3aba8c8c89530539edaacbc53e72a3de
2020.10
politicaprosa.com
470209ac2b4638bbc85619b106b44578
canvi climàtic i salut
politicaprosa.com
2020.10
 
*you should never take more than you give*
elton john


[fusion\_dropcap boxed="no" boxed\_radius="" class="drop-especial" id="" color="" text\_color=""]l[/fusion\_dropcap]es civilitzacions que precediren a hipòcrates estaven convençudes que les malalties eren càstigs divins i que calia trobar el seu origen en quelcom que els humans havien fet o estaven fent malament. el savi grec, però, va trencar aquesta tradició filosòfica i obrí una autèntica caixa de pandora en proposar que emmalaltim per causes naturals, és a dir, per un mal funcionament d’algun dels nostres òrgans o altres dissonàncies internes. hipòcrates encetava així el camí cap a la comprensió biològica de la malaltia que, des d’aleshores, no ha parat de desenvolupar-se aportant-nos un gran benefici tant pel que fa al coneixement del cos humà normal com pel que fa a la salut pública i la fundació de la medicina cientificoempírica allunyada dels rituals i de suposades intervencions divines.


el que no va preveure hipòcrates és que en aquest segle xxi, d’auge de la medicina biològica, assentada sobre vastíssims coneixements generats per les ciències bàsiques, retornaria la sospita que, més enllà dels fets biològics, quelcom, efectivament, estem fent malament. de manera que em sembla albirar el rejoveniment d’alguns dels postulats de la medicina prehipocràtica, com aquell que afirmava que les malalties tenen el seu origen en fets culturals, fets que avui dia inclouen un ampli ventall de circumstàncies que van des de les addiccions als estils de vida i, darrerament, i d’això hem anat lentament prenent consciència, el deteriorament del nostre entorn i, més concretament, el canvi climàtic. totes tenen un impacte mesurable sobre la salut.


la intuïció que l’agressió a la natura pot tenir conseqüències greus sobre el nostre benestar físic i psíquic té un gran recorregut històric que va, com a mínim, des del místic eckhart al segle xiii («el món se’ns ha deixat en préstec») als partits polítics verds de fundació recent. després de la segona guerra mundial, la sospita que la tecnociència no servia ja als interessos de la població sinó més aviat del capital i dels conflictes bèl·lics, va tenyir la filosofia de molts pensadors, actualitzats, per cert, en un notable assaig de josep maria esquirol. als anys 70 arnold toynbee declarava: «fins ara l’home ha hagut de lluitar contra els tigres però, a partir d’ara serà pitjor: haurà de lluitar contra si mateix».


antónio guterres s’equivoca quan parla d'«emergència climàtica». on ens trobem realment és davant d’una «emergència cultural».
------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------


així doncs, vivim una època paradoxal en la qual els científics s’esmercen a convèncer-nos que no envellirem i persisteixen a demostrar els orígens genètics i moleculars de les malalties (certament evidents en molts casos), però d’altra banda s’ha fet palès com les circumstàncies ambientals i els estils de vida retallen la supervivència i són la causa primera de molts dels nostres infortunis. pel que fa al nostre entorn, el canvi climàtic és part important de nous problemes sanitaris però no oblidem que s’acompanya d’altres dos fenòmens potencialment letals: l’enrariment de l’aire a les grans urbs i la globalització de malalties associada a les migracions, al turisme massificat i a la transferència de patògens i malalties transmissibles entre continents per terra, mar i aire.


 
**malnutrició i còlera** 


centrant-nos en el canvi climàtic, un dels fenòmens sobresortints –i potser causa de molts d’altres– és l’augment de les temperatures que ens du cap a una «tropicalització» del nostre entorn tal com ho indiquen no poques evidències empíriques. dit d’una altra manera, el nostre medi ambient evoluciona cap a un ecosistema de tipus monzònic: disrupció dels ritmes i dels volums de les pluges, alteració de la flora i de la fauna, distorsió dels patrons de floració i de migració de les aus, increment dels paràsits, etc.


en aquest context, els pronòstics assenyalen un increment exponencial de les catàstrofes naturals associades a l’elevació de la temperatura mitjana, com ara tornados, ventades, inundacions de les zones costaneres i torrentades imprevisibles, totes amb gran potencial per perjudicar la salut com a conseqüència de traumatismes, malnutrició i diarrees infeccioses greus (còlera) per manca d’aigua potable.


centrant-nos en la pujada de les temperatures i pel que fa a europa, hem estat ja testimonis d’una de les crisis sanitàries més greus associades a la deriva climàtica: la mortalitat per cops de calor. segons un informe de l’oms, l’onada de calor que patí el nostre continent el 2003 es va saldar amb la mort de 70.000 ciutadans, la majoria d’ells amb un estat de salut vulnerable per edat avançada o malalties cardiorespiratòries. el canvi climàtic provoca també episodis menys mediàtics però no menys greus a mitjà termini com ara la proliferació d’espècies d’insectes i altres espècies invasores d’animals que no havien creuat mai gibraltar o l’atlàntic.


fa ja algunes dècades que ens estem enganyant amb un discurs tecnocràtic, neoliberal i autodestructiu.
------------------------------------------------------------------------------------------------------


a espanya ja hem tingut casos de dengue per picades del mosquit aedes, un insecte típicament africà pràcticament desconegut en el nostre país fins ara. el paludisme és una altra de les malalties infeccioses més sensibles a les temperatures, afectant cada cop més a països de latituds més altes. les diarrees per gèrmens patògens per al budell humà seran més freqüents com a resultat d’una dificultat creixent per accedir a l’aigua potable. a prop nostre, la invasió del cargol poma, probablement relacionada amb el canvi de règim de pluges, amenaça amb destrossar els arrossars del delta de l’ebre.


però no només cal esperar un increment de les malalties relacionades amb espècies invasores. l’aparell respiratori és també una diana rellevant del canvi climàtic i es preveuen increments notables de patologies pulmonars degudes al deteriorament de la qualitat de l’aire i l’increment de les al·lèrgies. la reducció d’ozó estratosfèric permet que la irradiació ultraviolada arribi amb més intensitat multiplicant els casos de càncer de pell com ara el melanoma, un dels més malignes. l’alternància de sequeres i inundacions durà a una reducció de la superfície cultivable i afectarà secundàriament als hàbits nutricionals saludables.


en resum, un informe de l’oms de febrer del 2018 assenyala una xifra esfereïdora: entre el 2030 i el 2050 es preveuen un quart de milió de morts addicionals per any degudes a manca d’aigua potable, malnutrició, paludisme i estrès calòric. també hi posa èmfasi en el fet que, com sol passar en tots els casos de catàstrofes ambientals, aquelles regions del planeta amb infraestructures deficients i menys mitjans per combatre les crisis sanitàries, patiran més els rigors de l’augment de les temperatures.


 
**natura ofesa**


una altra diana de les patologies relacionades amb el canvi climàtic és la infància, particularment vulnerable per la malnutrició i el parasitisme i les diarrees. l’oms xifra en no menys 95.000 les morts addicionals per any de nens i nenes de menys de cinc anys. i també caldria aquí afegir que el grup de la tercera edat és particularment vulnerable a la calor i la deshidratació.


la reducció d’ozó estratosfèric fa arribar amb més intensitat la irradiació ultraviolada multiplicant els casos de càncer de pell.
----------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------


els cants de sirena tecnològics asseguren que si bé la tecnociència, el desmesurat consum energètic i els contaminants atmosfèrics són el nucli central del canvi climàtic, la solució no pot raure sinó en les noves tecnologies i en la recerca que bla-bla-bla... fa ja algunes dècades que ens estem enganyant amb un discurs tecnocràtic, neoliberal i autodestructiu. però els senyals que ens arriben de la natura ofesa són cada cop més alarmants i potser menys reversibles. sembla més que improbable que la degradació mediambiental i els problemes de salut que comporta, s’arribin a solucionar inventant andròmines per netejar els oceans o electrificar els cotxes.


fins que no posem límit a la mobilitat per terra, mar i aire; a la indústria aeronàutica, i a internet –que conformen el nucli essencial del nostre dia a dia i són causa principal de les emissions contaminants– no serà possible racionalitzar el consum energètic. el filòsof i sociòleg francès gilles lipovetski declarava recentment: «ningú no deixarà d’anar en cotxe per salvar el planeta». mentre la política segueixi a les ordres del consum i del mercantilisme serà impossible revertir una amenaça que ja no és una hipòtesi sinó una evidència que es pot provar amb xifres.


el 1947 ludwig wittgenstein escrivia que «no és cap bogeria pensar que l’era científica i tècnica és el principi de la fi de la humanitat; que la idea d’un gran progrés és un miratge com també ho és la d’un coneixement de la veritat final; que en el coneixement científic hi ha poc de bo i desitjable, i que la humanitat que el persegueix corre cap a un parany». potser el filòsof austríac va exagerar un pèl però de ben segur que ho va fer en la bona direcció. antónio guterres s’equivoca quan parla d'«emergència climàtica». on ens trobem realment és davant d’una «emergència cultural». hem de recuperar certa ideació medieval del temps i de l’espai, i per tant de la velocitat, i deixar de pensar en el «com» per pensar més en el «per què i el per a què» del que fem.


c29426332290e1294c92fbeee4ea24bf
opioides als eua, èxit comercial i tragèdia sanitària
politicaprosa.com
2020.10
des de finals dels anys 90 fins al 2017, una epidèmia de sobredosis d’opioides ha posat fi a la vida de més de quatre-cents mil nord-americans, molts d’ells addictes a oxycontin, un medicament similar a la morfina, de prescripció legal, comercialitzat per la farmacèutica purdue pharma. més víctimes americanes que a les guerres de corea i el vietnam juntes. a l’octubre del 2017 l’administració trump va declarar l’emergència sanitària i avançava plans per a enfrontar-s’hi durant el bienni 2018-19 amb un pressupost de sis mil milions de dòlars (!).


la història sobre com l’oxycontin ha produït milions d’addictes i milers de morts aparagué als mitjans gràcies al meticulós treball de recerca periodística de patrick radden keefe, del *new yorker*, publicat a l’octubre del 2017. keefe va construir el seu informe al voltant de la família sackler, propietària de pharma purdue, una de les famílies més riques dels estats units, força coneguda per les seves donacions filantròpiques. es calcula que oxycontin els hauria proporcionat ingressos per sobre dels trenta-cinc mil milions de dòlars. en aquest article tractarem més aviat els aspectes mèdics i jurídics d’aquesta peculiar tragèdia sanitària que no ens parla només d’una malifeta corporativa sinó del complex entorn social que l’ha fet possible.


oxycontin és el nom comercial de l’oxicodona, un analgèsic potent rebut amb entusiasme per la seva eficàcia contra el dolor crònic moderat de tota mena, que en poc temps es va convertir en un supervendes. el seu llançament al mercat va ser estratègicament orientat cap als prescriptors habituals d’analgèsics, identificats mitjançant tècniques de *big data*, centrant-se preferentment en aquells professionals que acumulaven un major nombre de receptes per a malalties benignes associades a dolor crònic.


propietària de pharma purdue, la família sackler és una de les més riques dels estats units, coneguda per la seva filantropia.
------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------


com escriu keefe, es va dissenyar un *màrqueting circular*: la companyia va convèncer metges i psiquiatres de la seguretat del medicament amb bibliografia escrita per professionals remunerats per la mateixa farmacèutica. la campanya va incloure també entrevistes amb líders d’opinió, conferències pagades i el contracte de prop de 700 representants comercials als quals es van destinar quaranta milions de dòlars en concepte d’incentius de vendes.


els efectes adversos i la iatrogènia d’ampli espectre de la medicina contemporània es generen en un entorn sociocultural complex. no són fruit, únicament, d’ambicions corporatives, sinó que els cal un terreny fèrtil adobat per la hipocondria social, la incapacitat de conviure amb el dolor, la necessitat de les farmacèutiques de respondre davant els seus accionistes i la cobdícia dels metges retribuïts generosament per prestar un dubtós i interessat suport científic.


 
**doctor ‘house’**


en el cas que ens ocupa, també hi va contribuir el *boom* televisiu de la sèrie *house*, estrenada el 2004, protagonitzada per un internista histriònic enganxat a la hidrocodona (vicodin), cosina germana de l’oxicodona, per un dolor crònic en una cama. algú a frança es va dedicar a comptar les vegades que el doctor *house* ingeria pastilles de vicodin en cadascun dels episodis del primer lliurament: trenta-quatre pastilles en vint-i-dos episodis, és a dir, una mitjana d’1,54 pastilles per episodi.


en una entrevista concedida el 2005, l’actor hugh laurie va confessar haver pres hidrocodona per ficar-se a la pell del seu personatge: «no ho recomanaria, hem de ser cauts. fins i tot si no tens dolor, vicodin et proporciona una sensació agradable de benestar». per acabar-ho d’adobar, a partir de l’any 2000 la *joint commission* nordamericana –l’agència que certifica *worldwide* la qualitat hospitalària– començà a requerir que les institucions sanitàries es dotessin de comitès d’experts en dolor per mostrar que es preocupaven pel maneig eficient d’aquesta «complicació» hospitalària.


un del efectes colaterals d’aquests comitès, tan celebrats i cuidats per la indústria, i que ara estan implantats arreu, ha estat l’increment i la liberalització de la prescripció d’analgèsics, opioides inclosos.


el 2002, una jove de new jersey, filla d’una infermera, va morir per una sobredosi d’oxycontin que se li havia receptat per un dolor d’esquena. el cas va arribar als mitjans, però purdue pharma no va emetre cap comunicat de precaució i va delegar en els consumidors d’oxicodona la responsabilitat de dosificar-la adequadament. tampoc les autoritats sanitàries no van intervenir d’ofici. el succés va posar de manifest que, per aquelles dates, l’oxicodona s’havia convertit ja en droga recreativa.


 
**demandes col·lectives**


de fet, aquest mateix any les prescripcions d’oxicodona per dolor no relacionat amb càncer, van ser de més de sis milions quan cinc anys abans eren 670.000. entre 2000 i 2014, les defuncions per opiacis als eua van pujar un 137%. el 2003, l’advocat paul hanly va representar cinc mil clients que es van declarar addictes a oxycontin en una querella contra purdue pharma, que es va saldar amb una indemnització de setanta-cinc milions de dòlars. un altre judici, en aquest cas d’abast federal celebrat a virgínia, va sentenciar la companyia a pagar una multa de més de sis-cents milions de dòlars. i les topades amb la justícia s’han anat succeint.


el març d’enguany, segons va publicar la cadena cbs, purdue pharma va arribar a un acord prejudicial amb l’estat d’oklahoma pel qual pagarà 270 milions de dòlars en compensació pels milers de morts ocorregudes en aquest estat, dels quals 200 milions seran destinats a la construcció d’un centre per a l’estudi i tractament de les addiccions als opioides associat a la universitat de tulsa.


durant la instrucció de les querelles contra purdue pharma es van fer públics documents interns de la companyia que permeteren conèixer millor les causes de les addiccions massives. la dada més reveladora va ser que la companyia havia promocionat l’oxicodona sota el lema «dos al dia», publicitant que el fàrmac romania actiu durant dotze hores, un avantatge enfront dels seus competidors (paracetamol, diclofenaco, metamizol) que s’administraven cada vuit hores. però el que realment succeïa –i la companyia en tenia constància– era que la durada de l’efecte analgèsic de l’oxicodona era molt menor, vuit hores com a màxim, la qual cosa va induir molts usuaris a prendre una o dues dosis addicionals, enganxant-se així a la droga.


 
**bloqueig de genèrics**


quan el 2013 expirava la patent de l’oxycontin, purdue pharma va reformular el compost i va aconseguir que la *food and drug administration (fda)* bloquegés durant un any la comercialització de genèrics d’oxicodona, al·legant cínicament que aquesta no era segura. com que la reformulació d’oxicodona es va començar a vendre a un preu superior al de l’oxycontin clàssic, les vendes d’oxicodona al canadà es van disparar per a suplir el mercat negre dels estats units. alguns addictes van passar directament a l’heroïna o al fentanilo (un opioide sintètic entre 50 i 100 vegades més potent que la morfina), «encebats» per l’oxicodona. el 2017 el fentanilo es va veure implicat en el 60% de morts per sobredosis d’opioides en contrast amb el 14% el 2010. el febrer del 2018, un grup d’economistes va publicar un informe sobre com la reformulació de oxycontin va disparar l’epidèmia d’heroïna. resumint, escrivien:


*atribuïm la recent quadruplicació de les morts per sobredosis d’heroïna a la reformulació d’oxycontin, una droga d’abús àmpliament prescrita. la nova fórmula ha conduït molts consumidors a substituir l’oxicodona per una alternativa més barata, l’heroïna (…) a partir del moment en què el consum d’oxicodona va començar a frenar el seu creixement, les morts per sobredosis d’heroïna van augmentar i les morts per heroïna van ser més freqüents en aquelles àrees del país en les quals era més fàcil fer-se amb l’oxycontin clàssic i amb heroïna. la reformulació d’oxycontin no es va associar a una reducció de la mortalitat combinada d’oxicodona i morfina: cada mort per oxicodona que es va prevenir va ser reemplaçada per una d’heroïna.*


oxycontin és un analgèsic potent, molt eficaç contra el dolor crònic, que en poc temps es va convertir en un supervendes.
-------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------


en aquest context, el *center for disease control* d’atlanta va declarar com a epidèmia les morts per opioides i va formular recomanacions perquè no es prescrivís aquesta mena de fàrmacs com a primera línia de tractament del dolor crònic. però purdue pharma va sostenir, a través de veus autoritzades de la psiquiatria, que «el nostre producte no és perillós; són els consumidors els qui ho són».


malgrat tot, el 2015 l’fda va aprovar que oxycontin es pogués vendre a majors d’onze anys i l’empresa es troba actualment en procés d’expansió en el mercat global (la xina, el brasil, l’orient mitjà, l’amèrica llatina), amb la mateixa estratègia comercial que va emprar als estats units, utilitzant conferenciants pagats o en nòmina i promocionant les vendes en mercats més desregulats.


 
**dotze milions d’addictes**


a mitjan 2018 s’havien comptabilitzat dotze milions de nord-americans addictes als opioides. en alguna de les regions més castigades, com, per exemple, virgínia occidental, es parla ja de tota una generació de pares morts, els fills dels quals han quedat orfes a càrrec dels seus avis.


el 2015 l’fda va aprovar que l’analgèsic es pogués vendre a majors d’onze anys.
-------------------------------------------------------------------------------


com va dir l’escriptor romanès emil cioran «el temps ens fa veure el costat positiu de les catàstrofes». en el cas de l’oxycontin no podem parlar del cantó positiu de desenes de milers de morts però sí del molt que hem après sobre el vessant fosc de la comercialització de medicaments. i, com va sentenciar karl popper en un text fonamental sobre l’ètica en la medecina, però que podem aplicar a molts altres àmbits: «aprenem més dels nostres errors que adquirint nova informació», quelcom que la majoria dels meus col·legues encara no ha entès.


resumim, doncs, la sèrie de circumstàncies que van desencadenar l’epidèmia més letal que ha conegut el nostre «primer» món d’ençà de la sida, per tal que sigui més difícil tornar a cometre els errors que la van fer possible: 1) purdue pharma sabia molt més del que deia sobre el poder addictiu de l’oxycontin; 2) el departament de màrqueting de la companyia farmacèutica va passar per sobre del departament científic; 3) es va promoure la venda de comprimits amb un elevat contingut de principi actiu i es va mentir sobre la duració de l’efecte analgèsic; 4) la farmacèutica va donar la culpa a tercers, és a dir, als consumidors, dels efectes adversos de l’oxicodona; 5) un nombre important de metges van ser retribuïts per defensar la innocuïtat de l’oxycontin; 6) els metges prescriptors s’haurien d’haver informat millor del potencial addictiu de l’oxicodona; 7) les autoritats sanitàries (en aquest cas l’fda) haurien d’haver pres una actitud proactiva enlloc d’inhibir-se com a testimonis impàvids (o no tant!) d’una tragèdia sanitària.


un nombre important de metges van ser retribuïts per defensar la innocuïtat de l’oxycontin.
-------------------------------------------------------------------------------------------


vivim una època hipercinètica, hiperconnectada i de futur incert. molta gent creu trobar en la química, legal o no, la solució a les molèsties pròpies del viure i, en aquest context, també molta gent hi ha vist una oportunitat per enriquir-se. una desafortunada combinació de la qual no cal esperar res de bo.


