadlaste omast. Konverents koos sellele
eelnenud kahe seminariga „Biosemiootika ja kultuuriuuringud” ning „Keel ja elu”
vältas kokku tervelt kuus päeva. Ettekandeid aga siiski väga palju polnudki.
Suulisi 55 ja mõned posterid pealekauba. Et kokku osales konverentsil veidi
alla saja inimese, ja kui välja arvata paar teadlast, kes tegid kaks
ettekannet, võib öelda, et sisuliselt tegi iga teine osaleja ettekande.
Osalejaid oli kokku 27 riigist ja esindatud olid kõik püsielanikkonnaga
maailmajaod, kõige enam osalejaid oli Tšehhist, Ameerika Ühendriikidest,
Suurbritanniast, Venemaalt ja loomulikult Eestist. Seega on biosemiootika
aastakonverents tosina aasta jooksul kasvanud üle kahe korra suuremaks ning
tunduvalt on laienenud ka osalejate geograafiline haare, kuna esimesel
konverentsil osales ligikaudu 40 inimest 16 riigist.3 3 Jesper Hoffmeyer „A short history of Gatherings in Biosemiotics”,
Gatherings in Biosemiotics (toim. S. Rattasepp ja T. Bennett), 2012, Tartu, lk
4 Selle leiab ka internetist: http://www.ut.ee/SOSE/conference/2012_biosemiotics/pdf/TSL11G12abstracts.pdf
Ökoloogiakonverentsidega
võrreldes oli biosemiootika konverentsil väga hubane ja rahulik olla, ning see
erinevus ei tulnud sugugi ainult toimumispaiga tuttavlikkusest. Silma ei
hakanud tavapärast intensiivset lobistamist kohvipausidel, ettekannete järgsed
diskussioonidki olid leebemad. Nagu Tyler Bennetti ja Silver
Rattasepa poolt toimetatud konverentsikogumikust4 lugeda sai,
olid Gatherings in Biosemiotics konverentsid algusest peale mõeldud
hubaste sõpruskondlike koosviibimistena, kuhu nö suuri nimesid kutsuma ei
hakatudki. Kuigi, kes seal biosemiootikas need veelgi suuremad nimed olla
võiksid, kui needsamad Kullid, Barbierid, Hoffmeyerid, Favareaud jt, kes seegi
kord kohal olid? Kui juba konverentsikogumikku mainitud sai, siis see
valmistas erakordselt positiivse üllatuse – nii sisukat ja palju põnevat
lugemist pakkuvat konverentsi kaasavara pole enne näinudki. Kokku veerandtuhat
lehekülge, kuid vaid poole sellest võtsid enda alla ettekannete kokkuvõtted.
Ülejäänud lehekülgedelt sai lugeda edasivaatelisi arvamusi ja analüüse
biosemiootika hetkeseisust oma ala suurkujudelt; aga ka tagasivaatelisi
meenutusi sellest, kuidas Gatherings in Biosemiotics üldse käima lükati
ja kuidas see seni veerenud on. Viimase tosina aasta arengutest biosemiootikas
sai kõige paremini aimu kõikide senipeetud aastakonverentside lühiülevaadetest
koos konverentsiprogrammidega. Just viimaseid läbi vaadates hakkas silma, et
ega need põhilised esinejad polegi tosina aasta jooksul suurt muutunud, ning
valdavalt on tegu olnud samade nimedega, kellest Kull juba kümneaastatagustes
loengutes rääkis. Kuna
konverents kestis kaua ja ettekandeid oli üsna vähe, siis toimus korraga vaid
üks sessioon ja ettekanded olid ka küllaltki pikad. Ja tõesti,
ökoloogiakonverentsidele omaste15-minutiliste ettekannetega (sh siis ka
diskussioon) võrreldes lasti biosemiootikutel päris pikalt rääkida – koos
küsimustega pool tundi, eelseminaridel suisa 40 minutit. Nii edenesid
ettekanded üsna rahulikult ning kaldusid oma olemuses enamasti tugevasti
humanitaaria poole, jäädes valdavalt teoreetilis-filosoofilisteks. Eristusid
siiski üsna selged klastrid, nii sisult kui ka vormilt. Üllatavalt
paljudel ettekandjatel polnud slaide, eriti just eelseminaride ettekannetes.
Või kui slaidid olidki, siis mitte just eriti tuumakad või asjassepuutuvad. Nii
näiteks jooksid Morten Tønnesseni muidu igati asjaliku omailmade
kaardistamise ettekande taustal fotod tema hiljutisest puhkusereisist
Brasiilias, kus, nagu näis, oli ta peamiselt kasside pildistamisega aega
veetnud. Hädasti olnuks koduloomadest pilte tarvis aga olnud Grzegorz
Kapuscinskil, kes koera ja inimese kommunikatsiooni lahata püüdes sisustas
oma ettekande sellega, et kirjeldas pea pool tundi järjest ühe tõsielusarja
ühes osas aset leidnud ühte stseeni. Tõsi, ta tegi seda äärmiselt reipalt ning
täiskasvanutele mõeldud meelelahutusse triivivate vihjete ja Freudian
slippidega oma juttu palistades – nii et tema ettekanne hakkas vahepeal
mulle juba teadusliku ettekande paroodiana tunduma –, kuid siiski saanuks oma
veerand tundi ettekandeaega kokku hoida ja pühendada see analüüsiosale, mis tal
ajapuuduse tõttu sisuliselt üldse tegemata jäi, kui ta oleks lihtsalt kõnealust
stseeni esmalt videoklipina näidanud. Mitte kuidagi kaasahaaravatena ei saa aga
paraku käsitleda neid slaidivabu ettekandeid, kus sisuliselt loeti täiskirjakeelsete lausetena
ette oma artiklit (näiteks Kadri Tüüri ettekanne). Slaidide
puudumine ega trükisõna mahalugemine ei häirinud mind aga sugugi nii palju, kui
biosemiootika puudumine ettekannetest. Nii mõnelgi juhul piirdus ettekandja
paari üldistava lausega, kus väitis, et see kõik millest ta räägib, kehtib ju
ka looduses, kuna inimene on lõppeks osa sellest, ning kogu ülejäänud ettekanne
oli puhas kultuurisemiootika. Sellistena jäid mulle meelde Natalia A.
Abieva ettekanne maalide tõlgendamise semantikast; Victoria N.
Alexanderi jutt, millest ma eriti midagi aru ei saanudki; Sara
Cannizzaro käsitlus süsteemilisest lähenemisest kultuuriuuringutele, ja
neid oli veelgi. Valdavalt jäid
ettekanded siiski biosemiootika taipkonda ja kui mõned pisut esoteerikasse
kalduvad poeedihinged, nagu näiteks Andreas Weber, kes muuhulgas
rõhutas, et detailidel ja täpsuse tagaajamisel pole tema jaoks teaduslikus
protsessis mingit tähtsust, välja arvata, siis oli teemade ja lähenemiste ring
küllaltki teaduslik. Kalevi Kull, Jesper Hoffmeyer, Donald Favareau ja
veel mõned teisedki nö vanemad olijad keskendusid jätkuvalt üldteoreetilisele
kõrgpilotaažile ja püüdsid konstrueerida uusi parameetreid, tüpoloogiaid jms,
mille abil saaks semiootiliselt interakteeruva maailma ühte raamistikku, kui
mitte suisa ühele pulgale seada. Selle klastriga haakusid servapidi ka need
biosemiootikud, kes on pühendanud pärilikkuse mitmese kodeerituse uurimisele
(nt Anton Markoš, Marcelo Barbieri). Jana Švorcová ja Anton Markoš
ei kasutanud küll oma ettekandes terminit epigeneetika, kuigi paljuski just
sellest nad rääkisid. Just epigeneetika võiks olla üks neist nähtustest, mis
oma olemuselt väga hästi biosemiootika uurimisobjektiks sobiks (ja millest on
varasematel biosemiootika aastakonverentsidel ka juba räägitud). Biosemiootika
rakenduslik pool näib olevat jätkuvalt tugevasti Jakob von Uexküllist
mõjutatud. Omailmade uurimise sissejuhatuseks räägiti ikka ja jälle puugist ja
sellest, kuidas ta maailma tunnetab, ning uurimisteemadki olid säilinud: Riin
Magnuse ettekanne oli pimedate ja nende juhtkoerte vahelisest
kommunikatsioonist, ning Morten Tønnessen pakkus välja, et võiks
võrrelda eri organismide omailmu, eriti seda, kuidas nad inimese tehtut
mõistavad. Viimatimainitud lähenemisega saaks kasvõi välja selgitada, kuidas
(ränd)linnud ikkagi sildadesse suhtuvad – lendavad nad nende vastu massiliselt
surnuks, nagu väidab üks pool, või toimivad sillad neile hädavajalike ja
turvaliste puhkeõrtena pikal teel, nagu väidab teine pool. Lindudest kõneles ka Almo Farina, kes tegi mu meelest
selle konverentsi kõige parema ettekande. Või, kas just parema, aga täpselt
sellise, nagu ma oma ideaalis ühest tuumakast biosemiootika ettekandest
lootsin – see oli juhtumiuuring, oli konkreetselt püstitatud probleemistik,
välitöine andmetekogumine, ning väga elegantne analüüs ja järeldused, mis
ornitoloogidele ja looduskaitsebioloogidele kindlasti huvi peaksid pakkuma.
Sellest sammu edasi minu jaoks veelgi huvipakkuvama poole astus Timo Maran,
kelle teine, konverentsi põhisessioonil peetud ettekanne lahkas
(bio)semiootiliste signaalide liigisisest varieeruvust. Paraku pidi ta rääkima
vahetult enne Leigole sõitmist (konverents kolis üheks õhtuks sinna), ja kuna
busside liikumisaeg surus takka, oli ta sunnitud analüüsiosast sisuliselt üle
jooksma. Ümmargustest
numbritest saadetud konverents ei olnud niisiis oma sisult päris ümmargune. Ent
paljuski meenutas tekkinud kaasahaaravus seda õhinat, mida ma juba kümmekond
aastat tagasi tundsin. Teoreetiline serv on tugev, ja rakenduslikul pole ka
häda midagi, kuid seal keskel jääb veidi lahjaks. End otsesõnu negativistiks
kuulutanud, biosemiootika aastakonverentside järjekordne veteran, Tommi
Vehkavaara käis oma ettekandes välja täpipealt need kriitilised mõtted,
mis minugi peas liikusid, millest peamine oligi see, et biosemiootika on
paigale tammuma jäänud – hõljutakse loodusteadustest liialt kaugel, kusagil
pidetus terminoloogilises sasipuntras ning haakuvus elusloodusega puudub. Vaja
oleks rohkem juhtumuuringuid, mis suunaksid biosemiootikat tagasi maa poole.