*aquest article resumeix part d’un capítol del llibre de propera aparició si puede, no vaya al médico, del mateix autor, al segell debate (editorial penguin random house) i libros el zorzal (buenos aires).*


a6bf8eb9b231252ffc464499ffe3750e
vacunes sota el microscopi
politicaprosa.com
2020.10
als països occidentals més desenvolupats, l’esperança de vida es va doblar entre finals del segle xix i finals del segle xx, una vegada esvaït el brutal impacte que, sobre aquest índex de salut, van tenir les dues guerres mundials i els genocidis que assolaren europa entre el 1914 i les massacres estalinistes. aquesta prolongació de l’esperança de vida es degué a quatre factors fonamentals: la higiene pública i privada, el descobriment dels antibiòtics, la cirurgia de les malalties benignes més comunes (cataractes, hèrnies, traumatismes, golls, etc.) i les vacunes. primer de tot, ja que hem de parlar de vacunes, fem una mica de memòria històrica.


si existeix un exemple paradigmàtic de la importància que ha tingut l’empirisme i la observació intel·ligent en el progrés de la medicina, aquest és el descobriment de la vacunació per edward jenner (1749-1823), un metge rural anglès d’una vasta cultura humanista que avui faria envermellir de vergonya bona part de la classe mèdica. durant prop de trenta anys jenner anotà desenes d’observacions sobre la disseminació de la verola i va demostrar que un contacte previ amb la verola de les vaques protegia d’un contagi posterior de la verola humana. jenner va publicar vint-i-tres casos de «vacunació», es a dir, d’exposició intencionada a la verola vacuna, obra que li valgué un ampli reconeixement entre els seus col·legues.


la monarquia anglesa li pagà abastament els seus serveis en pro de la salut de la comunitat. els seus treballs són un bon exemple dels primers estudis de recerca clínica que tingueren una àmplia ressonància internacional i afavoriren la globalització del coneixement mèdic contribuint així a la ràpida disseminació de mesures preventives eficaces contra una de les infeccions víriques més terribles que ha conegut la humanitat. no em resisteixo a transcriure un paràgraf d’una de les actes de la respectable royal society que assenyala, en aquells començaments del segle xix, una fita històrica.


*napoleó bonaparte, que aleshores estava en guerra amb la gran bretanya, va fer vacunar el seu exèrcit contra la verola i, a petició de jenner, va alliberar els presoners de guerra anglesos permetent-los retornar a casa seva.* *l’emperador francès va expressar en públic que res no podia «negar a un dels més grans benefactors de la humanitat».*


des d’aleshores, les vacunes han fet possible erradicar o reduir espectacularment la prevalença de terribles malalties infeccioses que han estat, al llarg de la història, causa de mort de milions d’éssers humans com ara la poliomielitis, el tètanus, la verola o la diftèria. aparellades amb els moderns hàbits d’higiene corporal i de netedat domèstica i urbana, les vacunes suposen en l’actualitat una de las mesures sanitàries més consolidades. per què, doncs, l’actual polèmica sobre la seva vigència?


no és fàcil donar una resposta unívoca perquè la medicina actual s’ha convertit en un sistema extraordinàriament complex on hi participen molts actors amb interessos sovint contraposats. de fet, la medicina fa temps que ha deixat de ser un exercici pràctic amb pretensions científiques per a convertir-se en un producte cultural modelat per polítiques públiques, ideologies de signe divers, inversions massives de capital risc, implicació de la indústria a gran escala, conflictes d’interessos, periodisme mal informat i aportacions científiques subjectes a controvèrsia i lectures dispars. veiem quines són las posicions i els interessos dels agents més actius en la controvèrsia sobre les vacunacions.


 
**les dades de la ciència**


existeixen dades indiscutibles sobre l’eficàcia de les vacunes clàssiques, aquelles que, con hem esmentat abans, han alliberat la humanitat de malalties devastadores. ara bé, a finals del segle passat, es comencen a fabricar i avaluar vacunes per a infeccions menys o poc letals com, per exemple, hepatitis, xarampió, grip, virus del papil·loma o meningitis. des de la perspectiva científica, aquest nou tipus de vacunes presenta dues facetes que inviten a una reflexió serena. la primera té a veure amb la dubtosa relació entre els beneficis potencials de les vacunes d’una banda, i d’una altra el seu cost i la major o menor prevalença d’efectes adversos, especialment rellevants per a les vacunes que es postulen per a milions de persones sanes.


la segona té a veure amb el caràcter mutant dels gèrmens implicats en aquestes infeccions. les vacunes es preparen a partir d’antígens que els virus i els bacteris mostren en la seva composició, però sovint, aquests antígens canvien perquè muta el genoma la qual cosa condiciona que les vacunes perdin la seva eficàcia. sovint, bacteris i virus són més ràpids en aquesta mena de persecució a què són sotmesos per la recerca i el desenvolupament industrial, la qual cosa deriva en presses a l’hora de fabricar les vacunes i en campanyes d’eficàcia irregular.


la indústria farmacèutica és una màquina de creació de necessitats que cerca la distribució massiva dels seus productes, l’obsolescència programada i l’increment dels preus.
-----------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------


cal remarcar que les evidències anomenades «científiques», àdhuc aquelles avalades per revistes de prestigi, tot i no ser sempre fiables poden crear alarma social. És el que va succeir amb la publicació a *the lancet* al 1998, d’un article que relacionava la vacuna triple vírica (rubèola, xarampió i parotiditis) amb l’autisme. l’alarma va quedar en res i *the lancet* va retirar l’article dotze anys després de la seva publicació (!) per frau i conducta inapropiada dels autors. però el mal ja estava fet i encara l’article de wakefield *et al*. és sovint citat per l’activisme antivacunes. a casa nostra, l’epidemiòleg andreu segura publicà una recomanable i assenyada anàlisi d’aquest lamentable episodi que atià la desconfiança d’un públic receptiu a les medicines alternatives i ignorant d’una de les xacres que més credibilitat resta a la recerca científica.


 
**la cobdícia de les farmacèutiques**


al llarg de les dues darreres dècades els principals agents econòmics que sustenten el capitalisme neoliberal global han desenvolupat una agenda pròpia que poc té a veure amb les necessitats reals de la població i, en general, de la salut del planeta. recordem l’esfereïdor aforisme de steve jobs: «la gent no sap què necessita fins que els ho mostres». la indústria farmacèutica, que avui representa la tercera branca de l’economia mundial que gira més bilions de dòlars globals, darrere de l’armamentística i la tecnoinformàtica, no escapa a aquesta lògica maligna. dit d’una altra manera, la indústria farmacèutica és una potent màquina de creació de necessitats que té com a objectius principals la distribució massiva dels seus productes, l’obsolescència programada i l’increment dels preus.


el complex món de les vacunes compleix a la perfecció aquests tres requisits: aplicació potencial a desenes de milions d’individus, obsolescència del producte lligada a les mutacions dels gèrmens implicats i preus a l’alça. no és estrany, doncs, que les farmacèutiques implicades en la fabricació de vacunes s’hagin situat en el punt de mira de la crítica científica independent i hagin aixecat fundades sospites entre els professionals de la malfiança.


 
**l’activisme**


el discurs antivacunes estil monja forcades (demagògia il·lustrada) o costa vercher (xerraire delirant), ha trobat una justificació en la cobdícia de la indústria, inductora d’una demanda probablement exagerada que té poc a veure amb una relació cost-benefici positiva. a més a més, hi han hagut episodis puntuals d’efectes secundaris greus. novartis va ser obligada a retirar la vacuna antigripal a itàlia al 2014 per efectes adversos i a dinamarca, la vacunació massiva de nenes adolescents contra el virus del papil·loma va ser responsable, entre 2006 i 2009, de més d’un miler de complicacions greus. això ha donat peu a crítiques que, amb un punt de raó, han construït un discurs demagògic, atractiu per a un públic desinformat i desencisat de la medicina tradicional.


una publicació d’aquest darrer febrer a *l’european journal of public health*, ha mostrat una correlació positiva entre els votants de partits populistes a catorze països europeus (5 estrelles, front national, ukip, podemos, etc.) i els qui mantenen opinions antivacunes. el països amb menys vot populista són també aquells on les opinions antivacunes són minoritàries (portugal, bèlgica, suècia) mentre que aquestes són força freqüents als països amb més votants de partits populistes (itàlia, grècia i frança).


més enllà de la crítica a la cobdícia industrial, l’activisme antivacunes participa directament en les medicines alternatives algunes de les quals neguen les malalties infeccioses, atribueixen als antibiòtics propietats tòxiques o assumeixen ingènuament que no són agents externs els causants de les malalties suposadament infeccioses sinó alteracions de la pròpia fisiologia.


 
**les polítiques públiques**


una altra àrea de controvèrsia sobre la vacunació massiva de la població infantil, té a veure amb els requeriments d’aplicació i obligatorietat del calendari vacunal. espanya té un calendari vacunal no obligatori sobre el qual hi ha oberta una polèmica que té diversos vessants. si els pares es neguen a vacunar els fills, quin és el risc que aquests emmalalteixin i siguin responsables de contagis i disseminació de la malaltia? quin és el risc que això fa córrer a la població infantil no vacunada? cal judicialitzar aquests tipus de decisions paternes? davant de la manca d’una autoritat federal espanyola –ara més necessària que mai– les diverses comunitats autònomes han legislat amb criteris dispars i, per acabar d’adobar-ho, diverses sentències judicials han entrat en la polèmica suggerint que els pares no tenen potestat per negar-se a vacunar els seus fills.


una mirada de no expert al calendari vacunal de l’asociación española de pediatría no em deixa indiferent: es proposa la prevenció de catorze malalties infeccioses amb prop de cinquanta dosis de vacunes administrades durant els primers sis anys de vida. de debò aquesta proposta té la suficient base científica, és cost-efectiva, i no comporta efectes adversos greus a curt i llarg termini? les societats mèdiques són finançades per la indústria i en aquesta qüestió em sembla que els pediatres no estan completament lliures de sospita. unes polítiques públiques independents i d’abast federal haurien d’avalar la seguretat i eficàcia d’aquest calendari.


per acabar, deixin que els resumeixi un cas que exemplifica bé la complexa interrelació dels conflictes d’interessos, la pressió industrial i les polítiques públiques al voltant de les vacunes. al 2010 l’oms va generar una gran alarma anunciant que s’acostava una pandèmia gripal que amenaçava la vida de milions d’habitants a tot el planeta. la demanda de vacunes i fàrmacs antivirals és va disparar però, finalment, l’alarma va resultar infundada. *british medical journal*, la revista de més prestigi en el camp de la crítica cultural de la medicina, va denunciar que els investigadors que havien assessorat l’oms sobre la necessitat d’una vacunació massiva contra el virus de la grip porcina h1n1 en la campanya del 2010 tenien lligams financers amb les indústries farmacèutiques més implicades en aquest camp (roche i glaxo), fet que havien ocultat en l’informe redactat per a l’agència internacional. aquest informe van conduir molts governs a emmagatzemar vacunes per un valor de prop de cinc mil milions d’euros. espanya va comprar a les multinacionals tretze milions de dosis de vacuna antigripal per valor de prop de cent milions d’euros, de les quals només se’n varen administrar dos milions. dels onze milions de dosis restants, sis van ser destruïts.


la possible sobreindicació de diverses vacunes posades al mercat recentment s’ha vist lògicament envoltada de polèmica per la seva relativa manca d’eficàcia, el seu cost, els seus efectes adversos o la seva introducció agressiva per part de la indústria. malgrat això, no hem d’infravalorar l’immens benefici que ens han aportat i seguiran fent-ho aquelles vacunes que es consolidin científicament mentre no aconseguim desterrar definitivament del planeta les greus malalties de les quals ens protegeixen.


e4ef0b11f3b704ef920f02709590ba14
el ‘cas baselga’: poma podrida o sistema corrupte?
politicaprosa.com
2020.10
la investigació de periodistes independents sobre els conflictes d’interès de l’oncòleg baselga ha estat notícia recent en molts mitjans de comunicació per tractar-se d’un metge reconegut en el seu camp i per la magnitud econòmica de tot plegat. els fets són prou coneguts i no m’estendré gaire en detallar-los. en resum, allò que va posar de manifest la recerca periodística és que baselga: 1) havia cobrat honoraris desmesurats de les farmacèutiques per a les quals havia treballat; 2) no va declarar els seus conflictes d’interessos en publicacions i conferències relacionades amb fàrmacs produïts per les empreses en les quals tenia interessos econòmics; 3) es va beneficiar d’una operació de venda d’una empresa en la qual tenia una participació important a una farmacèutica relacionada amb les seves investigacions; i 4) experts independents van jutjar mediocres i esbiaixats els resultats d’un assaig clínic celebrat per baselga i promogut per una empresa amb la qual l’oncòleg mantenia vincles monetaris. a més, aquests fets s’emmarquen en el context del salari fabulós que baselga rebia del sloan-kettering cancer centeri de la seva implicació en la medicina privada a barcelona i madrid lligada a quirónsalud (instituts oncològics baselga), companyia pertanyent a l’alemanya fresenius helios, el grup de salut privada més gran d’europa que va comprar els actius de quirón a espanya fa dos anys per valor de prop de 6.000 milions d’euros.
davant de casos com aquest, que representen només la punta d’un iceberg de gran fondària, cal preguntar-se si el de l’oncòleg català és un exemple de poma podrida, tal com ha estat considerat majoritàriament pels mitjans de comunicació, o bé si és un actor més en el si d’un sistema semicorrupte. no es tracta d’exculpar baselga; la seva posició és indefensable i apropiada la seva immediata dimissió com a metge i director mèdic del skcc. però es possible que baselga tingués certa raó quan es disculpava en declaracions al *new york times* afirmant que no va fer constar els seus conflictes d’interessos per «oblit» o «manca de supervisió». el món acadèmic, almenys en l’àmbit mèdic, viu obsessionat per publicar, i sovint els becaris i els *fellows*escriuen manuscrits que els investigadors principals firmen com a autors honoraris sense haver intervingut en la seva redacció. els autors fan així mèrits davant dels seus caps de grup i escriuen febrilment per fer créixer el seu currículum i els dels seus superiors. l’autoria honorària està molt estesa en la medicina acadèmica i trobaríem desenes de casos de frau vinculats amb aquesta pràctica. És, doncs, possible que bona part dels articles on baselga consta com a coautor no fossin adequadament supervisats. tanmateix aquesta és una interpretació relativament benigna dels oblits de l’oncòleg; n’hi hauria una altra pitjor. podria haver succeït que les publicacions signades com a coautor per baselga no haguessin estat redactades ni tan sols pel seu equip sinó pels anomenats escriptors fantasma (*ghostwriters*) que treballen al *backstage*per a les farmacèutiques que, una vegada redactat el manuscrit, el passen a signatura pels líders d’opinió a canvi d’honoraris considerables. un article a la revista *jama*, l’òrgan de difusió de la poderosa american medical association, calculava en un 11% el nombre d’articles publicats per acadèmics que havien estat, en realitat, escrits per redactors fantasma a sou de la indústria.


l’autoria honorària està molt estesa en la medicina acadèmica i trobaríem desenes de casos de frau vinculats amb aquesta pràctica.
----------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------


però deixem la poma podrida de banda per indagar en el sistema. la primera troballa, tal com anunciàvem unes línies més amunt, és que el cas que ens ocupa no és ni molt menys excepcional. *jama oncology*, una marca de prestigi en el camp de mines en què s’ha convertit la recerca sobre el càncer, publicava enguany un article dedicat precisament als conflictes d’interessos en aquesta disciplina. els autors de l’esmentat article van analitzar totes les publicacions fetes per 344 oncòlegs en revistes d’alt impacte durant els anys 2016-2017 i van relacionar-les amb els seus vincles amb la indústria farmacèutica per tal d’escatir si s’havien declarat conflictes d’interessos, com és obligat en la publicació científica biomèdica. val a dir que als estats units la indústria està obligada a fer públic el llistat de metges als quals han beneficiat amb espècies o honoraris, i la quantitat rebuda, la qual cosa facilita aquests tipus d’indagacions. l’article en qüestió posa en evidència que almenys en una tercera part de les publicacions relacionades amb l’oncologia, no han estat declarats conflictes d’interessos obvis quan era evident que calia fer-ho. els pagaments realitzats pels laboratoris farmacèutics a aquest grup nombrós d’oncòlegs acadèmics van sumar 216 milions de dòlars en concepte de beques, consultories, accions i conferències. les xifres maregen.


a casa nostra, el panorama, que tot just comença a aclarir-se, hauria de ser semblant. a principis d’octubre, per primera vegada, la fundació independent civio va fer pública una llista dels divuit metges finançats directament per la indústria arreu d’espanya, cadascun dels quals va rebre més de 50.000 euros al llarg de 2017. en total aquests divuit metges es van repartir 1,6 milions d’euros. dues terceres parts dels interessats estan involucrats en el tractament del càncer i, a més, el metge més ben pagat és membre de la comisión nacional de evaluación de medicamentos i de la european medical agency, un contrasentit coherent amb la cultura mercantilista prevalent a la medicina actual. així doncs, som testimonis d’una problemàtica sistèmica i global que va més enllà, sense negar-les, de les responsabilitats personals.


tradicionalment la investigació acadèmica mantenia als estats units una distància saludable amb la indústria, però aquest paradigma mèdicofinancer es va capgirar sota el reaganisme amb la llei promoguda pels senadors bayh i dole al 1980 que obrí les portes als investigadors i a les institucions acadèmiques a patentar les seves descobertes i llicenciar-les exclusivament a companyies farmacèutiques a canvi de *royalties*, àdhuc si la seva recerca era finançada amb diners públics. aquesta llei va permetre també que la indústria enrolés en les seves nòmines a líders d’opinió (*kol*, *key opinion leaders*) en qualitat de conferenciants globals, assessors científics o membres dels seus consells d’administració, de forma que els acadèmics es van involucrar plenament en els negocis de la indústria i les farmacèutiques en el disseny, anàlisi estadística i publicació dels assaigs clínics. com a efectes col·laterals, la llei va tenir, al meu parer i entre d’altres, un efecte deleteri sobre la programació de temes i conferenciants en congressos i reunions científiques.


a partir, doncs, dels anys 90, les oportunitats que brinda l’entorn de la recerca biomèdica per a la corrupció es multipliquen i en podem assenyalar unes quantes com ara: 1) aprofitar el finançament públic de la recerca per a l’enriquiment personal i de la institució; 2) convertir la universitat en un *hub* de negoci; 3) promocionar dins de la universitat o de la jerarquia hospitalària pel fet d’aconseguir contractes avantatjosos; 4) relegar les tasques i responsabilitats docents i clíniques en favor de la recerca lucrativa; 5) esbiaixar els articles de recerca acadèmica i suposadament independent, en favor de la indústria finançadora, ocultant efectes adversos i evitant l’anàlisi de cost-benefici; 6) influir directament sobre la redacció de guies clíniques i protocols afavorint productes industrials amb els quals existeix un conflicte d’interès; 7) patentar mètodes de recerca –és a dir, tècniques no comercials– promovent la competitivitat entre grups d’investigadors per damunt de la col·laboració i 8) normalitzar i generalitzar la relació crematística entre acadèmics i indústria.


les publicacions signades com a coautor per baselga podrien no haver estat redactades ni tan sols pel seu equip.
----------------------------------------------------------------------------------------------------------------


que el cas baselga s’hagi donat en l’entorn de l’oncologia no és casual. la pressió de les indústries que treballen en nous productes pel tractament del càncer és molt forta i ha tingut com a efecte col·lateral l’arribada d’oncòlegs a nivells de decisió importants en les institucions de recerca, les universitats, els hospitals i les comissions avaluadores de les innovacions sanitàries. tanmateix, l’impacte clínic de la inversió massiva en nous medicaments antineoplàstics és magre; el soroll mediàtic que l’acompanya, malauradament, és més escandalós que el que mostren les dades fredes. una recerca de lectura obligada per a clínics i gestors publicada al 2014 per experts independents del massachussetts institute of technology indagava sobre l’allargament de la vida que podia esperar-se dels setanta-un medicaments  antineoplàstics aprovats per a ús clínic entre 2002 i 2014 en tumors sòlids –és a dir, excloent leucèmies, limfomes i semblants–: uns escassos 2,5 mesos! (*jama otol head neck surg*2014;140:1225). a més, aquests nous fàrmacs havien estat comercialitzats als estats units a raó de més de 10.000 dòlars/mes. És a dir, que la seva relació cost-benefici és, simplement, ruïnosa.


en un editorial del *new york times* de 14 de setembre titulat «la transparència no ha impedit que les farmacèutiques continuïn corrompent la recerca mèdica», marcia angell, editora durant 20 anys del *new england journal of medicine*, es mostra molt crítica amb baselga i apunta dues mesures radicals per acabar amb les pràctiques fosques dels *lobbies*  medicofarmacèutics. segons angell «declarar els conflictes d’interessos és millor que no fer-ho però deixa en mans del lector jutjar si la publicació està esbiaixada, cosa per a la qual molts professionals no estan capacitats, especialment quan no s’inclouen al text dades comprometedores per a la indústria. per aquest motiu suggereixo que s’implementin dues mesures: primera, que els investigadors universitaris no acceptin pagaments de la indústria, per petits que siguin, i que les subvencions privades siguin incondicionals, és a dir, que no interfereixin en el desenvolupament i publicació dels assaigs clínics; i segona, que els investigadors i metges no acceptin regals de la indústria i es paguin ells mateixos l’assistència als congressos. s’ho poden permetre».


la col·laboració entre universitats i empreses ha estat enormement fèrtil i no tindria sentit regular-la exhaustivament fins al punt de paralitzar la recerca aplicada de qualitat.
-----------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------


tanmateix, estem lluny de trobar una solució definitiva als conflictes d’interessos. necessitem la indústria sanitària per a la producció i disseminació de fàrmacs i dispositius mèdics imprescindibles per a la praxi mèdica. no cal dir que la competitivitat industrial ha estat decisiva per al progrés de la medicina i de la cirurgia i per al desenvolupament de noves tecnologies i medicaments que ajuden a combatre la malaltia i el dolor. i la indústria no pot avançar si no rep informació solvent per part dels acadèmics que són, sobre el paper, els que millor poden copsar les necessitats no cobertes. la col·laboració entre universitats i empreses ha estat, doncs, enormement fèrtil i no tindria cap sentit regular-la exhaustivament fins al punt de paralitzar la recerca aplicada de qualitat.


el que cal és arribar a un *statu quo* pel qual es respecti per una banda la independència del coneixement acadèmic no esbiaixat i per l’altre el legítim dret als beneficis raonables d’una indústria que genera milions de llocs de treball i ha tingut un gran potencial per millorar la nostra esperança de vida i el nostre benestar. aquest nou *statu quo* implicaria el compromís dels acadèmics amb l’honestedat científica i la transparència.


cal assegurar que el producte del qual es demana una opinió d’expert cobreix una necessitat real.
-------------------------------------------------------------------------------------------------


al llarg de la meva vida professional he tingut relacions amb diverses indústries sanitàries i d’aquesta experiència em permeto treure’n algunes lliçons que poden orientar tots aquells investigadors que duen a terme una recerca amb potencial comercial. no descarto que àdhuc arribin a ser útils per legislar sobre aquesta espinosa qüestió. són aquestes:


1) no et vinculis financerament a llarg termini. no compris accions de l’empresa per a la qual treballes; no formis part de la seva nòmina; no acceptis retribucions periòdiques com a consultor. fes-te pagar per obra. si ets promotor d’una patent, no veig perquè no has de rebre *royalties* raonables però promou que altres col·legues diguin la seva sobre el teu invent.


2) col·labora amb la indústria només si es tracta d’un bon producte. no et facis còmplice d’una empresa dubtosa que tracta de promocionar un producte no menys dubtós: freqüentment paguen en espècies o suggereixen suborns. assegura’t que el producte del qual se’t demana una opinió d’expert cobreix una necessitat real i es troba avalat per estudis solvents abans de la seva introducció en la pràctica clínica.


3) que et vinguin a buscar. aquesta és la situació òptima. has realitzat una recerca interessant en el teu camp i la indústria se t’acosta perquè podria tenir o desenvolupar un producte adient per a allò que has descobert. la col·laboració en aquests casos promet ser fructífera i ambdues parts en sortiran beneficiades.


4) no t’allunyis de la pràctica clínica. la raó de ser de la indústria sanitària i de la recerca biomèdica és millorar la salut i prevenir les malalties, principalment aquelles que escurcen significativament els anys de vida. massa recerca es fa com a *modus vivendi*, és autoreferencial i ha perdut el contacte amb la realitat. si ets un investigador bàsic, procura assessorar-te bé amb un metge clínic competent. si ets metge practicant i alhora vols desenvolupar una carrera acadèmica afina l’observació a la capçalera dels pacients i, si és necessari, demana ajuda a un bon investigador de laboratori. compte amb les innovacions que et presenta la indústria que sovint no aporten avantatges sanitaris i, pitjor encara, poden ser causa de iatrogènia.


en resum, la col·laboració entre metges i empreses del món de la salut és aquí per quedar-se. el que cal és dur-la a terme amb honestedat per les dues parts, valorant acuradament el cost-benefici del que s’està fent i evitant el mercantilisme i els beneficis exagerats amb productes de futur dubtós.


44fb5ae5e60179d10622498b03287892
2020.10
politicaprosa.com
44fb5ae5e60179d10622498b03287892
vuit elucubracions audiovisuals de marla jacarilla
politicaprosa.com
2020.10
podria començar aquest text de moltes maneres. però només el puc començar d’una. podria dir la veritat. podria mentir. i mai ho sabríeu. em podria inventar una història. o explicar el que va succeir realment. tanmateix, el que faré en les línies que segueixen es parlar-vos de marla jacarilla i del que va passar un dimarts de febrer al cinema cooperatiu zumzeig, al barri de sants de barcelona.

vuit peces audiovisuals. vuit derives. vuit elucubracions. entre la veritat i la mentida: la ficció. entre la credulitat i l'escepticisme: la versemblança. entre la investigació i la frustració: l’afecte.

nascuda a alacant el 1980, marla jacarilla compagina la pràctica artística -performance, videoart i instal·lacions- amb la tasca d'escriptora i crítica cinematogràfica. així, busca nexes entre arts plàstiques, literatura i noves tecnologies a través de narracions fragmentades que l’espectador està convidat a recompondre. el seus treballs han estat mostrats en gran nombre de centres d’art contemporani, museus i festivals de cinema.

la vida seva vida no té res a veure amb witold gombrowicz, amb james joyce o ramón gómez de la serna. tampoc amb valle-inclán, beckett o bach. ni amb juan carlos de borbón o amb l'ambaixador rus andrei karlov. però tots ells són l’excusa perfecta per elaborar uns relats en primera persona plens d’artifici que des de la ironia es pregunten sobre la literatura que vindrà, sobre els processos de construcció de la narració o sobre la manera en que produïm, consumim, acumulem i manipulem les imatges. vídeo, text i música s’entrellacen per explicar històries que parlen de passats impossibles i futurs incerts. exercicis metareflexius convertits en diari de dubtes i obsessions que tracen ponts entre el jo i els altres, entre l’individu i la societat. la potència poètica del treball de jacarilla resideix en la seva capacitat per atrapar-nos en una voràgine de la que no podem escapar. són històries que parteixen de referents literaris per explorar les possibilitats dels mecanismes de creació literària hipertextuals i que necessiten la complicitat i implicació de l’espectador. obres crítiques i polisèmiques que li permeten esdevenir un altre, perquè, com deia rimbaud, *je suis un autre*.

aquell dimarts de febrer, tot va començar amb *la improbable veracitat de la història que estic narrant* (2013), vídeo de cinc minuts que pren com a punt de partida la vida de l'escriptor polonès witold gombrowicz per córrer en paral·lel a la biografia de jacarilla. joc d’emmirallaments que ens introdueix en la irresoluble paradoxa de dir que hom menteix. fotografies, anècdotes que evidencien que gombrowicz i jacarilla no tenen res en comú. o, potser no són tant diferents com l’autora ens vol fer pensar? l’espectador, entre la sospita i el desig de creure, no pot fer res més que deixar-se endur per la història.

comparar-se també amb joyce a *la cosina bastarda d’stephen dedalus*, tragicomèdia en cinc actes sobre la inexistent relació entre la infància de l’alter ego de l'escriptor i la de l'autora. unir artificiosament personatges que no han coincidit mai en l’espai ni en el temps per evidenciar la possibilitat de fer creïble la història tot i intuir-la impossible. «no es tracta d'establir una veritat (el qual és impossible) sinó de aproximar-se-li, de donar la impressió d'ella, i aquesta impressió serà més forta com més hàbil sigui el relat», que va dir el filòsof búlgar tzvetan todorov.

què en sabem de la vida de bach? diuen que s’enamorà de magdalena, la seva segona esposa, per la seva veu. i si, a més a més, hagués estat ella la compositora d’algunes una de les seves peces més conegudes? i si, en realitat, bach s’hagués quedat cec a causa de que durant la seva joventut és passà llargues nits copiant partitures a la llum d’una simple espelma? *26 variacions sobre la ínfima possibilitat* són vint-i-sis *fake news* sobre bach, vint-i-sis veritats a mitges, mentides, rumors, llegendes o qui sap si veritats de veritat. ens podríem veure temptats de cercar a google la veracitat o falacitat de les afirmacions que jacarilla va deixant caure. però no cal que contrarrestem la informació. com en una composició musical, el que interessa és el ritme, l’emoció, la força.

objectes inútils, lletjos, ridículs, obsolets que sovint acumulem de manera compulsiva. *manual d'instruccions per interpretar falses novel·les. extracte. capítol v: «les persones i les coses»* parteix de la *wunderkammer* de de la serna per investigar la relació afectiva, íntima i perdurable que establim amb aquestes «coses» que tenen molt més valor que el merament pecuniari. en aquest vídeo-assaig, realitat i ficció es creuen per crear una narrativa que deixa aflorar els nostres fetitxismes més particulars. el punt de partida són les *sis falses novel·les* de ramón gómez de la serna, una sèrie d'històries breus que va publicar el 1927. en aquest capítol, jacarilla ens descobreix un curiós personatge, l’artista ramon ruaix prat, que desvetlla un a un tots aquells objectes que són per a ell molt més que objectes. mentre mostra el seu petit museu sentimental no podem evitar sentir-nos identificats. qui no ha guardat curosament aquell regal que ens van fer o aquella relíquia que vam trobar perduda durant un viatge?

recent arribada a la capital alemanya, s’adona que la finestra del pis berlinès s’assembla sospitosament a un quadre flamenc. idees i relacions corren per la seva ment, estimulada pel nou canvi d’escenari. potser és hivern però igualment fa sol. jacarilla decideix sortir al carrer i adoptar l’actitud del turista «perfecte». a *si jo ho sabés* (2016) avança per la ciutat amb imperativa actitud feliç mentre en deixa constància a través de la seva canon 70d. visita el llocs més emblemàtics i alguns dels museus més importants. el recorregut automatitzat es converteix aviat en deriva situacionista de cinc hores que revela la inviabilitat de predir com serà la literatura del futur. la història-ficció permet qüestionar-nos sobre els presents que mai han esdevingut i els futurs que mai esdevindran. entre els referents més directes, trobem enrique vila-matas i georges perec. però també raymond carver, italo calvino, witold gombrowicz, aldous huxley, o milan kundera.

arribem a la cinquena elucubració, segurament la més brutal de totes elles. *apunts sobre una mise-en-scène com qualsevol altra* (2017), acostament iconoclasta metadiscursiu que presenta la brutalitat d’una mort violenta en l’asepsis del cub blanc, reflexiona sobre la manera en què es produeixen, circulen i finalment s’obliden les imatges a partir de l’enregistrament del magnicidi d’andrei karlov. el 19 de desembre de 2016, un policia turc va disparar a l’ambaixador rus durant la inauguració d’una mostra de fotografia. les imatges de l’assassinat, tant impecablement registrades que semblen extretes d’una pel·lícula de godard o chabrol, van córrer com la pólvora. segurament, tot i que en el seu moment ens va deixar en estat de xoc, la majoria ja hem oblidat l’escena.

de la mateixa manera, *gestos polítics, polítiques del gest* (2017) presenta un arxiu de gifs que repeteixen en *loop* els gestos d’alguns polítics. moviments, mirades, ganyotes i lapsus que buidats del contingut inicial es transformen en sàtira hipnòtica. l’artista es pregunta «però, per què ens obsessionen tant aquests gestos? què ens està comunicant el moviment d'una mà, la intensitat d'una mirada o una manera de caminar? pot existir un sentiment d'identificació en algun d'aquests gestos? o potser es tracta més aviat d'una necessitat de ridiculitzar l'altre? És l'estranyesa un factor important a tenir en compte? valorem de la mateixa manera els gestos quan pertanyen a personatges de l'esfera pública?»

a *evolució 1975-2017,* es succeeixen quaranta-dos discursos nadalencs del rei d’espanya. el 1975 joan carles de borbó va ser proclamat rei d'espanya. des de llavors, cada 24 de desembre, alguns canals de televisió nacionals i autonòmics retransmeteren el seu missatge. a partir de 2014, el seu fill prengué el relleu. en alguna de les intervencions televisives, el monarca emèrit va afirmar que «la modernidad no es una vaga expresión o una utopía sino algo que está al alcance de nuestras manos». no sé si creure’m-ho. tant se val, el que tinc clar és que les elucubracions visuals de marla jacarilla projectades al cinema zumzeig són el millor que he vist en temps.
5c6c5b42ab77963153f14b40f0cff59f
2020.10
politicaprosa.com
2f3331eb4502c158cc4c5888c9a84575
en el ventre de la llum
politicaprosa.com
2020.10
la sagrada família impacta en aquells que recorren el seu interior, com ho adverteix el filòsof rafael argullol, en quedar embriagats per la llum que envolta i envaeix el temple, per la capacitat d’esculpir una lluminositat senzilla i alhora sumptuosa. aquesta llum que embelleix tot el que toca. les seves formes orgàniques banyades per aquesta evocadora llum porten el visitant a una doble experiència: habitar la veritat d’antoni gaudí i traçar el camí cap a la fe. la celebració de formes i camins desborda els sentits i arriba a traçar un infinit continu entre el cel i la matèria.


l’obra d’antoni gaudí és alhora arquitectura i lectura. en la seva obra pesen més les paraules que les pedres. potser és aquesta la raó per la qual una única visita només provoca ansietat i torbació, al no ser possible arribar a captar els seus ensenyaments. És la visió d’un home convertida en visió universal. la força fascinant d’aquesta excepcional obra al servei de la fe catòlica resideix en el fet que commou igual creients i no creients. en un moment on tots els èxits humans se centren en l’àmbit de la ciència, aquí tenim un assoliment de l’esperit humà on continua present el misteri, l’indesxifrable i el místic per a expressar amb claredat la naturalesa humana més que la condició humana. 


el 2026, quan s’acabi la basílica de la sagrada família, la ciència haurà obert definitivament el camí per poder guarir qualsevol malaltia, fins i tot probablement el càncer; no obstant això l’home seguirà afectat davant el vertigen que li provoca el sentit de la vida i descobrir com viure amb plenitud. el remei que avui deixem en mans de la química i la neurobiologia serà insuficient per consolar homes i dones. la certesa que ha desplaçat tota incertesa tornarà a revelar-se trencada en veure’ns assetjats per les mateixes pors que van fer necessari l’esclat de la religió. les preguntes que seguim formulant-nos continuen necessitant respostes d’ordre espiritual. 


la plasmació de la fe en les parets de la sagrada família testimonia que es fa necessari un retorn als valors cristians, no per reduir el món a una explicació religiosa, sinó per poder abordar els grans reptes que tenen les societats modernes. el marc cultural que ens dóna la religió, i de forma especial el catolicisme, segueix sent vàlid per a comprendre la nostra realitat, ja que els motius que afligeixen el nostre ànim no són només producte d’allò material sinó de la substitució de l’experiència religiosa per una experiència d’èxits econòmics i socials. quan alcem a mirar el cos complex i vertical de la sagrada família ascendim cap a un pla emocional on la confusió de la vida es redueix a comprendre la nostra relació amb els espais que gaudí elabora per habitar i mostrar el vigor d’allò que no coneixem.


 
**fe, obstinació i principis**


pocs anys abans de culminar l’obra de la sagrada família veiem en la seva realització l’assoliment de l’immaterial, l’indeterminat, del que s’escapa a la raó pràctica. l’obra ha necessitat aplicar intel·ligència constructiva, gran quantitat de fons econòmics i molt esforç humà al servei d’una visió propera al desvari que ara adquireix tot el seu sentit. una obra, considerada inútil per alguns, s’ha convertit en imprescindible per comprendre l’abast de barcelona. la qüestió que planteja la realització de la sagrada família és considerar necessàries per a donar sentit a la identitat humana les realitzacions humanes d’esperit, el centre de gravetat està en les religions. la sagrada família és una realització rotunda que, tot i estar gairebé acabada, segueix convocant el somni d’habitar l’irrealitzable. en aquest sentit, cada nova visita a la basílica permet visualitzar les seves parts inacabades en ser completades per la imaginació. la reivindicació de la sagrada família, al marge dels valors arquitectònics tantes vegades discutits i l’encert o desencert de culminar l’obra inacabada de gaudí, és necessària perquè situa el món davant una fita que s’escapa al pragmatisme. 


no fa gaires dies, comentava a un grup de teòlegs que una de les fractures del catolicisme és la impossibilitat avui que un papa pogués encarregar una nova capella sixtina a un gran artista contemporani. la impossibilitat de fer-ho és producte d’haver situat una institució religiosa en els mateixos paràmetres que altres institucions públiques, on les propostes han de respondre a una sèrie de criteris que impedeixen la posada en marxa d’obres artístiques que escapin d’un consens social. sota aquesta òptica, la sagrada família avui no existiria. hauria quedat atrapada en debats circulars sobre l’oportunitat o no de realitzar-la. la seva culminació el 2026 també permet interrogar-nos sobre els límits que posen els estats a les realitzacions individuals o col·lectives que no promouen directament, les que no compten amb un ampli consens social.



la força fascinant d’aquesta obra excepcional al servei de la fe catòlica resideix en el fet que commou igual creients i no creients.
-------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------


l’assoliment de la sagrada família és que dos homes, gaudí i el llibreter josep maria bocabella van poder impulsar una obra gràcies a la contribució d’una sèrie de ciutadans anònims, malgrat no comptar amb el suport d’una part de la societat que no veia el projecte amb els mateixos ulls. gaudí va aconseguir el seu propòsit amb fe però també amb obstinació i principis. el seu gran èxit va consistir a deixar per al futur la realització d’un projecte que només podia realitzar-se si la societat barcelonina era capaç d’entendre que només acabant-la podria arribar a mostrar-se tot el significat d’una obra destinada a la fe. gaudí ho va veure: «no li és possible a una sola generació assolir tot el temple; deixem, doncs, una tan vigorosa mostra del nostre pas de manera que les generacions que vinguin sentin l’estímul de fer el mateix...» 


2fe9328704bbfc3d190650fde9ceb05a
montjuïc com a prioritat
politicaprosa.com
2020.10
mentre es continua discutint com, quan i qui definirà un projecte de govern metropolità capaç de posar en valor una de les majors àrees d’activitat econòmica, creativa i social d’europa, es comença a constatar que potser sigui l’àmbit cultural el que pugui arribar a impulsar-la i definir-la. un exemple que ajudarà a observar el potencial de la cultura com a factor clau per a l’impuls efectiu i no retòric de l’àrea metropolitana és el desenvolupament de la muntanya de montjuïc.


la muntanya de montjuïc, que pertany al terme municipal de barcelona, ​​porta diversos anys generant sinergies amb l’hospitalet de llobregat en relació a la fira de barcelona per utilitzar espais amb iniciatives com el sónar o el mobile world congress. la col·laboració entre els dos municipis projecta l’allargada ombra cultural de la muntanya de montjuïc sobre una àrea d’influència que transcendeix els termes municipals i s’inscriu en la idea de la cultura com a creadora d’espais d’intersecció geogràfica i vivencial.


si considerem la muntanya de montjuïc com una zona generadora d’interseccions, com a node capaç d’establir xarxes, veurem que és estratègica per a barcelona per quatre factors: 1. concentra una gran oferta cultural de gran qualitat i de gran valor estratègic per a la ciutat en unir tradició i contemporaneïtat;  2. la posada en marxa des del consorci de la zona franca de l’àrea de la marina del prat vermell amb el projecte barcelona talent districte per construir una gran zona d’habitatges destinats al talent i als joves; 3. la presa de consciència que montjuïc, amb més metres quadrats que el central park de nova york, permet unir un projecte de zona basat en la natura, la sostenibilitat i l’oferta cultural, com queda establert en el pla d’actuació per a la muntanya de montjuïc definit per l’ajuntament de barcelona i que es va obrir als ciutadans amb 229 propostes presentades; i 4. el seu enclavament geogràfic el converteix en expressió i punt de partida d’una concepció metropolitana que irradia valor, tant dins com fora de barcelona, ​​convertint-lo en una nova centralitat de la ciutat.


aquests quatre factors adquireixen tota la seva significació estratègica quan mirem les ofertes culturals que ens ofereix montjuïc, com són: el mnac, la fundació joan miró, el pavelló mies van der rohe, el caixaforum, el museu d’arqueologia de catalunya, el museu olímpic i de l’esport joan antoni samaranch, l’institut del teatre, el teatre lliure, el mercat de les flors, el palau sant jordi on es realitzen grans concerts musicals, la fira de barcelona, ​​el festival grec, el poble espanyol, l’espai de ferran adrià. aquesta immensa densitat cultural encaixa en un espai de gran valor simbòlic, en ser un dels pulmons naturals de barcelona. la suma de totes aquestes iniciatives planteja una pregunta a les institucions públiques: com aconseguir que aquesta oferta fragmentada es coordini per a treure’n el màxim profit per a la ciutat? la pregunta es  porta ja formulant tant des de l’ajuntament de barcelona com des de les mateixes institucions, com és el cas de la fundació miró, el mnac o la fira de barcelona, ​​però sense acabar de concretar la forma de passar de les idees a un pla d’acció.