Tõepoolest, kohati tundus, et uued terminid olid vahenditest eesmärgiks
muutunud, ja terminite coin´imisest oli saanud nende(ga) koinimine. Kui enne ei
satu, siis ehk kümne aasta pärast toimub Gatherings in Biosemiotics jälle
Tartus, ning siis saab pilgu peale visata, kas biosemiootikast, sellest „kahtlemata
veel algfaasis teadusest, prototeadusest” on juba päris teadus saanud, sest „alles
tulevik peab otsustama, kas tema väljapakutud süntees on elujõuline või mitte”.5 Oleks väga tore, kui biosemiootika ikkagi elujõuliseks
osutuks, ja bioloogiakaugest hõljumisest tagasi maa peale jõuaks. Veelgi enam –
sealt tuleks veel edasi, sügavamalegi minna, sest näiteks sõnapaarid ‘soil biosemiotics’,
‘aquatic biosemiotics’ ega ‘marine biosemiotics’ ei andnud 2013. juuni seisuga netiotsingust veel ühtegi
vastet... 5 Riin Magnus ja Silver Rattasepp „Biosemiootika ehk Tähendusest
eluslooduses”, Sirp 14.09.2012. Isiklikus plaanis oli siiski tegemist igati eduka
konverentsiga – ühel kohvipausil sattusin jutuotsale, mis viis mind mu praeguse
töökohani. Lauri
Metsamajand XLI - 4. veebruar 2014
Krahhi oodates
Kõik läheb jätkuvalt erakordselt hästi. Just täna võeti mul esimene ilukirjanduslik tekst Vikerkaarde vastu. Kusjuures teada anti sellest feisbukis. Tuletas meelde, kuidas üks tuttav akadeemik rääkis oma kolleegist, kes sattus kunagi Peterburis ühe ajakirja, kuhu ta oli just submittinud, toimetajaga ühte metroorongi ja kuniks äärelinna poole loksuti, sai peer review otsast lõpuni ära tehtud. 1.1 ajakirja ja puha.
Ja õhtul käisin linnapea vastuvõtul, kus ei mainitud mitte korda ühegi erakonna nime ega vihjatud kordagi parteidele ega üldse millelegi poliitilisele. Mis toimub? Kust see inimlikkus tuleb?
Metsamajand XL - 28. jaanuar 2014
Minu positsioon kirjandusmaastikul
Niih, Autorihüvitusfondi järjekordsed numbrid on saabunud ning saab jälle aimu kui kõrgele ja kaugele mu loomingulised ponnistused mind eelmisel aastal viisid. Selge see, et kuna ma olen tuim ja paks reaalteadlane, siis loominguline alge minus on juba ammu surnud, kui see üldse kunagi olemas oligi, ning ega ma salongikõlbulik pole, isegi kirjanduse noorteajakirjad ei taha mind avaldada. Seega, ja loomulikult üksnes selleks, et ausaid ja õigeid kirjanikkusid trollida, ei ole mul jäänud üle muud, kui tungida nende aladele tagantukse kaudu. Penetreerida tõlkides. Tõhusus on sedasi muidugi madalam - tõlkija saab vaid 30% hüvitisest endale, nii et mul tuleb keskmise kodumaise autoriga võrreldes üle kolme korra rohkem rabada (nemad saavad 96% hüvitisest endale). Seega tasaarvestuseks tuleb minu hüvitis korrutada kolme koma kahega.
Olen AHFi hüvitisi saanud 2007. aastast saati, kui taotlejaid kokku oli veel vaid 839; eelmise aasta eest said hüvitist 1369 inimest. Pideva parasiitide juurdevoo tingimustes on supp muidugi järjest lahjemaks jäänud. Keskmine hüvitis on, kui seesama 2007. aasta välja arvata, järjepidevalt langenud. Arvutasin naljaviluks aastate lõikes keskmise hüvitise per nase; taotlejate koguarvu; laialijagatud summa; minu enda saagi; ja kui suure osakaalu (promillides) minu saak kogu laialijagatud potist moodustas. Kõik varasemate aastate numbrid panin võrdluse huvides eurodeks ümber.
Nagu näha, on kogueelarve ja keskmine saak mulli lõhkemise järgselt
‰ potist
33606.01
34858.20
34859.37
35143.78
41533.55
56478.79
41703.96
Nagu näha, on kogueelarve ja keskmine saak mulli lõhkemise järgselt omajagu langenud ja viimastel aastatel stabiliseerunud. Arvestades millised meelevaldsed inimesed seal figureerivad (mina nende seas), siis on küll üsna üllatav, et kõikide nende elulugude ja kokaraamatute peale, mis Eestis välja antakse, autoritena on registreerinud end vaid üks tuhandik ehk üks promill Eesti elanikkonnast.
Vahelepõikeks sellest, kes siis need kõige kõvemad hüvitistekogujad on. 2007. aastast saati on igal aastal Toom Õunapuu selle värgi kinni pannud (keskeltläbi 500.- aastas). Teine, kes pea iga aasta esikolmikus figureerib, on Vilav Teemantvänt, või mis iganes see Luhaääre alias parasjagu on (ca 350.- aastas). Kuni autoriõiguste vabaksminemiseni oli ka Tammsaare ikka tipus. Temast vabaksjäänud koha on viimastel aastatel haaranud Mart Laar, kes eelpoolmainitute järel stabiilselt kolmandat kohta hoiab (ca 340.- aastas).