 
**pavelló victòria eugènia**


ara es donen les condicions per desenvolupar un pla entre totes les institucions que permeti arribar al 2029, any previst per a celebrar els 100 anys de l’exposició universal de barcelona del 1929, que converteixi montjuïc en una àrea efectiva per al desenvolupament del patrimoni, la creació i el talent, que fixi les bases per consolidar una àrea creativa connectada al món, que doni suport al mnac per ampliar el seu projecte expositiu amb la incorporació del pavelló victòria eugènia de josep puig i cadafalch que ha estat reformat el 2018. aquest suport també s’ha de concretar amb més compromís econòmic per part de les administracions, millorant els accessos a montjuïc i la utilització de l’espai on cal més transport públic, més aparcaments, seguretat i millor transitabilitat quan plou. 


la fundació miró s’ha de convertir en símbol de la relació entre art, naturalesa i arquitectura, tres conceptes que sintetitzen els valors del segle xxi. s’ha d’afavorir el desenvolupament del caixaforum com a espai de connexió de tradició i modernitat, apostant per la seva enorme capacitat de generar públic. un plantejament integral de desenvolupament i potenciació de l’àrea cultural de montjuïc permetrà afrontar la necessària reforma del paral·lel i de sants. no hem d’oblidar que per montjuïc hi passen milions de visitants i, d’altra banda, hi ha els que gaudeixen del pulmó verd de barcelona corrent o passejant pels seus parcs. tot això implica definir quin montjuïc volem per a la dècada vinent.


el teatre lliure, el mercat de les flors, el festival grec i l’institut del teatre confirmen des de fa anys, amb les seves ofertes artístiques, que es podria treure més profit del seu treball per tal d’establir una àrea d’influència cultural més sostinguda en el temps i que redundi en la ciutat. el paper de la fira de barcelona hauria de veure en projectes com el sónar el paper definitori que representa com a moderador i impulsor de grans esdeveniments culturals que connecten barcelona amb l’hospitalet.


la muntanya montjuïc, que arriba als 185 metres d’altura, s’ha de plantejar com a projecte prioritari per a la barcelona dels deu anys vinents, generant una unió, via interseccions, d’àrees com sants, el paral·lel, el port de barcelona, ​​l’hospitalet de llobregat, el prat i la zona franca. montjuïc adquiriria una dimensió única, tant territorial com econòmica, social i cultural que podria ser la prova pilot per a afrontar altres projectes que posseeixen aquest valor basat en la seva capacitat potencial per a traçar connexions.


514ed6d2f196c2cf98a83fdcb642c06e
cultura i senectut
politicaprosa.com
2020.10
mentre el món avança cap a la simbòlica connexió 5g que permetrà gaudir amb el mòbil d’una connexió en temps real i cap a una evolució fascinant de la robòtica, la població a europa i concretament a espanya envelleix. la trobada entre els canvis tecnològics i el creixent envelliment de la població fan aflorar una sèrie d’interrogants: quin tipus de manifestacions culturals seran les dominants en territoris de demografia negativa? com afectarà l’envelliment de la població la forma d’establir la programació cultural?


són preguntes que incideixen en dos fenòmens a espanya: el primer, el saldo vegetatiu total (naixements menys defuncions), segons dades de l’ine i de l’eurostat, va ser de 371.260 l’any 1976, mentre que el 2018 va ser negatiu, de -30.772. i un segon aspecte, que incideix en el primer, és que la mitjana de vida d’un ciutadà a espanya és de 83,24 anys, un dels més alts d’europa. els dos aspectes assenyalen la diferència creixent i negativa entre naixements i defuncions; en algunes poblacions espanyoles, sobretot a galícia, es tendeix a una població amb més ancians que nens. actualment, la franja d’edat majoritària dels ciutadans espanyols està entre els 40 i els 44 anys, però les previsions per al 2056 són que la franja majoritària d’edat a espanya es concentri entre els 75 i els 79 anys. aquest fenomen incideix directament en l’evolució de les pautes de l’espectador en totes les disciplines artístiques, en la mesura que totes es veuran afectades per l’envelliment d’aquell que mira encara que sigui un natiu digital.


el desig d’aconseguir la immortalitat que han tingut totes les civilitzacions segueix sent un somni inabastable encara que alguns neurobiòlegs semblin disposats a contradir-ho; una de les apostes de la ciència és la prolongació de la vida fins a límits que un home o una dona del segle xix no haguessin pogut imaginar mai. l’assaig de javier mina *en busca de la inmortalidad* permet observar fins a quin punt l’obsessió per evitar la mort permetrà grans èxits científics per prolongar la vida encara que aquesta no sigui reconeixible.


es podria arribar a argumentar que la immortalitat seguirà captivant la imaginació dels éssers humans, que potser arribaran a aconseguir l’edat de matusalem, que va arribar a viure 969 anys segons la bíblia. tot i que aquesta possibilitat és encara llunyana, per a molts científics sembla poder ser assolible. la recerca de la immortalitat, d’aconseguir l’eterna joventut, xoca amb la manca de motivació per tenir fills. la taxa de fecunditat (nombre de fills per dona) ha passat de 2,77 fills el 1976 a 1,31 el 2018. aquest escenari preocupant no ha de ser ignorat pel sector de la cultura, per buscar una reorientació adequada de la seva política de captació de públics.


com es comporta aquesta població envellida? quines coses l’interessen? la problemàtica de la senectut, el fet inevitable d’envellir i la voluntat de dilatar i augmentar el temps de vida conformen un sector creixent de la població que, lluny dels prejudicis que el descriuen com un sector poc motivat, està compost per persones actives i compromeses amb allò que passa al seu voltant. aquestes persones, anomenades grans, ancians o vells, ja no viuen apartats del món.


avui ens trobem amb una doble militància de la gent gran: d’una banda, els que anhelen la joventut perduda, com en *la grande belleza* de sorrentino, que desitgen ser un dorian gray sense retrat; i d’una altra, els que s’han mobilitzat per les grans causes com el brexit o el *procés* a catalunya. les dues aspiracions no són incompatibles i porten la gent gran a lluitar en les dues direccions: contra el pas del temps, a través de l’exercici físic i la cura personal, i comprometent-se a rectificar els errors produïts en una mena d’activisme social.


 
**aliança entre joves i vells**


en l’assaig *la verdadera vida*, el filòsof francès alain badiou destaca que en els pròxims anys la gran força de combat contra el sistema serà l’aliança entre joves i vells, davant els ciutadans que tenen entre 40 i 50 anys que detenten el poder. badiou, un filòsof ancià de 82 anys, es veu a si mateix com un activista d’una causa per a la qual val la pena lluitar fins el final. tots dos aspectes, el desig de tenir cura del cos i el desig de contribuir al debat públic adverteixen de la creixent existència d’un envelliment amb energia, implicat, compromès, més atent a protegir el futur dels seus fills que a caure en la nostàlgia pel ja viscut. aquestes dues tendències permeten dibuixar i establir hipòtesis sobre algunes qüestions en l’àmbit cultural, que ha de començar a considerar quina és la millor estratègia per mantenir l’atenció i el compromís dels espectadors majoritaris, que seran homes i dones en edat avançada.


aspectes que s’associaven a la vellesa, com una tendència a la comoditat, la fidelitat, l’hàbit i la rutina, i tinguts en compte per atendre les seves demandes, comencen a transformar-se en sorpresa, canvi i implicació. es podria arribar a formular que, en els pròxims anys, l’espectador en la senectut voldrà coses noves, estimulants i que siguin capaces de despertar o mantenir viu el desig i el plaer. la gran quantitat de temps disponible d’aquesta franja de la societat hauria de portar a establir estratègies per incorporar el seu potencial de coneixement i fidelitat al teatre, la música o el cinema com a actius per motivar els més joves.


canviar la forma de veure la vellesa i l’envelliment és clau per afrontar el món de la cultura en els pròxims vint anys. el repte és orientar i motivar la gent gran cap a un decidit compromís en favor de les arts, dels creadors i promotors perquè donin suport i garanteixin l’enfortiment de les disciplines artístiques. la mirada tranquil·la, allunyada o absent que s’associava a la vellesa ha passat a convertir-se en una mirada inquieta, participativa i més activa que fa vint anys.


5be06ba0e4af6faba8f88f275b8cdde2
captar l’esperit del nostre temps
politicaprosa.com
2020.10
els alemanys per a designar l’esperit d’una època, el seu gest i tonalitat, la primera espurna d’un nou temps que comença, utilitzen el terme *zeitgeist*. el terme designa el naixement d’un nou temps que, després una espurna artística, intel·lectual, política o social, il·luminarà noves potencialitats que arrossegaran tot l’anterior cap a la seva desaparició. les potencialitats són la veritable essència d’una època i es mostren en forma d’idees, conceptes, corrents intel·lectuals que seran dominants durant un cert període de temps.


posem alguns exemples que permeten observar, passats uns anys, com il·lumina el caràcter d’una època: durant els anys 60, els joves es van apartar dels convencionalismes per canviar la seva relació amb la realitat i, amb això, la van modificar. a la fi dels 80, el món va veure com es derrocava del mur de berlín donant per acabat el comunisme i iniciant la definitiva consolidació de les democràcies liberals. el canvi, tan generacional com polític i tecnològic, va modificar els comportaments de la societat.


si el segle xix va ser el segle de l’acer, del carbó, del tèxtil, de la segona revolució industrial i de l’ideal del romanticisme i, el segle xx va estar marcat per la barbàrie de la guerra i les ideologies totalitàries, caldria preguntar-se: què caracteritza i quin gest defineix l’inici del segle xxi? m’atreveixo a indicar que el principal tret que avui mou el món ja no és la lluita pels recursos materials, sinó les idees.


l’esperit del segle xxi són les idees perquè avui qualsevol persona del món pot disposar dels mitjans per aconseguir que la seva idea arribi a tothom. ens trobem en un punt on l’immaterial regna com a única forma de fer créixer una economia i una societat fins al llindar d’una nova forma de progrés. avui les principals empreses que cotitzen en borsa són empreses nascudes d’una idea i no de l’explotació dels recursos de la terra. es podria arribar a plantejar que mentre que l’explotació de l’aigua, de l’electricitat o del gas no es converteixi conceptualment en una idea per sobre de ser considerades un producte, les companyies encarregades d’explotar aquests recursos caminaran inestables en la nova realitat social. el canvi de paradigma ens porta a establir que els països que tinguin una estratègia cultural per afavorir la circulació d’idees i la seva plasmació seran els més competitius i equilibrats.


si l’esperit del nostre temps, el factor disruptiu, està determinat per l’activació de les idees, la seva plasmació física, el seu abast social, cultural i, finalment, econòmic caldrà elaborar una estratègia geocultural. aquesta visió implica considerar que el territori/espai on es desenvolupen les idees és clau per a la seva adequada canalització. aquesta visió geocultural suposa interpretar la ciutat/lloc com a espai obert i cosmopolita que orienti la seva plasmació política, econòmica i cultural en la seva àrea d’influència.


 
**nodes creatius**


en el cas de barcelona, parlaríem de l’àrea metropolitana o de la gran barcelona. això implicaria reprendre la influència cultural del món mediterrani, hispànic i europeu que ha construït la ciutat, que institucions com l’institut de la mediterrània siguin tan centrals en la captació de talent dins i fora de catalunya com ho pot ser el cccb; s’ha d’impulsar un model de ciutat capaç d’afavorir la consolidació de nodes creatius com la densa oferta cultural de montjuic, el 22 @, la zona franca o el port de barcelona.


si observem amb detall l’oferta cultural de la muntanya de montjuic, on conflueixen espais com el mnac, caixaforum, la fundació miró, la fundació mies van der rohe o el mercat de les flors, veurem que aquesta és clau per esdevenir un espai òptim per al desenvolupament d’idees i per consolidar el seu impacte. la convergència en la gestió del caixaforum i cosmocaixa aniria en aquesta direcció, orientada a afavorir una via de diàleg entre ciència i art, tercera cultura, que pot permetre motivar noves àrees de creativitat i de coneixement/estímul per als ciutadans. en el cas de barcelona, ens trobem davant la situació de poder avançar en una ciutat generada per idees capaç de canalitzar-les per esborrar els seus límits geogràfics. tenir una visió geocultural és tan essencial per a les ciutats com ho és per als estats tenir una visió geoestratègica.


la pregunta que es formula nancy huston en el seu llibre *l’espècie fabuladora*, per a què serveix inventar històries quan la realitat és tan increïble? dibuixa a la perfecció el compromís del segle xxi de reivindicar la fabulació, la creació, l’experimentació i l’exploració per superar la realitat en què vivim. les idees, engendrades a tot el món, només necessiten una petita empenta, els diners, per canviar la nostra realitat.


comprendre el nostre temps en pensament és el camí per a advertir que mai com ara les idees mouen la realitat i són capaces de reformular-la. el filòsof johan huizinga ja ho va constatar quan va advertir que «el món va començar a conèixer per mitjà de la poesia». es podria formular que la raó que aplica la lògica basada en el fet que «això no es pot fer per ...», limitadora de l’experiència del possible, s’ha d’acollir ara a les idees més inversemblants per evitar ser desbancada.


99e33e8dc2b979e8b38b1ffc1a4cfe6e
cultura 5g
politicaprosa.com
2020.10
la irrupció del 5g com a assoliment tecnològic capaç de connectar el món en temps real tindrà un gran efecte en l’àmbit cultural, que veurà complert un dels seus somnis: poder generar espectacles que es puguin veure en temps real a tots els racons del món. poder viure en temps real un espectacle que s’està realitzant, per exemple, a los angeles, en qualsevol altre lloc del món, sigui tòquio, barcelona o qualsevol altra ciutat, amb un mínim i imperceptible desfasament de temps, és el principal èxit de la tecnologia 5g.


es tracta de superar l’experiència, en termes culturals, dels directes que avui podem veure a la televisió, al cinema o en suports mòbils 4g, per una connexió en la qual es pugui interactuar amb mobilitat sense problemes de saturació de la xarxa i incorporant-hi l’espectador. amb la tecnologia 5g s’aconsegueix millorar la latència, que implica reduir el temps dels retards temporals que es produeixen dins d’una xarxa.


companyies com vodafone asseguren que la seva xarxa 5g oferirà una latència inferior a 5 mil·lisegons. aquest ample de banda i xarxa és molt superior als actuals, fins a arribar a 100 vegades més quan s’hagi desenvolupat totalment. l’evolució tecnològica permetrà desplegar i augmentar l’obtenció de dades, ja que els sensors podran enviar dades en temps real que, al seu torn, poden ser interpretades per a prendre decisions, per exemple, en la gestió de les ciutats.


ha de facilitar la comunicació entre un gran nombre de persones que es trobin en una manifestació, sense que la xarxa se saturi. millorarà la qualitat d’imatge afavorint la capacitat de la telepresència i la realitat virtual. aquest canvi encara pot trigar a fer-se notar en les nostres vides, però permet refermar la idea que aviat hi haurà un projecte/programa cultural i d’efemèrides globals que podrem veure en qualsevol lloc del món. una realitat, el 5g, que creixerà amb les aplicacions verticals a la mobilitat, a la salut, al sector agropecuari, potenciant la robotització a les empreses i parcs industrials equipats amb xarxes «privades».


quan arribi al seu màxim desplegament, la tecnologia 5g plantejarà un nou paradigma al sector cultural, que afectarà les maneres i pautes del seu consum. tant des del punt de la creació, com de la producció, la difusió i la relació amb l’espectador.


 
**fer més en menys temps**


la cultura 5g podrà crear i produir espectacles a escala global per al seu consum en temps real, on el mòbil serà la pantalla principal. ara bé, el que realment implica és el triomf d’una cultura connectada a la velocitat, a la rapidesa, a la precisió i a l’exactitud. el sociòleg luciano concheiro, en el seu assaig *contra el temps, filosofia pràctica de l’instant (barcelona: anagrama, 2016)* ens adverteix que «les presses, vistes amb deteniment, són un imperatiu per incrementar la velocitat de les nostres accions, però també una exigència per executar cada vegada més accions en un lapsus temporal cada vegada menor». suposa fer més coses en menys temps o, expressat en termes de consum cultural, representa escalar fins al llindar on tota acció artística, es desenvolupi on es desenvolupi, pugui ser captada en temps real pels espectadors escampats per tots els racons de la terra.


un dels somnis de l’artista contemporani és poder mostrar el procés d’elaboració de les seves creacions com a part significant d’aquestes i, si és possible, fer-ho en l’instant mateix en què sorgeixen del seu cap per aterrar automàticament a la pantalla, el llenç, un full o en qualsevol mena de format. la cultura 5g fon elaboració, producció, obra i espectador en un tot que es comunica constantment i que genera informació. la creació, gràcies a la tecnologia 5g, és esbós, creació amb les seves rectificacions i errors, atzar, obra i diàleg constant amb l’espectador. És un continu i constant flux d’idees, emeses i rebudes, en el qual tot està en connexió en el precís instant en què s’està produint.


 
**el triomf de la imatge sobre la paraula**


la paradoxa que tanca aquesta dinàmica cultural, on tots som protagonistes que fan, diuen i comparteixen coses, és que ja només la immobilitat pot provocar sorpresa i perplexitat en l’espectador. És una paradoxa que permet entendre que la cultura desenvolupada amb la tecnologia 5g s’ha construït sobre unes bases de comunicació on la imatge ha triomfat sobre la paraula, el públic s’ha imposat al privat i l’experiència s’ha allunyat del coneixement.


la nova tecnologia podrà aplicar-se també a la mobilitat, la salut, la robotització i al sector agropecuari.
------------------------------------------------------------------------------------------------------------


la cultura de la tecnologia 5g s’ha construït eliminant els elements de mediació entre la creació i el públic, deixant al marge la tradició, el sentit crític, l’acadèmia i la formació del sensible.


la cultura 5g s’edificarà sobre pilars fonamentats en una observació rellevant que fa el filòsof george steiner en el seu assaig *en el castillo de barba azul, aproximación a un nuevo concepto de cultura (barcelona: gedisa, 2013)*, publicat el 1971: «És com si hagués prevalgut un violent instint d’esborrar-ho tot i renovar-ho tot, una mena d’amnèsia creativa». el que es troba en el substrat de la cultura 5g és la definitiva superació de les actituds de resistència contra l’immediat i efímer. només és apte el que es pot retransmetre, el que es pot compartir en una connexió perpètua on flueixen les dades en la mirada de l’espectador alhora que aquest, sense ser-ne conscient, es converteix en informació.


el repte al qual respon la tecnologia 5g es basa en alliberar el ciutadà/espectador/ executant del temps com a espera. farà que visquem la il·lusió, cada vegada més real, de pertànyer a un món global i connectat. la cultura 5g obrirà noves possibilitats per avançar un projecte que dibuixa en l’horitzó la consolidació de la realitat virtual, hologràfica, experiencial i immersiva a fi de comunicar el viscut com a material creatiu.


 
**nous reptes**


per a poder assolir tot el seu potencial, el desplegament de la tecnologia 5g necessita, com ho indiquen els experts, l’actualització de l’actual capa d’infraestructures (torres de telecomunicacions) dotant-la de connectivitat amb la fibra i, d’altra banda, realitzar un formidable esforç de «densificació» que comporta multiplicar el nombre d’equipaments desplegats a la trama urbana que implicarà una ocupació intensiva d’elements de l’espai urbà.


la cultura 5g fusiona elaboració, producció, obra i espectador en un tot que es comunica constantment i que genera informació.
------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------


serà necessari colonitzar l’espai públic per desenvolupar el seu potencial. És en definitiva, un aspecte determinant per sol·licitar la màxima col·laboració entre les institucions públiques i les empreses privades per aconseguir-ne la implantació efectiva, ja que aquelles ciutats que quedin fora d’aquest esforç quedaran desconnectades del món.


06cbe0ae87a603c7aafce2bddd6e870a
el ministeri de cultura a catalunya
politicaprosa.com
2020.10
en un acte que es va celebrar a barcelona amb motiu de la campanya electoral per a les municipals, l’actual ministre de cultura josé guirao, a l’espera de ser ratificat en el seu càrrec després de les eleccions generals, ha manifestat, davant d’un nodrit grup de responsables culturals de barcelona, el seu compromís per impulsar i enfortir la presència del paper de l’estat espanyol a catalunya. ho va fer amb el propòsit de significar que la presència del ministeri de cultura garantiria major capacitat d’acord de tots els actors polítics implicats en la governabilitat de les institucions culturals.


la seva visió es basa a considerar prioritari establir un pla d’actuació on es passi de les bones paraules a l’acció per donar resposta als problemes del sector de la cultura que, a catalunya i especialment a barcelona, s’han convertit en estructurals. més enllà del conflicte polític entre el govern de la generalitat i el govern espanyol, el seu compromís implica buscar vies d’entesa que deixin de banda el conflicte i se centrin a resoldre els dèficits en què es troben moltes de les nostres institucions culturals.


aquest plantejament és sensat i oportú, ja que es dóna en un moment en què bona part de les nostres institucions necessiten més col·laboració que competència institucional. les qüestions que catalunya podria establir com a prioritàries per a convertir el ministeri de cultura en un significatiu aliat institucional s’haurien de centrar en quatre plans: l’adequada governança de les institucions en les quals participa, com és el macba, establir un major compromís econòmic i de coordinació amb el mnac, el gran teatre del liceu o el palau de la música, definir un pla d’intercanvi de fons culturals entre l’estat i catalunya i buscar la manera de desencallar la llei de mecenatge, de manera que permeti captar més fons per al sector cultural i potenciar el paper de les empreses culturals catalanes a la resta d’espanya, europa i l’amèrica llatina.


la pèrdua del paper del ministeri de cultura a catalunya, no només es deu als problemes de comunicació i confiança plantejats des de l’inici del *procés* català amb les institucions espanyoles, sinó també a la pèrdua de pes polític del ministeri de cultura en els diferents governs del pp, que ha anat en detriment d’una mirada cultural de la construcció política d’espanya i del seu pressupost. la victòria del psoe en les eleccions generals li permetrà governar espanya de manera estable durant els pròxims quatre anys i és una excel·lent oportunitat per revertir el pes del ministeri de cultura a catalunya. per a això, es fa imprescindible deixar al marge la cultura de la conjuntura política que implica exigir, per al bé del sector cultural, una eficaç entesa entre la conselleria de cultura, l’ajuntament de barcelona i el ministeri de cultura.


la situació de crisi econòmica que arrosseguen moltes de les nostres institucions culturals des de la crisi econòmica del 2008 s’ha convertit en un model de gestió que ha anat en detriment dels seus projectes artístics. institucions com la fundació miró, el macba, el mnac i el gran teatre del liceu es veuen sotmeses a destinar tots els esforços a quadrar els seus balanços econòmics amb poc marge per estendre els seus projectes creatius més enllà del dia a dia. aquest esforç tensa el govern de les institucions i fa imprescindible reformar aspectes de governança que permetin garantir major agilitat i seguretat d’execució dels acords.


 
**la biblioteca provincial de barcelona**


la positiva idea que el ministeri de cultura entri a les institucions, com es pretén en el cas del mercat de la flors, s’hauria d’haver planejat des d’una nova forma de col·laboració que suposés un canvi significatiu en les altres institucions on ja té presència. la proposta per ser motor de la posada en marxa de la nova biblioteca provincial de barcelona amb un pla modernitzador del seu pla d’activitats, més enllà dels llibres, té molt sentit si s’aprofita l’ocasió per tancar altres debats de caràcter econòmic que segueixen pendents en altres institucions culturals. es tractaria de consolidar la presència del ministeri de cultura a catalunya sobre la base de realitzar un pla integral d’actuació a deu anys que busqués de forma honesta, decidida i possible, arribar a escometre objectius, consensuats amb totes les administracions, orientats a cobrir exigències culturals i allunyats de la contesa política.


la pròxima legislatura, marcada per l’objectiu d’aconseguir més estabilitat i més compromís per establir el diàleg amb la societat catalana, és una excel·lent oportunitat per indicar que catalunya pretén caminar cap a la resolució dels reptes que tenim pendents en el nostre edifici cultural. si l’estat pensa en termes geoculturals observarà que l’aposta de madrid ha estat consolidada, mentre que l’aposta de barcelona encara s’ha d’afrontar per donar equilibri i densitat al sector cultural espanyol.


És un bon moment per posar en marxa un pla d’inversions a catalunya que redundi en benefici d’un sector que no ha parat de créixer i que necessita ser entès com a estratègic per poder desplegar tot el potencial que pot oferir a catalunya i donar sentit a l’espanya que descrivia baltasar gracián amb la seva significativa visió en denominar espanya com a «nacions d’espanya» (el criticón, ii, iii). la realitat política espanyola actual requereix no demorar gaire més la implicació definitiva del ministeri de cultura a catalunya.


a6948d14bbe4b8c019a5e6d7293fe832
immersió amb i sense vincent van gogh
politicaprosa.com
2020.10
l’arribada del tren a l’estació dels germans lumière a principis del segle xx va generar un gran impacte en els espectadors que s’acostaren a veure el breu però intens film; uns van quedar sorpresos i altres es van espantar, però ningún no va restar indiferent. donada l’enginyosa posició del pla que intensificava la idea que el tren s’acostava davant dels nostres ulls, semblava realitat encara que la imatge no tingués so. els espantats van veure més que els sorpresos, ja que van viure una experiència, una mena d’immersió tan real i prodigiosa, que les seves ments van quedar atrapades en la imatge d’un tren que es dirigia cap a ells.


en aquella època el cinema anava de ciutat en ciutat, com els firaires del circ; eren petites carpes destinades a veure fragments de la realitat amb el propòsit de demostrar que era possible la creació d’imatge en moviment i projectar el fantàstic. més d’un segle després, tornem a les carpes, als teatres i a espais habilitats per portar el públic a viure una experiència molt similar a la del tren que es dirigeix cap a nosaltres: reviure la vida tràgica de vincent van gogh a través de les seves obres, les seves cartes a theo i altres textos.


un segle després, el tren torna a arribar a l’estació, aquest cop per mostrar el poder de les imatges convertides en parets/pantalles, en quadres vivents, en obres interactives, o en escenaris per a realitzar *selfies*. l’exposició o acció visual promoguda pel van gogh museum d’amsterdam amb el títol *meet vicent van gogh* per donar a conèixer l’univers del pintor holandès ens permet endinsar-nos en una nova fórmula d’apropar-nos a la seva vida i la seva obra. una proposta més modesta que la que es va poder veure a madrid o a parís, més completa i millor definida com a experiència interactiva i immersiva. més enllà de les crítiques que es poden fer a l’exposició, en ser molt limitada, òbvia i, fins a cert punt, banal des del punt de vista artístic i formatiu, és suggeridor veure la manera en què s’utilitza la tecnologia audiovisual com a nova forma d’enfrontar-nos a l’obra d’un artista.


 


[caption id="attachment\_5455" align="aligncenter" width="1600"]![](https://www.politicaprosa.com/wp-content/uploads/2019/06/pp_-2-exposicio-per-l-article-de-felix-riera.jpg) imatge de l’exposició sobre vincent van gogh a barcelona.[/caption]


 
**ambaixada cultural**


el que s’ha pogut veure a barcelona durant aquests últims mesos amb l’exposició sobre vincent van gogh, en la citada línea, torna a situar l’espectador davant l’arribada d’un nou tren a l’estació; en aquesta ocasió, el tren no provoca por o sorpresa sinó que, des del primer minut del recorregut, que dura aproximadament una hora, l’espectador ja forma part del relat expositiu. l’espectador avança sabent per endavant que el protagonista acabarà sent ell mateix. l’exposició té com a objectiu estimular l’atenció del públic, mitjançant la interacció i el joc, per donar a conèixer l’obra i l’atzarosa i tràgica vida de l’artista. la gran aportació d’aquest format expositiu audiovisual és la seva capacitat de convertir-se en ambaixador de l’obra de van gogh i motivar l’espectador, si algun dia viatja a amsterdam, a visitar el seu museu.


serveix també per aconseguir més recursos per al museu, ja que l’èxit del format permet difondre una obra, l’activitat del museu, però també aconsegueix ingressos a través de la venda d’entrades, begudes i objectes relacionats amb l’univers van gogh. el dia en què vaig assistir a l’experiència immersiva en l’obra i vida de vincent van gogh es generaven grans cues per entrar. el preu de l’entrada per als adults era de 14 euros per una hora d’experiència. la proposta aprofundeix en un fet clau: portar tota una família a viure un espectacle en el qual els més joves es veuran arrossegats pel poder de les pantalles, efectes especials i decorats per interactuar-hi jugant.


el nou format expositiu permet divulgar el patrimoni cultural d’un país evitant els alts costos d’assegurar les obres originals.
--------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------


l’exposició permet indicar que ha irromput un nou format que situa la difusió de l’art a cavall entre un espectacle gairebé circense, el més difícil encara aplicat a la tecnologia, i una experiència propera al museu de la ciència de barcelona, en aquest cas aplicada a l’art, basada a estimular els sentits: tocar, sentir, veure i compartir. estem, doncs, davant la possibilitat de divulgar el patrimoni cultural d’un país a través d’un format que no requereix els alts costos d’assegurar les obres originals, ni grans formats expositius i que, a més, és fàcil fer girar en ciutats de qualsevol país del món. es podria dir que l’exposició de vicent van gogh obre la idea d’una ambaixada cultural que pot ajudar a entendre l’obra d’un gran artista, aproximar-la al gran públic, però també mostrar el potencial d’una ciutat o país a través d’aquest tipus d’espectacles expositius.


mai una cultura no ha tingut tantes ganes de veure-ho tot i mai no ha estat tan incapaç de mirar, com diu rafael argullol.
--------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------


seran molts els qui vegin aquest tipus d’experiències visuals en carpes ambulants com una banalització d’allò que pretenen mostrar i interpretar; uns altres, fins i tot, ho consideraran una aberració que ha de ser limitada. en tots dos casos, el que s’ha de tenir en compte és que l’espectador del segle xxi, a diferència de l’espectador del segle xx, vol sentir-se dins del tren que arriba a l’estació, i no esperar assegut que arribi. aquest canvi d’actitud obeeix a una paradoxa que adverteix el filòsof rafael argullol, basada en el fet que mai una cultura no ha tingut tantes ganes de veure-ho tot i, no obstant això, mai no ha estat tan incapaç de mirar, de concentrar-se en alguna cosa precisa.


l’entusiasme que suscita aquest format desperta en els espectadors el desig de creuar a l’altra banda del mirall, com alícia, per a viure dins d’un somni/joc. aquesta forma d’enfrontar-se a l’art i als seus protagonistes determinarà la manera de veure i consumir moltes manifestacions artístiques. representa una nova manera d’endinsar-se en l’art, generant en els espectadors la sensació de passejar per la tràgica vida de vincent van gogh, pintar amb els seus colors, habitar la seva casa, conèixer com compartia instants amb els seus amics i fer-se *selfies* amb la família per després poder mostrar-ne a les xarxes l’experiència.


tot just a l’entrada, uns grans cartells et conviden a participar en tot, assenyalant que està permès fotografiar-ho tot, tocar-ho tot. l’exposició del van gogh museum d’amsterdam aventura que no trigarem gaire a veure com alguna de les nostres institucions culturals produeix un espectacle com a eina per difondre el seu patrimoni pel món, ja que la iniciativa suposa més ingressos, més difusió, més coneixement a favor del projecte cultural que pretengui desplegar. en els pròxims anys, la necessitat de situar els museus com a competidors globals per captar més visitants a les ciutats obligarà a entendre el seu projecte com a marca oberta a desplegar-se en tota mena de formats, tant físics com digitals. la proposta del van gogh museum sembla enunciar futures produccions sobre l’univers inacabable d’artistes com dalí, miró, picasso o gaudí.


17e76c31c5a5f8aa2d9570801c09b8b7
darrere la cultura
politicaprosa.com
2020.10
a la fi del segle xix les grans ciutats del món, com parís o londres, començaven a ser il·luminades per llums elèctrics o espelmes yáblochkov, convertint la foscor tancada dels carrers en espais dominats per ombres que es movien. va resultar un avenç tecnològic irresistible i imbatible. ningú no podia sostreure’s a l’emoció de poder anar a comprar, en caure el dia, als *grands magasins du louvre* sense por a ensopegar. no obstant això, darrere l’innegable èxit que va suposar aquest avenç tecnològic tan beneficiós per a la societat, s’hi amagava una alteració de la cultura que avui hem culminat en advertir, i fins i tot celebrar, que a les ciutats sigui ja impossible distingir la nit del dia. una qüestió en la qual molt pocs van reparar és que, amb l’electricitat i la victòria de la llum sobre la foscor, s’alteraven aspectes molt importants de la cultura.


el que es produiria, i s’ha culminat al segle xxi, és que aspectes culturals com la transfiguració, el misteri, el crim, el fulgor, l’èxtasi, la passió, la confidència o l’ocultació es veurien debilitats en perdre la protecció que envolta la foscor. es podria arribar a plantejar que la raó del desmesurat entusiasme per obtenir dades de tot es deu més a la cultura construïda per les conseqüències de l’avenç en l’electricitat, que ens ha convertit en addictes a voler saber què passa en la foscor, que pels avenços tecnològics en el camp de l’electrònica.


 
**victòria del dia sobre la nit**


molt probablement, la nostra fe en l’exactitud i la precisió són el resultat natural d’haver deixat d’habitar un món dominat per la foscor. la victòria del dia sobre la nit, o la pèrdua de la nit com a espai cultural, té major conseqüència en la nostra vida que els efectes de les noves xarxes socials on la noció del dia i la nit han desaparegut. l’apoteosi del dia sobre la nit va arribar el dia en què l’antic *drugstore* de l’avinguda charles de gaulle de parís va deixar de ser freqüentat per la gent que deambulava a les nits de parís per a ser habitat per aquells que matinaven per anar a treballar a l’oficina. observar aquest canvi en la nostra societat permet advertir que ens apropem a una cultura cada vegada més predictible, menys irreverent i menys tolerant.


si la victòria del dia sobre la nit estableix canvis profunds en les maneres i pautes de la cultura, no ho és menys l’adveniment, després de molts *happenings*, de l’espectador protagonista, l’espectador executant, l’espectador usuari o l’espectador creador. l’espectador emancipat de la seva butaca i tan partícip de l’escenari com el dramaturg o l’actor, és un altre signe inconfusible que la nostra cultura avança de la contemplació a la interactuació. la venda de caixes d’experiències culinàries, de *coach*, d’esports o de cultura, els viatges planificats fins a l’extrem de planificar les emocions, la cada vegada major participació del públic a l’hora de definir l’oferta fins a l’extrem d’imposar els seus gustos o la utilització de les xarxes socials com a prescriptores, entre altres exemples, han suposat una transformació que té el seu origen en la necessitat de l’art de situar l’espectador com a objecte de creació o com a provocador de creacions, però també de la tecnologia i el poder de control del comandament a distància per assenyalar i decidir el que veu.


la pèrdua de noció de frontera de la nit amb el dia es produeix de la mateixa manera en la pèrdua de distància entre la butaca i l’escenari. l’espectador ha estat despertat definitivament i observa la caixa escènica com un espai propi. en l’àmbit cultural, com en el mite de la caverna de plató, les creences han estat derrotades per la raó, despertant. l’espectador s’ha alliberat de les cadenes que l’obligaven a mirar cap a l’escenari sense poder-se moure. un cop alliberat, l’espectador que interpretava com a veritat les ombres projectades a la cova, ara només és capaç de veure un escenari buit. el preu de conèixer per un breu període de temps l’experiència d’actuar, ja que avui tot espectador, tard o d’hora, arribarà a actuar a l’escenari, és perdre la idea de l’escenari com a lloc on es revelen veritats. És més fort el desig d’actuar que el d’escoltar.


la nostra fe en l’exactitud i la precisió és el resultat natural d’haver deixat d’habitar un món dominat per la foscor.
-----------------------------------------------------------------------------------------------------------------------


si convidem els ciutadans a triar entre el plaer o la felicitat, la majoria optaran per la felicitat, sense adonar-se que la seva resposta està condicionada a veure el plaer com un obstacle per avançar cap a la felicitat. assolir el plaer íntim desvia les persones del camí per trobar la felicitat, segons ho testimonia la religió, però també ho fa una certa visió política controlant sobre com i de quina manera obtenim el plaer. mirem on mirem, aconseguim veure que tot allò que se’ns proposa des de molts àmbits de la cultura és assolir el plaer en grup, compartint l’experiència, deixant-ne rastre en comentaris i fotografies. tot plaer privat, inconfessable i íntim és sospitós i evita que siguem feliços.


la condemna del plaer individual a favor d’un plaer col·lectiu esborra la frontera, com hem vist, entre el dia i la nit, entre la butaca i l’escenari, entre el jo i el nosaltres. socialment, se celebra un somriure fingit en grup i es jutjaria, si fos audible, una riallada en la més absoluta solitud per a riure’s del món. el «nosaltres» ho absorbeix tot, anul·la la singularitat, fins a l’extrem que els instants de plaer que avui el món s’obsequia són duplicats, són còpies dels plaers que han viscut uns altres. reconeixem a l’instant la felicitat, per molt difusa i imprecisa que sigui, mentre que no arribem a conèixer la dimensió del plaer per por de no poder-lo compartir, per por que denunciï el que realment desitgem i som.


És més fort el desig d’actuar que el d’escoltar.
------------------------------------------------


la pèrdua de noció de les fronteres que separen el públic del privat, de la distància entre el reconeixement i el coneixement, entre les creences i l’ús de la raó, entre el dia i la nit, entre la butaca i l’escenari o entre el «jo» i el «nosaltres» ens adverteix del perill que comporta que les nostres actituds per a viure en la nit es perdin, que provoquem un dia perpetu, on els espectadors són actors i directors i on els plaers íntims s’extingeixin prioritzant una felicitat expansiva, eufòrica i grupal on ningú estarà disposat a perdre’s sol en la foscor.


5f682efd3507fbb2b1f0b012aaba92b5
barcelona té qui la fabuli
politicaprosa.com
2020.10
una de les principals raons per les quals les ciutats sucumbeixen a les seves pors és que aquestes apaguen la capacitat dels seus habitants i líders polítics de fabular sobre elles. en el seu llibre *les ciutats invisibles*, Ítalo calvino ens parla de les ciutats contínues, les ciutats amagades, les ciutats subtils, les ciutats i el cel, les ciutats i el desig, les ciutats i el nom, les ciutats i la memòria, les ciutats i els intercanvis, les ciutats i els morts, les ciutats i els ulls, i les ciutats i els signes. calvino fabula sobre una ciutat invisible però més real i contemporània que moltes ciutats visibles que jeuen sotmeses al mal de la inacció. fa massa temps que la ciutat de barcelona ha quedat en mans d’aquells que, més que fabular sobre el seu futur, han volgut apropiar-se’n per defensar causes que la subordinen a altres objectius com l’independentisme, el populisme o a batalles intranscendents entre partits.


sense fabular, la ciutat va progressivament diluint-se fins a convertir-se en un lloc valorat en metres quadrats quan haurien d’emergir les seves ànsies per abordar els metres pensats. el metre pensat és aquell capaç de compatibilitzar desenvolupament amb idees per a viure millor. la necessitat de fabular barcelona, que durant un llarg període de temps havia quedat a mercè de la crítica per la crítica, sembla per fi represa gràcies a una sèrie de llibres-propostes que tornen a traçar una atmosfera de superació de la falta de relat sobre la ciutat i els seus ciutadans.


llibres com *una proposta per a barcelona* del candidat a l’alcaldia jordi graupera, resultat de la conferència impartida al teatre victòria per presentar el seu projecte de ciutat, *barcelona, vuelvo a casa* del candidat manuel valls, *alerta barcelona, adiós a la ciudad complaciente* del periodista i escriptor miquel molina, *imaginem barcelona* del candidat del psc jaume collboni, amb edició a càrrec de xavier marcè –el llibre es centra en una sèrie de converses entre collboni i frederic amat, lourdes suárez o santi vila–, *barcelonismes*, de l’escriptor xavier bru de sala, *barcelona-madrid, decadencia y auge*, del periodista i escriptor josep m. martí font, i *els barcelonins (i les barcelonines)* del periodista, escriptor i director de la vanguardia, màrius carol, permeten advertir que barcelona ha passat de ser desatesa a ser desitjada per molts.


cadascun dels autors, alguns candidats a l’alcaldia de barcelona, permeten elaborar un ampli espectre de mirades sobre la ciutat, diferents barcelones, seguint la metodologia de calvino; podem trobar la barcelona-1 d’octubre de graupera, la barcelona reconnectada de miquel molina, la barcelona-europa de manuel valls, la barcelona dialogant de jaume collboni, la barcelona de les grans reformes de xavier bru de sala, la barcelona en decadència de josep m. martí font o la barcelona del *flâneur* de màrius carol. la suma de totes les propostes permet constatar tres projectes per a la ciutat: la ciutat independentista d’esquena, i contra, espanya, la ciutat global i la ciutat recuperada. jordi graupera anhela per als barcelonins una ciutat que s’alci contra tot allò que debiliti la seva proposta de ser capital de catalunya. manuel valls reclama una ciutat global capaç d’afrontar els reptes mirant cap el món i sent-ne partícip. jaume collboni busca una ciutat en forma de diàleg permanent.


si els tres polítics construeixen en els seus llibres una mena de programa de màxims per a la ciutat, les propostes de miquel molina, xavier bru de sala, josep m. martí font i màrius carol mostren que l’objectiu no és tant canviar barcelona sinó entendre-la. aquesta aproximació està més centrada en les raons per les quals la ciutat ha perdut part del seu impuls que a mostrar camins únics i clars. miquel molina ens permet observar-la com una ciutat que ha quedat abstreta en la seva grandesa passada però que disposa de suficients actius per reconnectar la ciutat a la seva potència màxima.


el factor de transformació o reconnexió és principalment la cultura. el seu assaig, situa el lector davant d’una ciutat sotmesa a tasques que no li corresponen, com la de liderar les ciutats independentistes, al mateix temps que planteja una sèrie de reptes que la ciutat podria potenciar com la creativitat i el talent.


cadascun dels autors, alguns candidats a l’alcaldia, permeten elaborar un ampli espectre de mirades sobre la ciutat.
--------------------------------------------------------------------------------------------------------------------


xavier bru de sala planteja amb encert que el pitjor mal que assola la ciutat és l’antibarcelonisme que alguns han convertit en bandera per fer-se seva la ciutat. indica la importància d’advertir que la cultura de ciutat de barcelona és l’«horitzontalitat» de la societat enfront de la «verticalitat» de l’estat. la seva visió recupera, des de la tradició, la capacitat de la societat civil per canviar la sort de la ciutat; una interpretació a favor de la «grandesa» de barcelona.


en el seu assaig, josep m. martí font mostra que la decadència de barcelona no rau en la seva actual fortalesa com a ciutat sinó en la falta d’un projecte, com té madrid, basat en un creixement sense contraccions operatives. adverteix que la megalòpoli madrid es desplega sense oposició política, mentre que la «gran barcelona» xoca una vegada i una altra amb la politització que impedeix una posada en marxa efectiva.


màrius carol ens ofereix l’única lectura en la qual el protagonista són els barcelonins i les barcelonines que, contràriament al que es pensa, cal definir-los en la seva complexitat i no en un simple binarisme de blanc i negre. la seva mirada de *flâneur* permet al lector advertir que el que està en joc en les pròximes eleccions és com volen viure els barcelonins que aspiren al fet que la ciutat no els resti allò que ells han aconseguit. És una mirada a escala humana en la qual el lector, encara més si és barceloní, no deixarà de veure’s representat.


són set llibres que permeten tornar a fabular sobre els possibles futurs de barcelona. tots ells assenyalen que la ciutat de barcelona serà la protagonista de les pròximes eleccions. un recorregut sobre grans postulats a favor d’una ciutat orientada al futur i capaç d’assumir la crítica, en la mesura que aquesta obeeixi una causa determinant: fer la millor ciutat del món. aquesta sèrie de propostes, anàlisis i crítiques, i tenint en compte els últims sondejos on ningú no sembla aconseguir un majoria àmplia per governar la ciutat, permet tenir l’esperança que, després de les eleccions, tots els candidats i candidates podran repensar barcelona abans de començar a edificar la nova barcelona que tots prometen.