Mina nende loomesaurustega loomulikult konkureerida ei jõua. Otsin sparringut omale sobivamast kaalukategooriast, kui õpikute koostamine ja armastusluule. Niisiin, valitud inimesed, kellest ma eelmisel aastal rohkem hüvitist sain: Kristiina Raudsepp, Marko Mihkelson, Vahur Kersna, Villu Parvet, Tuuli Koch, Mihkel Kunnus, Liis Lass, Paavo Matsin, Linda-Mari Väli, Mihkel Raud, Jaak Ojakäär, Sven Vabar, Raoul Kurvitz, Onu Bella, Kadri Kõusaar, Nirti, Johanna Ross, Tanel Paliale, Birk Rohelend, Heiti Kender, Roy Strider, Peeter Helme.
Hvostov ja Heinsaar jäid poole euro kaugusele. Kui aga autor vs tõlkija koefitsiendiga läbi arvutada, siis jäid nad muidugi kaugele seljataha. Lisaks neile veel ka: Indrek Hargla, Jan Kaus, Berk Vaher, Kristiina Ehin, Jaan Tangsoo, Mart Juur jpt.
Püüan siis oma hüvitise tagasi kultuuri investeerida. Tõsi, kui sellelt üheteistkümnelt eurolt veel maksud ka maha lähevad, ega siis naljalt raamatut selle eest ei saa...
Metsamajand XXXIX - 22. jaanuar 2014
Kurtmatus No tõesti, kivist ei pigista vett välja. Keegi ei niku näkku, ei tööl ega isiklikus elus. PUTi ma muidugi jälle ei saanud, aga seda ei saa pidada kuidagi ootamatuks või halvaks üllatuseks. Metabolism on sama tavaline kui putitus. Nii et mitte midagi.
Metsamajand XXXVIII - 13. detsember 2013
Noh, näkkunikkumise ihalejad. Lugesin paar päeva tundmatuks jääda soovivad loengukursuse raames tudengite (täpsustus: magistrantide) kirjatükke. Mõttepärle on nii, et tapab. Mõned neist:
- Varasematel aegadel, kui teadus ja tehnoloogia polnud veel nii arenenud, siis tehti järeldusi looduse kohta loogika põhjal.- Praegusel järjest suureneva inimkonna ajastul on mõtlematut tegevust eriti palju.- Tähtsaimateks elusolenditeks peetakse mesilaste-, nahkhiirte-, vihmausside- ja seeneriike esindavaid liike. - Mesilaste olemasoluta peaks inimene ise tegelema tolmendamisega, mis oleks rahvastiku püsimise ning toiduvarude säilimise seisukohalt peaaegu võimatu, kuna tolmendamist vajavate taimede all olev pindala on meeletult suur.- Erinevalt mesilastest külastavad nahkhiired vähem värvilisi taimi. - Kahjulike putukate olemasolu vähesus on kasulik põllumajandusele, kuna sel viisil tuleb kasutada vähem putukatõrjevahendeid. - Vihmausse võib nimetada mulla “kuningateks”, sest nende uuristava tegevuse ning tohutu urgudesüsteemi loomise tulemusena on muld õhulisem ning niiskem. - Kui inimene planeedilt kõrvaldada, oleks seentel ja vihmaussidel palju tööd, et taastada inimese poolt rikutud mulla omadused. - Kuna seened on vihmaussidest vähem kapriissed, multifunktsionaalsemad, samuti vastupidavamad keskkonnas toimuvatele muutustele järeldan, et seened on looduse jätkusuutlikkuse seisukohalt tähtsaimad.- Inimene on küll maailma arengule väga palju kaasa aidanud, aga ehk on ka liike, kelle abil on maailm loodud, just selle kõige tähtsama liigi abil.- Peaaegu kõik meretaimed on ainuraksed, fotosünteesivad vetikad.- Ilma fotosünteesita ei oleks hapnikku, hapnikuta poleks osooni ja osoonikihita poleks elusolendeid. - Evolutsiooniliselt on liikide käitumine mõjutatud instinktidest, inimene on siis ainuke liik, kes suudab oma instinktid tahaplaanile suruda ja pühendada ennast täielikult näiteks kas tööle või mõnele hobile. - Tulevik on see, mis toob meieni tehtud tegude tagajärjed.
Metsamajand XXXVII - 7. detsember 2013
Kultuurikihisemine
Kujundinoppeid viimaste nädalate ajakirjandusest. Süntees.
Kui võitlus tuulelohedega (1) on kaotatud, tuleb oma meheuhkus alla neelata (2) ja kaduda nagu välk selgesse taevasse (3).
1 - Lang siin
2 - Niineste siin
3 - 7. dets Õhtulehe paberväljaande kaanelt siin
Metsamajand XXXVI - 05. detsember 2013
Häda, nagu selgus (vt esimesi kommentaare), on põhiliselt selles, et mulle ei nikuta enam näkku. Seepärast siis ongi blogi tiraaž tublisti langenud. Ja mina juba kahtlustasin reformarite kurja kätt, sest just pärast Sirbist kirjutamist langesid vaatajanumbrid päeapealt rohkem kui suurusjärgu võrra... (Või siis lugesid mind peaaegu ainult zaumnikud.)
Aga alguses oli tõesti harjumatu. Et elu on ilus ja värgid. Kuidagiviisi olen siiski harjuda suutnud. Kõik on juba suisa nii kenasti, et tegin suvel, kuigi tahtmatult - raip jooksis ise tikutopsi ette, ühe kassipildi. Tuli küll veidi näotu, aga kujund on kujund on kujund ujuv. Püüan siis selle üleslaadimise abil anda lõpliku hoobi nendele, kes kondavad siin ringi lootuses lugeda sellest, kuidas mulle näkku nikutakse. Hah! Paradigma on muutunud!