474c3cfff0775c1c347acc916f7ca781
els artistes en l’era del nacionalpopulisme
politicaprosa.com
2020.10
des que vaig anar a veure l’excel·lent exposició sobre la figura artística de guinovart amb el títol *la realitat transformada* comissariada per llucià homs a la fundació vila casas, m’assetja la imatge d’una de les seves obres on es pot veure una baldufa. la peça en si mateixa no hauria d’haver accionat altre ressort que el de vincular la imatge a la infància o les botigues de joguines que segueixen apostant per joguines del passat; no obstant això em va fer pensar en la figura dels artistes que es veuen llançats com a baldufes sobre els reptes de la seva època sense que tinguin temps d’advertir què o qui els ha provocat.


la baldufa com a metàfora d’un temps on ningú, ni tan sols els artistes, escapen al dubte d’estar sent utilitzats/llançats per causes polítiques, per la fúria dels pobles o per la seva pròpia decisió. en l’exposició de guinovart es podia contemplar una sorprenent i torbadora obra de fusta amb el títol *cap de franco* realitzada el 1960. en el seu costat frontal s’hi observa/fantasieja un bust que recorda un lloro a punt de parlar, amb el seu bec obert com una tenalla, i, al mateix temps, el cap de franco és perfectament recognoscible; però és en la part del darrere on la peça adquireix tota la força de l’artista que busca ser impulsat/llançat per allò que veu en la societat i no per com la societat adormida del franquisme es mirava a si mateixa.


quan se’ns exigeix deixar l’equidistància ens hem de plantejar quina postura hem d’adoptar davant d’un món de blancs i negres.
------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------


el torbador de l’obra és que guinovart no fa la cara de franco sinó el seu propi cap, que és molt diferent, mentre que en la part posterior habiten rostres, fragments trets de diaris en blanc; són rostres de treballadors, estudiants, el paisatge rural o un jove que sembla voler dir alguna cosa però no el podem escoltar. la pregunta a la qual no he pogut resistir-me a contestar des que vaig veure l’exposició és ¿quin cap de franco estan creant els artistes en ple desenvolupament del nacionalpopulisme a espanya i a europa?


el paper dels artistes en l’edat mitjana era orientar el seu talent a favor dels preceptes de l’església i l’estat. es podria dir que eren artistes *orgànics**,* ja que sortir de les indicacions de l’església o l’estat els suposava ser titllats d’heretges. alguna cosa semblant passa avui en la discussió política a espanya marcada per la lluita entre l’espanya liberal i l’espanya nacionalpopulista, on les xarxes socials marquen l’heretge, el traïdor.


la revolució francesa marcarà un nou impuls en la relació entre els artistes i el seu temps deixant clar que participaven en la difusió d’unes idees sobretot perquè hi creien. la *peinture d’histoire* anunciarà en l’obra *la mort de marat* realitzada per jacques-louis david el 1792 la futura política del totalitarisme, com bé va destacar félix de azúa. i serà el segle xx de les dues guerres mundials, la revolució russa, la guerra civil espanyola, els processos de descolonització d’indoxina o algèria o la guerra de blocs a corea o al vietnam on els artistes seran llançats a l’arena de l’opinió pública per posicionar-se i mostrar el seu suport o la seva repulsa.


 


[caption id="attachment\_4126" align="aligncenter" width="1450"]![](https://www.politicaprosa.com/wp-content/uploads/2019/04/pp_-obra-de-josep-guinovart-el-trompo-josep-guinovart-fundació-vila-casas.jpg) obra el trompo de josep guinovart exposada a la sala volart de la fundació vila casas.[/caption]


 
l’artista convertit en actor polític, jutge moral, delator, col·laborador, resistent, anunciador i propagador.


en el seu llibre *la responsabilitat de l’artista* jean clair adverteix com «de l’antic egipte al segon imperi, se l’ha utilitzat per afirmar l’estat i il·lustrar-lo» i es pregunta, com ha reaccionat l’artista als grans conflictes que l’han ensangonat? la pregunta segueix vigent. en un moment polític i social on se’ns exigeix deixar l’equidistància per inclinar-nos a favor d’uns i contra els altres, ens hem de plantejar quina postura hem d’adoptar davant d’un món de blancs i negres.


l’avenç a europa del nacionalpopulisme s’ha basat a plantejar el retorn de l’autoritarisme des de la democràcia servint-se’n per tornar a plantejar una societat aïllada, enrocada rere la fortalesa, que impedeixi l’arribada dels bàrbars amb fortes polítiques antimigratòries, amb el retorn de les fronteres, l’ordre i el redescobriment de la pàtria com a últim bastió per salvar la identitat individual i col·lectiva. el discurs populista obliga a plantejar de nou quin és el paper dels artistes. la pregunta clau a plantejar és: hi ha alguna cosa a dir sobre els artistes davant l’ascens del nacionalpopulisme? en formular-la, s’obre davant nostre un seguit de consideracions que ens acosten a la forta *descapitalització* del valor de l’art com a factor de comprensió de la realitat en la societat.


al segle xx els artistes baixen a l’arena de l’opinió pública per posicionar-se políticament.
---------------------------------------------------------------------------------------------


de la mateixa manera que els artistes, des de marcel duchamp, han anat creant un llenguatge cada vegada més secret i inaudible per als espectadors, la societat ha prescindit d’ells per defensar els seus interessos i valors. la qüestió que es reflecteix en el desacord és a qui interpel·la l’artista amb les seves obres: el comprador, l’expert, l’opinió pública, el poder, la societat o aquell que contempla l’obra en soledat.


a espanya la crida del nacionalpopulisme que transcendeix els partits polítics que, en major grau o menor grau, el sustenten o toleren, com el pp o vox, ha trobat en la intolerància la millor manera d’anunciar els seus propòsits que es basen a crear una nova societat més vigilada, més autocensurada, més continguda, menys diversa i procliu a plantejar un autoritarisme per consens, no per la via de la deliberació i l’argument de les propostes, sinó per la via de la por i la raó d’estat. en l’era del nacionalpopulisme, la societat hauria d’entendre que, com més dèbil sigui el paper dels artistes en la conformació del debat públic, més afeblida es troba la societat per resistir-se al totalisme, a la imposició del triomf d’una idea sobre les altres, que porta la llavor de l’autoritarisme. alhora, hauríem de reflexionar sobre l’interès que representa per als artistes preservar el seu prestigi i estatus si els signes del temps que estem vivint els exigeix subordinar idees, pulsions i sentiments a una causa superior. *dulce et decorum est pro patria mori* [morir per la pàtria és grat i honorable], com horaci va fer cèlebre en les seves odes.


a8ba57613531768d10e41752c7a9d354
la incomoditat catalana amb l’art contemporani
politicaprosa.com
2020.10
la incomoditat que sent una part de la societat catalana davant l’art contemporani es deu, com passa en altres cultures, a la sospita que ens estiguin donant gat per llebre atesa la nostra incomprensió cap a una experiència artística que exigeix saber llegir l’obra abans de contemplar-la. els enginyosos prejudicis que apuntaven en l’obra de tom wolfe, en el seu assaig *la paraula pintada*, segueixen vigents entre nosaltres «res de “veure és creure”, ximple de mi: “creure és veure”, perquè l’*art modern s’ha tornat completament literari: les pintures i altres obres només existeixen per il·lustrar el tex*t».


en el cas català sorgeix a més un altre aspecte a destacar: la incomoditat cap a les propostes creatives de l’art contemporani que no sempre s’adeqüen a la tradició i al projecte de país somiat. podem arribar a veure les raons d’aquesta oposició silenciosa, estranya i de vegades censora quan col·loquem com si fos una seqüència cinematogràfica diversos esdeveniments artístics rebutjats: el rebuig del mnac el 1992 –el mateix any en què es van celebrar les olimpíades de barcelona que la definien com una ciutat connectada a la novetat i al món– a col·locar la supèrbia escultura-instal·lació *mitjó* d’antoni tàpies a la sala oval del museu. la polèmica es va saldar convertint els divuit metres d’altura que havia de tenir l’obra en una petita peça que avui es pot contemplar al terrat de la fundació tàpies.


el cas del *mitjó* de tàpies ens situa davant d’una societat que es proclama moderna i oberta portes enfora però actua de manera retrògrada portes endins.
----------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------


aquesta notable jivarització d’una cultura, no només va posar en evidència la falta de comprensió sobre el fet contemporani per part dels membres de la junta que va rebutjar l’obra, sinó també dels ciutadans que es van oposar a la seva instal·lació. en les cartes del lector de *la vanguardia* es podia llegir: «si hi ha algú més, a part de qui això escriu, a qui importi l’estètica de les coses, prego que s’uneixi en l’intent de frenar l’exposició a la sala del mnac, d’aquest nou disbarat d’antoni tàpies. accepto, naturalment que tingui el seu públic i pugui vendre les seves escultures o pintures a particulars que vulguin “embellir” els seus fins, però, per favor, que no es castigui la població indefensa. una cosa és acceptar, en es cultura avantguardista, materials nous; i una altra... mitjons vells». altres cartes es mostraven encara més incòmodes amb la proposta de tàpies: «... la meva pregunta és ¿s’ha pensat a incorporar al mitjó la seva corresponent pudor de peus, dotant així l’escultura d’un major realisme?». la majoria de les cartes que es van publicar i els comentaris sobre l’obra posaven de manifest una profunda aversió davant el contemporani, en la mesura que implicava un debilitament del conegut en favor de la laïcització de la societat. tàpies, que havia rebut l’encàrrec el 1991 de la comissió rectora del mnac a partir d’una proposta de l’arquitecta gae aulenti, autora del pla de reforma arquitectònica del museu, va haver d’observar com la seva proposta s’anava enverinant d’una densa boira de contradiccions entre la conselleria de cultura, el patronat del mnac i una part de la societat, fins a resultar un projecte fallit.


el cas del *mitjó* de tàpies ens situa davant la paradoxa d’una societat capaç de proclamar-se moderna i oberta portes enfora i, portes endins, actuar de manera retrògrada per aturar el temps; aquesta actitud, amb els seus diferents matisos, també es va donar davant el monument a francesc macià de josep maria subirachs, que va trigar quinze anys a aixecar-se fins a la seva inauguració el 1991, un any abans dels jocs olímpics. la polèmica, més política que artística, permet observar com la ciutat evita arguments culturals per a apostar per defensar un model de país, prioritzant la seva dimensió política. el mateix subirachs que va veure eternitzar-se la seva obra en una agra discussió política, encara que també estètica, va ser un dels més crítics amb la proposta de tàpies, declarant que era millor pintor que escultor: «el que vaig voler dir és que tàpies és un pintor importantíssim, encara que com a escultor no ha demostrat ser de primera línia».


 
**censura i autocensura**


el 2013, una fotografia del torero juan josé padilla de daniel ochoa de olza, guanyador de foto nikon 2012, va ser retirada de les banderoles que havien d’anunciar l’exposició world press photo que programava el cccb. el 2015, l’ajuntament de barcelona va impedir que es pengés una obra de josé ramón lozano retratant el torero josé antonio morante simulant ser salvador dalí. en ambdós casos la qüestió de fons era l’oposició a tot el que tingués a veure amb les curses de braus; el macba també ha tingut el seu conflicte amb l’exclusió de l’obra *not dressed for conquering* de l’artista austríaca inés doujak. els comissaris de l’exposició *la bèstia i el sobirà* van mostrar el desacord davant la decisió que va prendre la direcció del macba, ja que «no només compromet la integritat conceptual de l’exposició, sinó que també amenaça la nostra comprensió de l’art, de la llibertat d’expressió, així com del paper del museu en la societat contemporània».


sota l’aparença de censura o autocensura que incideixen en la llibertat d’expressió subjau una falta de sintonia d’una bona part de la societat catalana amb l’art contemporani que proposa obres que qüestionen la seva mirada del món. el fet de subordinar les experiències artístiques a la política i, en concret, a una determinada orientació d’aquesta, propicia gairebé sempre polèmica al fer incidència en el fet que és més poderós el context polític que l’expressió artística per a denunciar-ho, prioritzant les qüestions polítiques sobre les culturals.


 
**incomoditat davant l’art contemporani**


aquests fets delaten que l’art contemporani a catalunya està subjecte a la construcció idealitzada del país o a l’hegemonia ideològica del moment. si la societat és essencialment antitaurina, no pot acceptar-se cap obra d’art al voltant dels toros; si és essencialment catòlica, res de referències a favor de la laïcitat o contra la religió; si és antinacionalista, res de monuments dels qui han contribuït a forjar la moral nacionalista; si és monàrquica, no s’ha de permetre una visió antimonàrquica, enlletgeix les institucions; i si és antimonàrquica, cap referència artística a favor del rei. tot es resol prioritzant la sensibilitat política del moment i contra la capacitat de l’art contemporani de traçar les contradiccions d’aquest. És més fort deixar-se anar a la deriva de la majoria social que qüestionar-la a través de l’art. una part de la societat és capaç d’horroritzar-se per la retirada a arco de l’obra de santiago sierra que retratava els independentistes com a «presos polítics» i alhora aplaudir que es retirin les fotografies de toreros de cartells que anuncien una exposició museística.


la incomoditat catalana davant l’art contemporani, reflectida en les seves enceses polèmiques, permeten observar que potser una part de la societat i les seves institucions no han arribat encara a advertir el que va saber veure franz kafka en 1924 en el seu relat *josefina la cantant* o *el poble dels ratolins*: «trencar una nou no és realment un art, per això ningú s’atreveix a convocar un públic i trencar nous davant seu per entretenir-lo. i si no obstant això ho fa, i aconsegueix el seu propòsit, llavors és que ja no es tracta simplement de trencar nous». el mite d’una catalunya connectada a la modernitat té una assignatura pendent: veure en l’art contemporani no un joc d’artificis, impostures artístiques o crítiques buides, sinó un element clau per a avançar en el desenvolupament, la tolerància i la capacitat crítica de la seva cultura.


af404cb1cd73d56fc7bfe7709f5c11aa
el nou estatus de l’espectador
politicaprosa.com
2020.10
avui la imatge del quadre de norman rockwell *the connoisseur*, al qual veiem un home d’esquena contemplant abstret, absort, un quadre que recorda les obres abstractes de jackson pollock, és cada dia més difícil de veure en els museus. avui, rockwell es veuria obligat a substituir l’home que mira per l’home que actua. el film *bande à part* de jean-luc godard ens ofereix la millor plasmació del nou espectador del món en l’escena en què veiem els seus protagonistes recórrer en menys de nou minuts una de les llargues sales del museu del louvre, robant el protagonisme a l’obra de grans dimensions *el jurament dels horacis* del pintor francès jacques-louis david. eufòria, llibertat, entusiasme, implicació, experiència, transgressió i poesia és l’homenatge que fa godard a l’espectador protagonista. l’espectador que està veient la seqüència no pot deixar de sentir-se arrossegat cap a l’interior de l’escena i disposat a córrer i saltar. aquest estat d’ànim contagiós sintetitza l’aspiració de molts centres d’art modern de veure els seus visitants convertir-se en objectes, obres d’art en moviment.


serveixi aquesta seqüència per exemplificar el nou estatus de l’espectador que moltes institucions culturals volen per al seu programa artístic. l’espectador emancipat que va observar en el seu assaig del mateix títol jacques rancière sembla anar consolidant-se com a ideal cultural, provocant una relectura de l’art contemporani. dansa pensada per explorar, curar, motivar i activar l’espectador. obres de teatre on l’espectador és incitat a saltar de la butaca a l’escenari. projectes artístics que recorden les antigues/modernes *performances* on es provoca l’espectador perquè participi en l’obra, es faci visible i al mateix temps es dilueixi en l’acció.


vivim un moment cultural on l’espectador anacrònic que encarna l’home coneixedor i crític de rockwell conviu amb el nou espectador que és, alhora, individu i multitud; espectador objecte, espectador artista, espectador perdut, espectador prestat, espectador que denuncia, espectador xarxa, espectador prescriptor, espectador mecenes, espectador. quan observem quin és el paper que juga l’espectador davant les disciplines artístiques veiem que aquestes li demanen una actitud diferent davant l’obra que està veient. el cinema i les arts escèniques immobilitzen l’espectador a la butaca; en els museus l’espectador es veu obligat a desplaçar-se. l’arquitectura el fa protagonista. la música el precipita a ballar, a abandonar-se a la contemplació de les notes musicals. i la fotografia feia i continua fent l’espectador objecte de les seves obres, com en les torbadores fotografies d’alberto garcía alix. totes les disciplines artístiques obligaven l’espectador a seguir el seu programa, definien un paper més o menys actiu davant el que anava a veure. la jerarquia estava clara, l’obra havia de ser vista sobre la base d’establir una clara o subtil distància amb l’espectador.


schiller va escriure: ‘el públic ho és tot per a mi; la meva escola, el meu sobirà, el meu amic fidel. a aquest tribunal, i només a aquest, em sotmetré.’
---------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------


del clixé de l’espectador sotmès a les regles que imposa l’obra hem passat a l’espectador que envaeix l’espai de l’obra i se n’apropia. carles guerra, director de la fundació tàpies, en un diàleg amb albert serra i llucià homs al caixaforum, feia diana quan explicava que hem passat de la subjectivitat de l’espectador en contemplar una obra a una subjectivitat de masses. si avancem una mica més en les fronteres desbordades, esborrades, diluïdes i ja transparents entre obra i espectador arribem a veure fins a quin punt el nou espectador està transformant les maneres i pautes de consum de l’art. la capacitat que tenen per manipular i fins i tot imposar el gust, decidir què és correcte exposar o què ha de ser censurat és tan gran que bé podríem arribar a dir que són codirectors de moltes de les institucions culturals del nostre país. el paper actiu és tan determinant que les empreses culturals busquen pistes en les dades que reflecteixen les xarxes socials; pistes que marcaran les obres, els llibres, les pel·lícules o els programes de televisió que es realitzaran.


l’espectador marca la tendència i, amb això, els continguts. els programes culturals són en bona mesura el resultat d’analitzar les exposicions i obres que més o menys han agradat per repetir o abandonar la fórmula. la demanda triomfa mentre l’oferta queda sotmesa al criteri difús i simplificador de l’espectador. cal preguntar-se fins a on arribarà la subordinació del criteri dels artistes als desitjos de l’espectador. el 1782, el poeta alemany friedrich schiller va escriure: «el públic ho és tot per a mi; la meva escola, el meu sobirà, el meu amic fidel. a aquest tribunal, i només a aquest, em sotmetré». una exaltació del poder del públic que ara està en mans de l’espectador. de la mateixa manera que al segle xvii comença a agafar forma el públic lector, el públic musical o el públic teatral, entre d’altres, podem establir que al segle xxi l’espectador és autor literari, compositor musical o dramaturg en ser elevat al lloc més alt per part d’aquells que tenen la capacitat de produir obres artístiques, ja que d’aquesta manera compten amb el favor d’aquells que legitimen la producció artística. el judici de l’espectador, com en el passat va ser el públic, governa la cultura fins al punt que ja no s’avergonyeix ningú de què dicti el contingut cultural que cal difondre.


a8f121b33cd74b3dd2bd82a29a7dc563
barcelona, la cultura com a expressió de ciutat
politicaprosa.com
2020.10
És impossible parlar de barcelona sense associar-la al seu desplegament i orientació cultural, mentre que en altres ciutats el que preval són aspectes geogràfics o simplement el seu desenvolupament econòmic. la capacitat que té la ciutat comtal per mostrar-se com a realitat cultural influent, tant en l’àmbit català com espanyol i europeu, és tan gran que les properes eleccions municipals seran culturals o no seran. parlem de cultura, no només des de la seva concepció més culturalista, sinó també per advertir la vitalitat que desprenen els diferents fenòmens culturals que es donen a la ciutat. un dels aspectes més interessants de barcelona és que necessita la capacitat fabuladora dels seus creadors, de les seves empreses culturals i dels ciutadans per representar-se en tota la seva complexitat.
les properes eleccions municipals seran culturals o no seran.
-------------------------------------------------------------