Aparaat - Säästumarketi tikutops, see motokrossiga, teate küll; objektiiv - nõelaauk; säriaeg ca 2 sekundit; koht - Põlgaste; aeg - augusti keskpaik
Metsamajand XXXV - 27. november 2013
Irreaalsus
Pärastlõunal sõitsin paralleelmaailma, kuid sama päeva hommikul käisin ma ära veelgi kaugemal tundmatutes määratustes. Kell oli kolmveerand kaheksa hommikul. Õues oli esimest korda tõeliselt külm - temperatuur oli neli pügalat alla nulli. Õues hahetas, roosa vine kerkis taamal metsa tagant ja alles hakkas vana head mulli kuju võtma, millega ta selle väikese Kesk-Eesti depressiivse väikelinna kattis. Olin kilomeetri jagu linnast väljas ja istusin autos. Ootasin teeserval, et tuleks juba keegi põllale ehitatud koleda plekkmölaka juurde ja teeks selle ees asuvad väravad lahti. Talvekummid ootasid pagassis ja tahtsid allapanemist saada. Et õues oli veel liiga pime, ei saanud lugeda, siis kuulasin raadiot. Niikuinii oli eilsest istumisest vanamehega veidi kõhevil tunne sees ja lugemine poleks ehk kõikse paremini sel hetkel istunud. Raadios oli tavapärane hommikuvärk, Tarand rääkis Sirbist ja keegi rääkis ilmast ja nii edasi. Ja vahepeale lasti laulupalasid. Kuid ühel hetkel ei saanud ma enam aru, kas see kõik on päriselt, või olen ma kellegi õelalt lavastatud unenäos. Jäin nimelt kuulama ühe lamedavõitu, täpselt Elmari kuulajaskonna kõrvu paitavaks produtseeritud tasase ummamuudukantrilaulu sõnu kuulama. Sõnu oli vähe ja need olid järgmised: "Ära sae pekki, millel istud, sa parem räägi temaga." Ja ei midagi muud. Ma olen lollide naljade kontseptsiooniga kursis küll. Aga ma ei uskunud, et need pärast Ummafoni kirjandussaadet rahvusringhäälingus veel nii kõrvapaistval kohal on. Istusin nagu transis need kolm minutit kuni saatejuhi reipusest pakatav hääl mind jälle tagasi tõi. Värav oli vahepeal lahti tehtud, sai askeldama hakata. Pohmakas oli nagu pekiga pühitud.
Loo ainus versioon, mille ma netist leidsin. (See pole küll see õige. Kaveris polnud mingit suupilli ega muid bluusielemente.)
Metsamajand XXXIV - 23. november 2013
Ennemuiste arvustas Sirbi numbreid netis üksnes Marek Laane, aga nüüd on terved trobikonnad seda tegemas. Isegi Sauter suutis eilse lehenumbri peale täitsa korraliku teksti valmis teha - harva kui ma temaga nii ühel meelel olen.
Aga siiski on veel paar aspekti, millele ma pole veel näinud, et tähelepanu juhitud oleks (kuigi Sirbiteemaliste uudiste ja kommentaaridega enese kursishoidmine pole viimasel ajal teab mis meelakkumine):
Parteiliini ajakirjandus - Kohati tundus nagu ma ei loeks Sirpi anno 2013, vaid miskit lehte aastast 1948 vms. Arvamusküljel on ""Lilli Suburgi" manifest", mis alga sõnaga "me", ent millele pole keegi alla kirjutanud. Rääkimata sellest, et üks manifest on arvamusest nii kaugel olev asi, kui üldse olla saab. See on deklaratiivne, ise-küsin-ise-vastan vaimus retoorikalatakas. Ja nagu ma juba mainisin, alla kirjutanud pole sellele keegi. Vanasti ilmus selliseid artikleid ka näiteks Pravdas, kus arvamuse/kriitika sildi all tambiti pihuks ja põrmuks mõni kirjanik, kunstnik jne. Mõnikord oli sellistel tekstidel kellegi nimi all ja siis jäi kriitika alla sattunud inimesele lootus, et ehk allakirjutanud satub ise kunagi põlu alla ja siis on temal veel lootust oma hea nime taastamiseks. Ent kui alla kirjutanud polnud keegi, ja tegemist oli "toimetuse seisukohaga", siis oli kriitika ohvril lõpp - partei oli oma seisukoha võtnud ja sellest partei enam ei taganenud. Kui Lilli Suburgi nimelisele manifestile juurde lisada veel näiteks tsitaat Martin Luiga arvustusest Maniakkide Tänava uuele raamatule - Käesolevaga kuulutan mulle rahva poolt demokraatlike institutsioonide kaudu antud volitusega eesti ulme võrdseks ülejäänud eesti kirjandusega. - siis on raske hoiduda paralleelide tõmbamisest ühe kõige pimedama ajastuga meie naabermaal. Žanripõhine heakskiitmine ei ole kuidagi erinev stiilipõhisest mahategemisest, rääkimata küünilisest retoorikast "rahva poolt antud volitustega kuulutamisest."