És en la capacitat de fabular sobre la ciutat on es juga el seu futur, en la mesura que possibilita anticipar noves línies de treball i advertir els perills als quals aquesta s’exposa. dues obres, *suceso misterioso 1 y 2* de gonzalo goytisolo, que va escriure entre 1999 i 2000, ens permeten fabular sobre els nous plantejaments culturals que necessita barcelona per renovar el seu projecte i els perills que comencen a apuntar sobre la ciutat. en l’obra hi veiem un gran núvol que sembla estar a punt de posar-se sobre la ciutat de barcelona, ciutat horitzontal, per acabar cobrint-la per complet. les poderoses imatges de goytisolo descriuen un territori obert a les interpretacions i capaç d’evocar una ciutat alhora amenaçada i fantàstica: «la realitat és doncs aquest lloc borrós entre el record i la hipòtesi». avui, l’obra de gonzalo goytisolo es desplega davant els nostres ulls profètica i anunciadora que alguna cosa nova sobrevola la ciutat. encara que no arribem a entendre en la seva totalitat a què es deu tan misteriós fenomen, és en aquest punt d’intersecció entre misteri, anhel de descobrir cap a on ens dirigim, i temor a afrontar el que ens espera en el futur, on jo situo l’actual moment que viu la ciutat de barcelona.

quina ciutat s’està projectant al marge de les nostres intencions i aspiracions? És la ciutat cultural dels barris, les associacions i el constant ús de l’espai públic? És la barcelona tecnològica del mobile world congress o amazon? És la ciutat de les plataformes creatives com el festival sònar, primavera sound o loop? És la ciutat del turisme cultural o d’un turisme sense cultura? en definitiva, quins eixos necessita activar, consolidar o repensar barcelona perquè les fabulacions es puguin concretar en polítiques que tornin a col·locar la ciutat, no com a aparador de propòsits polítics que només pretenen aprofitar la seva potència simbòlica i productiva per a la seva causa política, sinó com una realitat connectada al món i capaç de dialogar-hi? la barcelona en la qual fabula gran part de la comunitat cultural és aquella que, davant la imatge de gonzalo goytisolo, està més a prop de sorprendre’s que d’espantar-se; una fabulació que neix des de la comunitat cultural per fer possible la millor barcelona, la que es construeix des de les idees, la creativitat, el talent i la iniciativa.
la perspectiva econòmica limitada al turisme està empobrint les possibilitats de reafirmar barcelona com a capital oberta i cultural.
-------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------


És essencial concretar la idea de la gran barcelona abastant-la, no com a problema polític, sinó com a realitat cultural que engloba la dinàmica de les ciutats que formen part, des de l’hospitalet de llobregat a sant adrià de besòs, santa coloma de gramenet a sant boi, badalona o sant cugat del vallès. paradoxalment, mentre barcelona no és capaç de tancar el debat sobre com arribar a dotar de sentit la ciutat i planificar el seu calendari polític, a l’altre extrem del món, a veneçuela, hi ha una de les més grans àrees metropolitanes del país anomenada barcelona-port la creu. la nostra àrea metropolitana, la gran barcelona, permetrà passar d’1,5 milions d’habitants a aconseguir-ne gairebé 4,7 milions. significa que més del 60% dels habitants de catalunya viu en aquesta àrea. un cop connectada, podria desplegar i harmonitzar fortes polítiques culturals que permetrien fer el salt i passar de ser un model de ciutat similar a niça, ciutat turística i d’esdeveniments, al model de madrid o de parís, ciutat d’impuls a les transformacions econòmiques globals. la ciutat fabulada des de la cultura suposaria fer un salt de tal grandària que permetria dotar les institucions de més pressupost i compatibilitzar la ciutat del mar mediterrani amb la ciutat dels rius besòs i llobregat, ampliant-ne les potencialitats. fabular que barcelona no tingui només com a projecte de transformació, a cada legislatura, la diagonal o la rambla, sense somiar en impulsar una *défense* de parís que impliqui moltes altres poblacions. la barcelona que busqui un nou relat de la ciutat ho ha de fer des de la perspectiva de fer-la més gran, més connectada, més eficient i més col·laborativa amb el seu entorn. mirar cap als costats, l’hospitalet i santa coloma, és més determinant per a barcelona que mirar cap a l’horitzó del mar que sembla esgotar-se en la seva definició turística de creuers.

la perspectiva econòmica limitada al turisme està empobrint les possibilitats de reafirmar barcelona com a capital oberta i cultural. el salt d’escala que s’ha de donar és passar de la ciutat emmurallada per la desídia de la política des que s’obrís la batalla entre la concepció de pasqual maragall, a favor de l’àrea metropolitana, i la de jordi pujol, basada a limitar-la, a constituir la ciutat franca de límits flexibles i dotada d’un creixement harmònic amb la resta de les ciutats que han de completar la gran barcelona. la clau és passar de veure barcelona com una ciutat borrosa a veure’n una altra on sigui possible elaborar hipòtesis, per molt misterioses o fantàstiques que ens puguin resultar
3ecead0524e068bbadaab414506cd1b9
connexions desconnectades en la cultura
politicaprosa.com
2020.10
una de les màximes aspiracions del nou món tecnològic és culminar una realitat hiperconnectada en la qual tot es pugui relacionar amb tot i on les idees es retroalimentin unes amb les altres creant nous horitzons empresarials i culturals. un somni entre utòpic i distòpic que parteix de la constatació que les dinàmiques culturals cada vegada obeeixen més als intercanvis, col·laboracions i incorporacions creatives. hem passat de la por al contagi d'idees i energies dels altres a la necessitat de provocar trobades, diàlegs i fòrums on ser contagiats. la teoria no pot ser més clara en l'àmbit de la cultura. s'ha d'aprofundir en col·laborar amb altres institucions culturals o el preu a pagar és l'aïllament creatiu.

si mirem la situació de les grans institucions culturals de barcelona, ​​observarem que totes elles disposen d'una gran capacitat per establir acords amb institucions internacionals per fomentar el desenvolupament de coproduccions, intercanvis expositius o d'artistes. malgrat tot, no acaben d'aconseguir el mateix grau de col·laboració amb les institucions que tenen al seu voltant. el mnac pot tenir una bona línia de relació amb el museu del prado i, en canvi, no aconsegueix impulsar acords semblants amb el macba. el gran teatre del liceu té excel·lents relacions internacionals amb la scala de milà però no acaba de visualitzar com una oportunitat la creació d'una plataforma creativa i de producció amb el teatro real de madrid. la filmoteca de catalunya no acaba de trobar la forma de relacionar-se amb el macba, que podria afavorir una mirada més rica del contemporani. serveixin aquests exemples per observar que hi ha una disposició més gran a fer acords amb institucions culturals internacionals que a canalitzar connexions amb les entitats culturals més pròximes.
hem passat de la por al contagi d'idees i energies dels altres a la necessitat de provocar trobades, diàlegs i fòrums on ser contagiats.
----------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------


si seguim aprofundint en aquest fenomen de connexions desconnectades, veurem que al raval i la rambla es concentren els centres d'activitat cultural més importants de barcelona. en un petit radi de no més de cinc quilòmetres de distància trobem la filmoteca de catalunya, el macba, el palau de la virreina, l’arts santa mònica, el gran teatre del liceu, el taller de músics, el cccb, l'ateneu i moltes universitats. totes aquestes institucions, tant públiques com privades, disposen d'una interessant programació que els permet viure aïllades o amb poca relació amb altres entitats. totes elles expliquen els seus projectes sense relacionar les seves programacions amb les d'altres entitats. mai s'ha fet una presentació conjunta per permetre que els ciutadans puguin visualitzar, no només el potencial de cadascuna, sinó també l'espai que ocupen a la ciutat com a centre d'activitat cultural i econòmica. aquest diàleg, com adverteix françois jullien al seu assaig *la identitat cultural no existeix*, suposaria «fer emergir progressivament un camp d'intel·ligència compartit en el qual cadascun pot començar a entendre l'altre».

la qüestió que hem d'abordar és albirar la raó per la qual entitats culturals amb notables professionals al capdavant i on participen, en totes elles, les mateixes administracions, no aconsegueixen posar en marxa les connexions que multiplicarien la seva capacitat d'incidència en els ciutadans, els turistes i la ciutat. la resposta és múltiple. d'una banda, la inèrcia del dia a dia impedeix tenir una mirada holística que permeti analitzar la situació de cadascuna d'elles des del punt de vista de les seves capacitats particulars d'interacció. aquesta inèrcia arrossega les diferents administracions que es donen cita en els patronats i consells d'administració a fixar-se principalment en els aspectes econòmics i no en els d'un desenvolupament integral entre les institucions. un segon aspecte és el temor a perdre’s en relacions que exigeixen un gran esforç de diplomàcia cultural, que no totes les institucions estan en condicions d'assumir. un tercer aspecte és prevaler la competència entre institucions, protegint cadascun dels seus èxits per aconseguir un públic que no estan disposades a compartir. i un quart element, en el cas de la relació entre madrid i barcelona, ​​és la desconfiança entre els representants públics, atrapats en la lògica dels seus governs i que es troben, des de fa més de cinc anys, més preocupats pel seu futur que pel de les seves institucions. aquests quatre aspectes fan difícil la interacció, la col·laboració i el diàleg entre institucions culturals al nostre país, mostrant que és més fàcil treballar en estructures tancades que amb estructures obertes i dinàmiques a l'intercanvi. aquests quatre aspectes referenciats permeten corroborar que, mentre la realitat del segle xxi s'expressa en connexions múltiples, el nostre univers cultural es basa en connexions desconnectades.
10cd7f782a3c9a726551cdd33e2216e9
com acabar amb els artistes
politicaprosa.com
2020.10
mai la cultura havia tingut tants mecanismes econòmics per abordar amb plenitud la seva causa en favor de crear una societat més culta com els té ara i, no obstant això, el que domina és el desànim, una sensació d'apatia i d'esgotament de les seves energies. aquesta sensació s'ha aguditzat a catalunya a causa de la crisi econòmica i institucional i del conflicte polític entre catalunya i espanya. inclús la barcelona prodigiosa, vitalista i creativa es veu sotmesa a les contradiccions entre fer ciutat utilitzant instrumentalment la cultura o deixar que les manifestacions artístiques projectin una nova idea de ciutat diferent de la promulgada pel poder polític o la inèrcia institucional.

si ens endinsem en les aportacions de pensadors que han mostrat les contradiccions i les fortaleses de la cultura des de principis del segle xx fins ara, resseguint-les, observarem que hi ha una idea que es transmet a tots i els travessa, i que afecta a barcelona, catalunya, espanya i el món: establir la utilitat, el sentit de transcendència, la capacitat profètica i *anticipadora* del que viurem i la incapacitat per evitar el desastre, com va quedar testificat en la primera i la segona guerra mundial. *el malestar en la cultura* de sigmund freud, *notas para la definición de la cultura* de ts eliot, *entre las sombras del mañana* de johan huizinga, *venecias* de paul morand, *en el castillo de barba azul* de george steiner o *l'estat cultural* de marc fumaroli són alguns exemples que mostren les tensions entre la cultura com a substantiu i el cultural com a adjectiu que implica observar cap a on va la nostra cultura i determinar el paper que té l'art com a element catalitzador i definitori d'aquesta.
com deia jean clair: «fidel al seu origen, la cultura era el culte, la fundació del temple i el naixement, literalment, de la contemplació... el cultural és l'exportació, el comerç, la política de les botigues». el diagnòstic avui encara es viu, més viu que mai.
----------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------


[caption id="attachment\_1450" align="aligncenter" width="850"]![](https://www.politicaprosa.com/wp-content/uploads/2018/09/pp_museu-exposicio-generica-art-cultura-foto-de-sergei-akulich.jpg) visitants a una exposició de pintura. © sergei akulich.[/caption]

jean clair, que va ser conservador del museu nacional d'art modern de parís, es tornava a fer l'any 2007 la pregunta que ja es va formular gaëtan picon a finals dels anys setanta, per què i quan es va reemplaçar en la nostra llengua la paraula *cultural* per la paraula *cultura*. es tracta d'una qüestió clau, ja que, com indica jean clair «la cultura és una qualitat, una identitat que uneix i que s'eleva. el cultural dispersa, escampa, degrada, desqualifica, ens fa baixar de nou al número, amb la pesadesa de plom del quantitatiu: els assumptes culturals, les activitats culturals, els nínxols culturals, les indústries culturals... fidel al seu origen, la cultura era el culte, la fundació del temple i el naixement, literalment, de la contemplació... el cultural és l'exportació, el comerç, la política de les botigues».

el diagnòstic avui encara es viu, més viu que mai i ens permet observar un element clau per mantenir viu el diàleg crític contra la banalització de la cultura: constatar que, si bé és sabut que una obra artística és capaç de construir una cultura, ara també sabem que el sistema cultural (amb les seves ajudes públiques, les activitats culturals, les indústries culturals o la gestió cultural) és capaç de no aportar res a la literatura, la música o les arts escèniques, que són les que donen orientació i sentit a la cultura; s'ha arribat a l'extrem paradoxal de desvirtuar-les o fins i tot anul·lar-les.
la lògica del sistema cultural en la qual ens movem pretén aconseguir la hipertròfia de tot contingut: fer augmentar la grandària del fetge de l'animal, ja que la qüestió central no és l'oca, els artistes, sinó el seu fetge, les obres.
-------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------


hem d'afrontar la crisi del sistema cultural, que és el lloc on s'estableixen aquestes prioritats i on es determinen les tendències, els ajuts públics, les estratègies de promoció, el paper del públic o els públics, la gestió de les institucions culturals o els incentius econòmics per a la realització de produccions artístiques que, cada vegada amb més intensitat, menyspreen i desplacen del debat el paper de l'artista o creador. aquesta crisi s'expressa en la metàfora del *pâté de foie* del sistema cultural, imatge evocadora de l'afany de sobredosi i de sobrealimentació d'allò que fan els artistes i del paper que han de jugar en la difusió i comercialització de la seva obra: una explotació intensiva de la creació. la imatge que evoca la metàfora alerta del desplaçament instintiu i de vegades orquestrat per esborrar la cultura del centre del debat i amb això el lloc que ocupen els artistes, a fi de fer prevaler el control de l'explotació de la seva obra sota una aparença sofisticada encara que essencialment consumista. la lògica del sistema cultural en la qual ens movem pretén aconseguir la hipertròfia de tot contingut: fer augmentar la grandària del fetge de l'animal, ja que la qüestió central no és l'oca, els artistes, sinó el seu fetge, les obres, col·locant un embut pel qual es fan lliscar grans quantitats de productes a pressió, en aparença en nom del seu benefici però produint conseqüentment i essencialment ferides que ja no podran ser reparades. el que baixa per l'embut del sistema cultural són polítiques per mantenir institucions i esdeveniments, esdeveniments culturals que no aporten gran cosa a la causa de la creació. la tendència és convertir les retallades i la contenció pressupostària en ideologia en mans d'una visió gerencial del cultural i fer-ho d'esquena a la creació o parasitant-hi. el que baixa per l'embut és considerar el nombre de visitants i no la qualitat de l'obra exposada com a factor determinant per justificar la programació de les institucions culturals. un embut per on es fa descendir un públic convertit en actuant en el qual preval la vivència d'una experiència per sobre de l'obra i la seva autoria. i malgrat tots els elements assenyalats, el que més engreixa l'hipertrofiat fetge del sistema cultural és la influència, cada vegada major, de la demanda sobre l'oferta; dit d'una altra manera, la cada vegada major indefensió a la qual resta sotmesa l'autonomia dels artistes davant el que vol, reclama o desitja el públic, o els públics, quan molts productors o promotors culturals han acceptat que són els consumidors culturals els que estableixen què es fa o no es fa. ¿com deixar d'escoltar els cants de sirena dels lectors, els oients o els espectadors avui convertits en els nous programadors teatrals, televisius, definidors dels continguts en xarxes socials, produccions musicals o mostres en els centres d'art contemporanis? aquesta demanda condiciona cada vegada més la creació, fins afectar els artistes que la realitzen, resultant una paradoxa que canvia l'estatus i la jerarquia cultural, ja que ara és el públic el que tria els artistes i no l'artista qui conforma el gust del públic a través de la seva obra.

[caption id="attachment\_1441" align="aligncenter" width="800"]![](https://www.politicaprosa.com/wp-content/uploads/2018/09/pp_oques-engreixades-il-lustracio-de-oreste-vinciguerra-800x789.jpg) oques engreixades. © oreste vinciguerra.[/caption]
el que baixa per l'embut del sistema cultural són polítiques per mantenir institucions i esdeveniments culturals que no aporten gran cosa a la causa de la creació.
-------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------


l'embut, un cop col·locat, inicia el perillós camí d'una mercantilització per la mercantilització que portarà l'obra artística a la paràlisi fins a convertir-se en una paròdia d'ella mateixa, en allunyar-la cada vegada més dels seus objectius creatius per modificar-los i convertir-los en objectius que només tendeixen a mantenir el consum cultural. aquest procés basat en fer créixer la mida del fetge del sistema cultural porta molts creadors a preguntar quant temps resistiran mantenint en peus els seus projectes creatius. una cultura basada en la hipertròfia de la dimensió artística apel·lant al gust del públic, a la contenció de les despeses i a la pèrdua del valor del creador en favor d'un sistema cultural que fa massa temps que ningú qüestiona, viu sotmesa a la inèrcia d'unes polítiques que no presten el grau d'atenció que mereix al creador i sobrevaloren la demanda del públic i el valor de consum de mercat. És com si prometeu, com a imatge de l'artista, havent robat el foc als déus per tornar-lo als homes, ara fóra encadenat, no per zeus enviant una àguila perquè es mengés el seu fetge, sinó aquesta vegada pels mateixos homes, ideant un sistema/embut per augmentar el fetge i fer créixer el cultural, destruint el foc, la cultura.
la defensa de la cultura implica saber separar el que l'envolta i allò que és el seu centre, el seu únic centre vital i complex: la creació.
--------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------


un reconegut artista espanyol m'explicava amb pesar com en un dels certàmens més importants de fotografia del món, *kyotography*, celebrat al japó, havia viscut una reveladora experiència. li havien pagat un vol en primera classe, l'havien anat a buscar a l'aeroport, havia dormit en un hotel de cinc estrelles, havien posat al seu servei un traductor i un guia, li havien organitzat una infinitat d'entrevistes per parlar de la seva obra amb tota mena d'atencions i havia menjat en els millors restaurants; però, quan li van pagar els seus honoraris, només arribaven a una xifra irrisòria. el fotògraf es va quedar perplex davant la maquinària del certamen, el poder de convocatòria d’aquest, la gran quantitat de patrocinadors amb la presència de les millors institucions culturals del món, però també va quedar atordit pel poc valor que realment es concedia al seu treball. l'anècdota permet visualitzar la força que ha adquirit el muntatge del sistema cultural i la consegüent degradació de la cultura. en el sistema cultural el creador és subtilment explotat per als seus fins. l'explotació intensiva del treball de l'artista permet advertir que, de la mateixa manera que la política que va impulsar pilar miró en la seva època com a directora de l'*institut de la cinematografia i les arts audiovisuals* (icaa) a favor dels directors i directores cinematogràfics va provocar la manca de plantejaments empresarials que va fer insostenibles econòmicament moltes de les seves apostes artístiques, avui podem afirmar que l'absència de polítiques decidides a favor dels creadors implica una aposta que afebleix el talent, la creativitat i la innovació i, per tant, debilita la cultura amb ce majúscula.

la qüestió a dirimir ha de centrar-se a posar en equilibri el necessari suport destinat al teixit empresarial, sense el qual la cadena de valor de qualsevol disciplina artística es trencaria, i tornar a col·locar els artistes en la posició d'ocupar un lloc central a l'hora d'establir polítiques culturals. s'ha de considerar prioritari reclamar des de les institucions públiques no només els artistes d'èxit com a únic eix del plantejament empresarial sinó també aquells que, al marge voluntàriament de les polítiques culturals, són creadors.

la defensa de la cultura implica saber separar el que l'envolta i allò que és el seu centre, el seu únic centre vital i complex: la creació. en els últims anys, alguns hem participat activament en reforçar el paper del sistema cultural, de les activitats culturals, les indústries i gestors culturals, sense adonar-nos que havíem de restituir i ajudar a posar en equilibri polítiques adreçades als artistes, aquells que creen. no fer-ho implica la devaluació (dessacralització) de la cultura fins a quedar-nos només amb la closca, amb l'exterior i superficial, amb l'anècdota, *el* *sistema cultural*.



---


* en l'assaig *la banalitat,* de josé luis pardo, vaig poder llegir el concepte *pâté de foie de la cultura* que em va permetre donar forma a la reinterpretació que vostès han llegit com *pâté de foie del cultural*.


4dae670e2decae597691c21041c17982
2020.10
politicaprosa.com
a64a1f2ac5ecd2989f96759e4b9ce0e8
per a cambó la política és, sobretot, domesticar l’energumen
politicaprosa.com
2020.10
en un passeig de gràcia ple de turistes de samarreta i xancletes, ni nelson mandela cridaria l’atenció de la massa bigarrada i tatuada, però en l’època del cambó rampant, quan passejava saludant les dames amb el «canotier» i el bastó de bambú, la gent deia: «És ell!». les formes polítiques han canviat però la naturalesa humana –material primari de la política– és la mateixa.


l’estil polític de cambó va ser sempre el d’un conservador europeu, algunes vegades llastrat per un excepcionalisme català que la lliga havia aconseguit traslladar del folklorisme al realisme polític. segons el patró liberalconservador, era un estil més atent a la conducta humana i a les complexitats històriques que a la ideologia, a pesar d’una passió catalanista que aleshores tenia la puixança d’una temptativa regeneracionista i l’eficàcia de l’actuació parlamentària de cambó al congrés dels diputats. segons weber, no saber guardar distàncies és un dels pecats mortals de tot polític. també era una percepció lúcida del *tempo* de la política. dit per cambó, segons cita pabón del *diario de sesiones* l’any 1918: «ni las horas de la historia tienen todas sesenta minutos: que hay horas que tienen un siglo, y hay siglos que casi pasan sin rastro…». era un sentit del *tempo* que s’oposava frontalment al maximalisme que tantes vegades va fer malbé oportunitats factibles per a catalunya.


era l’ordre de la civilització contra l’anarquia que barcelona va patir tant i que va dur cambó a una defensa primordial de l’ordre públic que explica la candidatura de la lliga a les eleccions del front popular i el suport a l’aixecament  militar del 18 de juliol. però, al capdavall, això li significa l’exili i repensar que, tot i no ser un monàrquic de sentiment, la monarquia era la fórmula que havia garantit i podia tornar a garantir l’estabilitat d’espanya, en benefici de catalunya.