Tõlkekirjandus ja -artiklid - Kuhu see siis jäi? Visioonis oli ju, et: Saab olema rohkem poliitilise, ühiskondliku ning teadussisuga tõlkeartikleid...//..ning täidetama tõlkeraamatute arvustuste nišš, mis annaks ka eesti tõlkijatele enam teenitud tunnustust. Ma ei leidnud esimesest numbrist mitte AINSAMATKI tõlkeartiklit. Mitte ühelgi teemal. Ega ka ühegi tõlkeraamatu arvustust. Okei, esimene number alles. Anname aega. Tõlkeartiklid võiksid kujuneda üsna hädatarviliseks uues Sirbis, sest zaumlaste tekstidest ei nähtu kuidagi, et nad suudaks leheruumi ise nädalate ja kuude kaupa järjest täita. Mitteteaduslikkus - Nii nagu arvamuskülgedele on lükatud manifestid, on teaduskülgedele lükatud artiklid, millel pole teadusega mitte vähimatki seost. Teadusele antud kolmest lehest kahel laiub Elver Loho jutt lekkivast sõnavabadusest, millest ei suutnud ma leida ühtegi lausejuppigi, mis võiks kuidagi haakuda teadusega. See on puhas Sotsiaalia rubriigi jutt. Arvamuslugu poliitikatest.
Teadusnaiivsus - Kolmanda teaduslehekülje katab essee sellest, et teadus vajab kultuuri. Autor ei kirjuta ilmselt oma nime all, kuna Marek Blinti nime netist ei leia. See pole muidu üldse halb lugu. Vähemalt vormiliselt. Aga selle sisu ei paku just midagi uut. Iga vähegi teadusega kokku puutunu, ja eriti see, kes on sattunud loenguid andma või pikemaid ettekandeid tegema, teab et teaduse seisukohast ehk mitte kõikse paikapidavamad analoogiad on üks esimesi ja peamisi vahendeid, kuidas oma mõtet kohale viia. Kogu essee ongi üles ehitatud väitele, et teadus muudkui tambib oma reduktsionismi peale ja ei kasuta analoogiaid ega püüa maailma tegelikult lahti seletada. Ta ütleb otsesõnu, et kuna: Analoogia ei ole olemuslikult teaduslik., siis: Nagu juba varem mainitud, on analoogia – hoolimata laialdasest kasutusest – klassikalisest teaduslikust diskursusest puudu. Maailma tajumine läbi metafoori ei kuulu teaduse valdkonda. Ja seepärast ei rakendagi teadlased uute avastuste tegemisel analoogiat, kuigi see võiks olla viljakas lähenemine.
No ma ei tea... Kui ma kasvõi enda valdkonna peale mõtlen, tuleb kohe meelde näiteks Punase Kuninganna printsiip.Või siis Günther Grassi "Plekktrummist" laenatud metafoor "oskar", millega taimeteadustes tähistatakse seemnete ja idandite teatud faasi, kus need lakkavad edasi kasvamast, keelduvad suureks saamast. Ja selliseid analooge, metafoore, võrdlusi, reversioone jne, millel baseerub terve hulk teooriad, hüpoteese, kontseptsioone ja nähtusi on terve teadus täis... Teadusel on kultuuriga päris hästi, pigem on kultuur see, mis teadusest eriti palju ei tea.
Isegi Darwini kõige väljapaistvama teose pealkiri on ühes artiklis valesti kirjutatud - see pole mitte "Liikide tekkest" vaid "Liikide tekkimine."
Metsamajand XXXIII - 21. november 2013
Sutsakas paralleelmaailma
Kapsad, šokolaad ja kõik see ühe alaealise kuldses vihmahoos. Tõesti, käisin minagi Brüsselis ära. Kui Eestis kestab jätkuvalt lõikuskuu (kohepea peaks langema Langi pea?), siis Brüsselis sadas trühvlivihma, mis siledaks lihvitud tänavakivid rämedalt libedateks muutsid. "Õnneks" ma õues palju olla ei saanud, töövorm oli, nagu ikka paar tundi perse peal ja siis suupisted.
Ei, ma siiski ei lähe kohe küüniliseks ära. Eesti jaoks on Euroliit ikka igati ponks värk ja ma ei pea sugugi vaid sealt saabuvaid raharonge silmas. Ning kui kuulutati välja üritus, mille eesmärgiks oli lõimida Brüsseli teadusbürokraatiat päriselt tehtava (loodus)teadusega, siis mõtlesin, et no kurat - sellest võiks ju isegi mingit abi olla. Tõsi, ürituse pealkiri ise oli natuke liiga suurustlevalt ebamäärane: "Excellence in research for climate change adaptation."
Üks päev oligi sellise ürituse jaoks piisav. Muidu oleks raudselt jooma hakanud. Sest nii palju kui ma ka asjasse süveneda ei püüdnud - mingit seost, ühisosast rääkimata eurobürokraatia ja argiteaduse vahel ma tuvastada ei suutnud. Kokku oli neli ettekannet, kaks neist ametnike ja kaks teadlaste poolt esitet. Esimene bürokraat tundus igati meeldiv ja arukas inimene olevat, kuid hoolimata oma teadlase taustast (ta on suisa taimeökoloog, nagu ma isegi) ei rääkinud ta sõnagi teadusest. Või noh, ta küll mainis sõnu research ja study ja scientific, kuid need kõik olid üdini administratiivses kontekstis. A la, kuidas arendada teadustegevust koordineerivaid strateegiaid jne. Jäin kohe pingsalt jälgima, kas ta kuskil libastub, ning mainib ka midagi reaalse teadustegevuse kohta. Ei - kõik jäi rangelt bürokraatlikuks. Teine ametnik, üks kreeka tšikk oli esimesena esinenud hispaanlasest veelgi hullem. Ka tema jutt oli rangelt administratiivne, kuid mõistetavate fraaside asemel loopis ta suurema osa ajast mingeid ebamääraseid loosungeid, nagu vee turvalisus, katastroofikindlus, kõiksugu ektsellentsuse tagatised ja tagatused, kohastumuste lõimingud ja jätkusuutlikkused.
Ja selliseid inimesi näib Belgia pealinn täis olevat. Nad ise on täiesti veendunud, et sedasorti informatsioon on äärmiselt oluline ja kasulik, ning iga liikmesriigi jaoks on sellest infost osasaamine vaat et ellujäämise küsimus. Seepärast oligi kahte esimest esinejat tulnud kuulama terve trobikond lobistajaid ja ametnikke, kes lahkusid otsemaid, kui teadusest juttu tehti. Teadus ei näi mitte mingil moel kuuluvat teaduspoliitika juurde... Nii olidki päeva esimese ja teise poole ettekanded otsekui paralleelmaailmadest. Sest kasutavad ju ka teadlased päris ohtralt sõnu research ja study ja scientific, kuid sootuks teises võtmes. Ka teadlased arendavad, lõimuvad, neil on strateegiad ja nad uurivad kohastumist.
Nojah, lõppeks ei tee me (teadlased ja ametnikud) ju muud, kui oleme omavahel kokku leppinud ning valetame kliimasoojenemise kohta ja kühveldame selle abil omale meeletut pappi kokku. Kui nii siis nii, ma lihtsalt loodan, et selleks ei ole tarvis rohkem enam Brüsselisse minna...
Metsamajand XXXII - 16. november 2013
Neid sadu peastkinnihaaramismomente ja samapaljusid idiootlikke seisukohavõtte meedias inimestelt, kes polegi Sirpi lugenud ma ei hakka parem siia kokku kuhjama. Kuigi tahaks ju välja tuua neid kõige moroonilisemaid. Noh, et Sirbi häda on liialt süvitsi minemine või et Sirp ongi üksinda süüdi selles, et eesti inimesed ei loe raamatuid (H.Kaio, no valus on kuulata seda asjatundmatust!) jppm. Ent põhilisemast. Kuidagi ootamatult on meediavurr pööranud selles suunas, et Kender justkui tuleb ja teeb asja jälle põnevaks ja provokatiivseks, kuigi tegelikult on ju kogu asi just vastupidi - Kender tuleb normaalset muljet jätma ja tuure vähemaks tõmbama (mille pärast Tarand sealt üldse eemale puksiti, eksole). Ehk siis klassikalist FOKK (formaalselt on kõik korrektne) provokatsioone tekitama.
Kui Kender pole suutnud 15 aasta jooksul omale CVdki kirjutada suutnud, siis vaevalt on tal vaimset jaksu, et näiteks KultMini eelarvet analüüsida, seadusloomel silma peal hoida, teaduse hindamiskriteeriumite üle arutleda ja teha kõike muud konstruktiivset, millega Sirp on aastaid tegelenud. Ning kuigi ta väidab, et tunneb inimesi, siis need, keda ta tunneb ei oska tõenäoliselt samuti seda kõik teha, või kui oskavad, siis ei suuda nad objektiivselt ehk kriitiliselt asju hinnata.
Kurdetakse, et peavoolumeedia ei pane Sirpi eriti tähele, see pole pildis koguaeg. No aga mis on peavoolumeedias pildis, eksole. Meil pole juba ammu peavoolumeedias ka piirivalvest räägitud, aga see ei tähenda, et piirivalve on identiteedikriisis ja tuleks teha palju kiireid muudatusi, et nad jälle pildis oleks... Tiraaži väiksuse jutt on kah pisut arusaamatu, kuna esiteks ei ole Sirp äriettevõte ega selle põhilised sissetulekud ei tule reklaami müügist ja teiseks on ajaleht suutnud viimase 5-6 aasta jooksul oma tiraaži peaaegu kaks korda suurendada, mis trükimeediaga toimuva üldist fooni arvesse võttes näeb veel parem välja kui Eesti riik Euroopa Liidu edetabelites.
Tühised kümmekond (või oli see veidi rohkem) aastat tagasi võeti Kender suure amplombiga Päevalehe esikolumnistiks. Ja sealt tuli siis ca aasta jooksul (pärast seda see värk kuidagi vajus ära ja Kivirähk tuli asemele) iga nädal sellist kraami, mida küllap hakkab peatselt Sirbiski ilmuma. Ühesõnaga täielik FOKK-provokatsioon. No näiteks kirjutas Kender ühe korra sellest, et Eesti põllumajandus on täielik mõttetu sitt, milleks kasvatada kartulit jne. Kõik see tuleks põlema panna, või midagi sellist. Et normaalne oleks põllumajandus üksnes siis, kui eesti põllumehed kasvataksid kokapõõsaid. Ja ülejäänud kolumn koosnes siis meelevaldsetest fantaasiatest, et mis siis oleks, kui nad kokapõõsaid kasvataksid. Kogu jutt oli ehitatud ühele konkreetsele punktile, aga see punkt oli (ja on jätkuvalt) täiesti mõttetu mull, sest kokapõõsas teatavasti vajab troopilist kliimat. Pealtnäha justkui provokatsioon, aga seest täiesti tühi ja igav.
Puberteedi mässud põhinevad ju ikka sellel, et "meid ei mõisteta". Mis enamasti tähendab seda, et nad ise ei mõista esialgu veel mõnd asja. Nad ei hooma veel, et mingite teemade ja valdkondade kohta teadmistebaasi loomine võtab aastaid ja aastaid. Pelgalt raamatute lugemisest ei piisa, et olla kirjanduses pädev. Samamoodi nagu ei tee nutitelefoni omamine nutikaks. Kui "visioonidokumenti" kirjutada, et teaduse rubriik saab enam kajastama tehnoloogiauudiseid, siis meenus kohe üks stseen Moodyssoni "Fucking Amal´ist" (see on keritud õigesse kohta ja ingliskeelsed supakad on kah tellitavad). Nojah, kui ikka uutel toimetajatel pole kellelgi mingit kokkupuudet teadusega olnud, siis on raske üldse kusagilt kinni haarata, et mis see oluline või asjakohane võiks olla. Rääkimata siis sellest, et HTMist enam teadustoimetaja koondamise järel pappi ei tule. Aga eks oravapirukas ole siis priskem, et selline vangerdus ära tasus. Teadusteemalisi esseid või teaduspoliitilisi arvamuslugusid tõenäoliselt enam siis ei tule. Või kui siis ainult parteilastelt. Savipäts muidugi polegi ammu ühtegi kaupovipilikku globaalprobleemide ja tulevikustsenaariumite traktaati kirjutanud...
Mis muud kui tellimust katkestama...
Metsamajand XXXI - 29. oktoober 2013
Ma ei tea, kas mul enam kõlbabki blogida. Nüüd, kui mul on suisa plekktahvlike nime ja ametikohaga kabineti ukse kõrval. Ja tagatipuks saime IUTi kah. On tagumine aeg loorberitele puhkama jääda ja lasta postikanade asemel siisikestel laul üles võtta.
Metsamajand XXX - 22. oktoober 2013
Lugemismudelid
Kõik lõppes sellega, et võtsin siis ühe raamatu arvustada. Pealegi pohmakat järgmisel hommikul õieti polnudki. Ent ühest elitaarajakirja toimetajast on muidugi alati võte joomakaaslastelt kaastöid välja pigistada. No ja leidsin isegi raamatu. Lugema pole küll veel hakanud, aga juba on arvustusega probleeme. Kuna tegemist on ikkagi pesuehtsa siisikesega, 1.2 ja puha, siis tuleks ju arvustusele ka rahastaja külge pookida. Et oleks nigu päris. Aga minu töörahad tulevad praegu kahest taimedega seotud allikast, ja uurin nende najal puittaimede külmataluvust. Ent seesama toimetaja väitis selle sama jooma käigus, et bioloogilist lugemismudelit pole olemas ja ärgu ma üldse proovigugi seda leiutada. Ja tõesti, uurisin järgi, kõik olemasolevad lugemismudelid on kas sotsteaduslikud või päris esoteerilised. Ma siiski lootust veel ei kaotanud. Sest raamatu tegevuslik pealiin peaks ideeliselt keerlema pornofilmi tegemise ümber. Kui neil tegijatel seal raamatus siis juhtub mõni madjari neiu ette, siis nagu Švejkist ju teada, on nad muidu igati tulised preilnad: Neil olid kuradima ägedad totsid, oli teistel ikka tissi ja tussi, tegu ja nägu, ja kui need madjari jäärad neid pitsitasid, oli näha, et tüdrukutel on rinnad liha täis ja kõvad nagu kõrvitsad ja et see pigistamine on neile väga meeltmööda: küllap teadsid, mis on hea. Aga kui asjaks läheb, siis on tuimad nagu puupakud: ta [Mejstfik] arvanud, et madjari tüdrukud on kuuma verega, kuid see siga lamanud nagu nott ja ainult kõbisenud
midagi... Ning kui siis peaks raamatus võtted aset leidma eri temperatuuridega ruumides, siis võilaa - valim hakkab looma!
Taimeteadlasena on ikka üldse jõle raske kultuuri peavooluga kaasa ujuda. Keegi ei võta taimi tõsiselt. Ja kui siis kasutataksegi vastavat erialaterminoloogiat on see puhas jura, nagu see Talvet oma sümbioosiga. Mingit kuramuse sümbioosi pole olemas - on vastastikune sunnitud parasitism! Risoomist ma ei hakka üldse rääkima, ega jaroviseerimisest. Palju lihtsam oleks transdistsiplinaarne hipster olla näiteks paleontoloogina. Avastasin hiljaaegu, et on olemas suurepärane kirjandusžanr nagu dinosaur erotica. Kanoniseerijaks on keegi Christie Sims koos Alara Branweniga (20+ tudengineiud Texasest, väike intekas nendega siin), kes on andnud välja peaaegu kümme žanripuhast romaani (loendi leiab siit). Enne seda oli ta viljakas autor žanrite dragon erotica, orc erotica ja werewolf erotica. Kuid viimane aeg oligi väljamõeldud olendite pealt reaalselt eksisteerinud olenditele ümber kolida. Selge ju see, et igast vampiirid ja muu kauge fantaasia ebamäärased tulemid ei mõju nii ehedalt erootilistena, kui ikka üks korralik tritseeratopsist jõmm, või pterodaktül, tõeline faun. Boonusena aga lisanduvad lugeja ajju teadmised eelajalooliste elukate kohta, sest nagu autorid oma intekas rõhutasid - DO YOUR RESEARCH! Tõsi, nad pidasid silmas mõne veel läbikirjutamata erootikažanri väljaotsimist ja selle niši turustamist...
Metsamajand XXIX - 9. oktoober 2013
Eile sattusin silmanurgast uudiseid nägema. Ainus, mis mulle meelde jäi, oli see kaader:
Viimsi standardid on tõesti kõrgeks läinud...
Metsamajand XXVIII - 6. oktoober 2013
See ei saa olla juhuslik, et laps õpib samal nädalal naeratama, kui tema sitt haisema hakkab...