 
**no fer-se la vida impossible**


en coincidència, cambó escriu al primer volum de *meditacions*: «jo crec que la política de centre és l’única política fecunda. no és popular, no ho ha estat, ni ho serà mai… però. en definitiva, és la que acaba per imposar-se arreu». avui, en hores de tants trasbalsos tecnològics i institucionals, encara s’ho paga sostenir que –com deia pla– l’opinió neix d’un estat de sociabilitat, és un estat de sociabilitat; «és el desig d’entendre’s, de parlar el mateix llenguatge, de no disputar-se –massa–, de no disputar-se fins a fer-se la vida impossible». molt abans ho havia predit balmes: «la sociedad debe gobernarse por instituciones más que por ideologías; por la experiencia y por el buen sentido». podríem aplicar-ho a la catalunya d’avui si és que encara considerem que el dret manté la llibertat.


suma un coneixement inusual de la política financera i una proximitat, alhora freda i apassionada, a la política mundial.
-------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------


l’estil polític de cambó, el cambó de plenitud, suma un coneixement inusual de la política financera i una proximitat, a la vegada freda i apassionada, a la política mundial. a les seves memòries, quan recorda que l’any 1911 fou assassinat el gran estadista rús stolypin, considera que «si aquell gran home hagués viscut, ni s’hauria produït la guerra de l’any 1914, ni s’hauria imposat a la cort un home com rasputin, ni hauria vingut la caiguda del règim tsarista i la instauració del bolxevisme». molts anys després, soljenitsin va exposar la mateixa hipòtesi. d’altra banda, cambó –víctima d’un atemptat fallit– té *in mente* els assassinats de cánovas –a qui admirava molt–, canalejas i dato.


la vida política de cambó és una seqüència de pactes, sovint frustrats. en definitiva, és cert que la malenconia és una conseqüència de les empreses impossibles, però és que l’enteniment entre maura i cambó no era un propòsit impossible, tot i que no arriba a fer-se concreció estratègica, molt probablement per causes que eren més enllà de les voluntats personals. per això no fou factible el projecte d’administració local que pactaven cambó i maura. allò hagués pogut representar una vertebració regeneracionista i a la vegada un eix de centredreta estable i consolidat.


 
**governamental i revolucionari**


com a contrafoc i última opció abans de l’adveniment republicà, quan cau la dictadura de primo de rivera, els mauristes ingressen al partit centrista –el centro constitucional– que cambó propiciava, però ja era massa tard. i no és casualitat: anys després del «¡maura no!», l’endemà de la proclamació de la segona república, el crit –amb variants més truculentes– va ser: «visca macià; mori cambó». el mateix cambó, quan comenta l’impacte de la seva lectura juvenil de les obres de cánovas formula la dicotomia que ja li seria una constant vital: conservador i romàntic; governamental i revolucionari.


el catalanisme polític agafà una gran empenta però no era una propulsió determinista perquè convé recordar –com explica josep pla a la seva biografia de cambó– que lerroux infligí al catalanisme tres successives derrotes electorals: «l’any 1902 és el de la incubació del lerrouxisme; 1903, el de seves grans victòries». pla parla de «dos anys ingloriosos en la història del moviment català». amb intel·ligència i *finezza*, jesús pabón escriu un perfil de cambó dels anys vint, una fortuna –diu– inexplicable sense l’aparició de la gran indústria elèctrica a finals del xix i el plet de les reparacions econòmiques després de la gran guerra, la crisi del seu protagonisme en la política catalana ens situa en l’anarcosindicalisme; i així anem als orígens i la significació del feixisme, el pas de l’imperi turc a la nova turquia nacional, l’evolució de la política britànica, el procés internacional de la postguerra en la conferència de gènova.


És el recel individualista i instintiu, anticol·lectivista, pel que fa a les intromissions –vitals, econòmiques– de l’estat. l’any 1937, cambó escriu al primer volum de *meditacions*: «la civilització és complicació. de totes les formes polítiques, la més complicada és la democràcia. civilització és també hipocresia». la il·lusió d’un ordre burgès, d’una catalunya burgesa s’esvaeix amb la guerra civil espanyola i s’enfonsa per sempre –com descriuen els *dietaris* de joan estelrich (2012)–, primera crisi que duu de forma gairebé inexorable a les hegemonies genocides de hitler i stalin. d’una banda, un món s’acaba; de l’altra, és impossible viure fora de la història.


«la civilització és complicació. de totes les formes polítiques, la més complicada és la democràcia. civilització és també hipocresia».
---------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------


pel que fa al catalanisme embrionari, cambó considerava que els homes de la renaixença «contemplaren amb indiferència la catàstrofe de 1898 i tan sols els servia “per fer xistos”». eren apolítics, fins i tot antipolítics. els historiadors ara proposen un enteniment de la restauració canovista que no sigui fatalista i, més enllà de la tesi del mal menor consideren que va ser una oportunitat per a les polítiques estables i constructives. almirall havia fet un relat gairebé agònic de la restauració a *l’espagne telle qu’elle est* (1886). ortega o joan maragall, per exemple, eren molt crítics amb l’orientació canovista que fa la restauració monàrquica, acaba amb les guerres civils i troba un consens factible per a consolidar la monarquia i un estat liberal.


 
**exageracions i injustícies**


l’admiració de cambó per l’obra de cánovas és una constància. més enllà del món alfonsista de *pequeñeces* del pare coloma hi ha la consistència d’un retorn a l’estabilitat i el progrés econòmic després del desori i l’atomització. la literatura del desastre és catastrofista, per excés. no és gens casual que jesús pabón ubiqui la figura de cambó en el corrent essencial de la restauració, la que volgué rectificar el «maximalismo carpetovetónico que sacudió a la república precedente y sacudiría a la república que le sucedió: el extremismo ibérico que se mueve hacia lo “más” y no hacia lo “mejor”, y que cambó calificó de canibalismo». també era d’urgència trencar la línia maginot entre l’espanya oficial i l’espanya real, vital.


tot de genealogies intel·lectuals donaren cos al catalanisme cultural. són eixos avui menystinguts o ignorats, potser per mor de l’hegemonia intel·lectual esquerrana que va sedimentar als anys 60. això fa, per exemple, que la relació entre joan maragall i mañé i flaquer –un home fonamental en la història política de catalunya– quedi tan arraconada. És més significatiu torres i bages o mossèn xirinacs? compta més balmes o andreu nin? josep benet o tarradellas? en definitiva, es tractava de manllevar complexitat a les formes i substrats que van d’antoni de capmany a gaziel, a tota una filiació liberal-conservadora que feia nosa.


diu que la idea dels fronts populars demostra fins on podia arribar la imbecil·litat de la burgesia, deixant-se conduir al suïcidi.
-----------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------


cambó representa el catalanisme que, sense deixar de ser un lloc de la memòria, a la vegada és antinostàlgic. la raó política posa marges a la sentimentalitat del catalanisme. de fet, el cambó de les memòries reconeix que «el ràpid progrés del catalanisme fou degut a una propaganda a base d’algunes exageracions i d’algunes injustícies: això ha passat sempre i passarà, car els canvis en els sentiments col·lectius no es produiran mai a base de judicis serens i paraules justes i mesurades». per això, «cal concedir que els moviments transformadors es prenguin algunes llibertats». És una constant dels irredentismes. cambó també hi coincideix quan, per mor dels estralls brutals de la fai, involucra la immigració de fora de catalunya en una decadència que té orígens demogràfics. a la vegada, és el mecenes de la fundació bernat metge i l’interlocutor de, per exemple, venizelos o de l’home de la paneuropa, koudenhove-kalergi. És el defensor de l’ordre burgès i, tot i així, també n’és crític quan diu que la idea dels fronts populars demostra fins on podia arribar la imbecil·litat de la burgesia, deixant-se conduir al suïcidi.


hi ha trasbalsos històrics que fan impracticable una política de centre raonable. així eren els anys 30 i així va ser com cambó visqué la tragèdia d’una guerra civil. l’acció política exigeix caràcter i cambó en tenia però, de la mateixa manera que la dialèctica amic-enemic lleva marge de maniobra al pragmatisme, les utopies que havien dut als totalitarismes anul·laven la vella lliçó que l’estat és prudència i imposaven l’estat racista i el gulag. ben debades, cambó proposava polítiques qualitatives en un món que estava en mans de les masses. els anys 30 feren tot el possible per abolir l’estat-garant. només restava l’exercici de la violència. 


de la mateixa manera que el realisme polític ara té mala premsa, un cert clima torbador de la catalunya actual i tan llunyà de les formes de francesc cambó s’ha desentès de la idea que –com va dir raymond aron– la finalitat d’una societat  lliure ha de ser limitar el màxim possible el govern dels homes pels homes i afavorir el govern dels homes per les lleis. amb més vocació de govern que d’oposició, cambó és l’estadista fallit, tot i la seva executòria de governant eficaç endut fatalment per les turbulències d’un món on aixecar-se de l’escó i proposar accions polítiques raonables podia ser inútil.


e883f34333a79101d04169d3f856ddd0
gabriel ferrater, un llegat que encara batega
politicaprosa.com
2020.10
no deixa de ser significatiu i eloqüent que, a hores d’ara, l’obra de gabriel ferrater (1922-1972) segueixi dispersa i amb molts títols exhaurits. És una prova que la seva figura no encaixa en la cultura oficial catalana, que en els darrers trenta anys s’ha dedicat a construir una idea falsa i superficial de nació, oblidant al mateix temps bona part del que ja constituïa el país i la seva cultura. algú es pot imaginar un autor de la talla de ferrater a anglaterra o a frança que no tingués encara una obra completa? esperem que el seu centenari, ja proper, estimuli els editors i els especialistes i que aviat puguem fer una relectura seriosa de tots els seus escrits, ben ordenats, anotats i interpretats. a vegades hi ha formes d’opressió clandestines.


com va descriure molt bé carlos barral al darrer volum de les seves memòries, gabriel ferrater, després del seu suïcidi, va patir un procés de mitificació –i pels seus amics, d’alienació– que va continuar durant molts anys i que la meva generació va rebre pràcticament intacte. ferrater era, abans que res, un gran poeta, *compinche* de jaime gil en la seva estratègia poètica, alcohòlic, faldiller, professional de res i alhora savi en moltes coses, d’una intel·ligència intimidant i un desastre en la seva vida privada. després, ja de grans, hem sabut que la seva història, com sempre, era molt més complicada i que al darrere del mite hi ha una vida molt més interessant i complexa, difícil d’abastar i d’entendre en el seu detall i en tota la seva riquesa.


gabriel ferrater va ser un tipus de ciutadà que, com walter benjamin o sánchez ferlosio, mai no es va adaptar a res. per dir-ho amb un aforisme d’andreu vidal, un altre perpetu i genuí *outcast*: «la primera llei diu adapta’t, la segona no diu absolutament res». i és en aquesta terra de ningú a on ferrater va viure, dedicant-se a diverses matèries amb gran passió però sense mètode i canviant de disciplina quan ja creia haver esgotat el plaer que li produïa la recerca.


algú es pot imaginar un autor de la talla de ferrater a anglaterra o a frança que no tingués encara una obra completa?
----------------------------------------------------------------------------------------------------------------------


en aquest tarannà anàrquic i compulsiu probablement hi va influir la seva formació heterodoxa, ja que ferrater no va anar a l’escola, a reus, fins als deu anys, rebent una primera educació a casa, a on va poder gaudir d’una bona biblioteca familiar –va passar-se bona part de la guerra civil llegint al mas picarany– i d’una iniciació prematura en la cultura europea, sobretot a través de la literatura francesa.


la història de la família ferrater podria ser per si mateixa objecte d’un gran llibre, a la manera de les biografies corals angleses. dels cinc membres –els pares, dos fills, gabriel i joan, i una filla, amàlia–, quatre es van suïcidar, començant pel pare, ricard ferrater –polític republicà i comerciant de vins–, el 1951, després d’haver-se arruïnat i pensant il·lusòriament que la seva mort rescabalaria la situació econòmica que deixava.


 
**no cumplir els 50 anys**


de la mateixa manera que la indisciplina acadèmica va determinar el curs de la seva actitud intel·lectual, sempre disconforme i insubmisa, la ruïna familiar va fer que la posició de ferrater en el món laboral fos sempre precària i provisional. avesat a la comoditat de la burgesia reusenca, ferrater no va voler mai acostumar-se a la carència i es va negar sempre a establir-se i «a pagar impostos a la vida», com deia gil de biedma. fins i tot el seu rebuig a la vellesa i la seva decisió, premeditada, de no complir els cinquanta anys, perllongant la inestabilitat pròpia de la joventut, van ser una conseqüència de l’arrogància i la desmesura que el caracteritzaven.


quan gabriel ferrater i el seu germà joan es van traslladar a barcelona per estudiar a la universitat, a principis de la dècada de 1950, eren tots dos habitants d’un món desaparegut i ja mai més, ni l’un ni l’altre, encara que cadascun de forma molt distinta, es van saber adaptar al seu temps. vestits amb llargs abrics, els dos tenien, com recordava barral, un aire característic de *viellots*. en gabriel va començar a estudiar matemàtiques, però no va acabar mai la carrera. en joan, en canvi, es va matricular a filologia clàssica i va arribar a ser un estudiós molt competent i un excel·lent traductor, per exemple dels lírics grecs arcaics al castellà o de kavafis al català.


joan ferraté –l’erra que en gabriel va afegir al cognom era un caprici tipogràfic seu– va ser d’alguna manera la contra figura del seu germà gran. introvertit, misantrop, misogin i homosexual torturat i solitari, en joan prest es va exiliar, primer a cuba i després al canadà, a on va ser professor de la universitat d’alberta, a edmonton, fins a la seva jubilació, quan va tornar a barcelona, més aviat estranyat de la cultura catalana, amb uns pocs amics que el cuidaren fins que es va suïcidar a l’any 2003.


el cas és que els germans ferrater van entrar en contacte, a la universitat de barcelona, amb una generació de poetes i teòrics que es va formar entorn a la revista *laie* i a on destacaven jaime gil de biedma, carlos barral, josé agustín goytisolo, josep maria castellet o manuel sacristán. la història és ben coneguda i ha estat historiada amb diversa fortuna. la qüestió és que aquí comença un procés crític d’homogeneïtzació que ha tractat de convertir un grup d’amics en un moviment estètic. i la veritat és que, tot i que hi ha coincidències puntuals, les diferències que els separen es fan molt evidents si un estudia el detall de les seves trajectòries.


 
**amic de gil de biedma**


gabriel ferrater va començar la seva polifacètica vida intel·lectual sent crític de pintura, un àmbit a on ja va demostrar una perspicàcia i una capacitat de pensar les imatges molt notable i excepcional en la tradició del país. seria molt interessant poder avaluar ara el que va ser la seva contribució a la llum de tot el que ha succeït en el món de l’art des d’aquella època. la seva aproximació crítica postulava –i en això ja era un semiòtic *avant la lettre*– la desactivació de les anàlisis psicològiques, valoratives i històriques, tractant de comprendre el fenomen de l’expressió artística com un camp semàntic autònom, però, com tantes altres vegades, ferrater va abandonar les seves investigacions seduït per una altra matèria. la seva amistat amb jaime gil es va afermar a partir de l’any 1956 i va durar més o menys fins al 1966. en aquesta dècada l’un i l’altre van bastir tota la seva breu i contundent obra poètica.


tot i que avui en dia gabriel ferrater és sobretot un poeta, en virtut del mite produït pel seu suïcidi, la veritat és que la seva dedicació a la poesia va ser molt tardana i accidental. encara que havia escrit poemes, alguns en francès, durant la seva joventut, ferrater, com hem vist, es va dedicar primer a la teoria i, de fet, romandria fins al final un excel·lent teòric en diversos sabers.


quan va rompre a escriure poemes, a la primavera del 1958, va ser per diversos motius. en primer lloc, la conversa amb un poeta com jaime gil, més jove que ell, va suposar un estímul i quasi diria un afany d’emulació, en veure com el seu amic es disposava a contestar en la seva tradició la manera com s’havia entès la poesia per part, sobretot, dels mestres de la generació del 27.


dels cinc membres de la família –els pares, dos fills, gabriel i joan, i una filla, amàlia–, quatre es van suïcidar, començant pel pare.
----------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------


per altra banda, abans de posar-se a escriure, ferrater va estar-se tot un estiu llegint shakespeare i aquesta experiència li va fer veure que en poesia es podia dir tot. en aquest sentit, ferrater és un cas molt excepcional d’influència –mai no esbrinada– shakespeariana. el darrer motiu es de caire biogràfic i té a veure amb l’enamorament frustrat que va patir amb isabel rocha, una cosina de carlos barral a qui estan dedicats els seus primers poemes d’amor, com per exemple «el mutilat».


la confabulació crítica amb gil de biedma és certa i alhora inexacta. per una part, tant l’un com l’altre van constatar les deficiències estilístiques i conceptuals de la poesia catalana i castellana dins la modernitat. jaime gil s’havia iniciat a l’art de fer versos tot llegint obsessivament el *cántico* de jorge guillén. ferrater, per la seva part, havia fet el mateix amb l’obra de carles riba. tots dos, però, van entendre que aquella forma de fer poesia ja no els servia i es van disposar a revisar els pressupostos estètics en què s’havien format.


bàsicament, l’estratègia consistia a depurar la llengua dels excessos virtuosístics i desconfiar, com deia ferrater, de les «masses de líquid verbal que el renaixement va posar en ondulació», tot tornant a certs exemples de la poesia medieval, més eficaç i precisa a l’hora de parlar d’experiències humanes concretes i compartides per tothom.


 
**l’hora europea**


al mateix temps, els dos amics van impugnar la forma en què a espanya s’entenia la modernitat literària, entesa més aviat com un consolat *in partibus infidelium* del simbolisme francès, anant més enllà de la genealogia que va de baudelaire a paul valéry, passant per rimbaud i verlaine, i assenyalant el romanticisme com a veritable origen de la poesia moderna. tot això suposava, d’alguna manera, incardinar les seves respectives tradicions en l’hora europea, d’una forma més ambiciosa i responsable de com s’havia fet fins aquell moment.


els resultats de l’operació, de totes maneres, van ser distints en el cas de l’un i de l’altre. per la seva part, gil de biedma es va cenyir al programa teòric i va acabar assolint una veu poètica, sobretot a *moralidades* (1966), ja molt allunyada del simbolisme, una veu no només conversacional sinó transparent i perfectament intel·ligible que, a la vegada, afirmava un món polític, social i amorós.


encara que en el seu darrer llibre, *poemas póstumos* (1968), aquesta afirmació d’un món íntim i públic desapareix, trencant el mirall que el reflectia, jaime gil no amaga mai els supòsits dels seus poemes, deixant sempre molt clar què passa dins el seu espai dramàtic, cosa que, en contra del que pot semblar, no és més fàcil que el contrari.


 
**poesia de cenacle**


el cas de ferrater és molt distint. per una part, el primer dels seus tres llibres, *da nuces pueris* (1960), s’obre amb un poema llarg, «in memoriam», que sembla una declaració de principis, tant per l’estil com per la voluntat de fer memòria i explicar una història alhora pública i autobiogràfica, però després molts poemes es tanquen i semblen parlar només a aquells que coneixen les claus hermètiques del que s’està dient, en l’estil de la poesia de cenacle. ferrater construeix els seus poemes amb un to íntim, de veu baixa i dolguda –sobretot en les peces amoroses–, però que sovint prescindeix voluntàriament del sentit comú que anima la poètica de gil de biedma per afavorir un sentit privat, perceptiblement intens però mai no del tot explícit. de fet, la seva forma de construir el poema s’assembla molt al buidat de l’anècdota propi de la poesia simbolista que en teoria ferrater rebutjava.


va estar-se tot un estiu llegint shakespeare i aquesta experiència li va fer veure que en poesia es podia dir tot.
------------------------------------------------------------------------------------------------------------------


de molt jove, entre el 1938 i el 1941, ferrater va viure amb la seva família a bordeus, a on va seguir llegint els clàssics però a on també es va iniciar en el surrealisme. això i la seva devoció per l’obra de j. v. foix –a qui va dedicar lliçons extraordinàries– tal vegada fan palesa una influència no del tot conscient i que explicaria la tendència a l’obscuritat de bona part de la seva poesia.


per altra banda, l’optimisme polític de jaime gil a *moralidades* no va ser mai compartit per ferrater, que a «el secret», com ell mateix va deixar dit, replica la il·lusió de redempció col·lectiva que gil de biedma havia expressat en un poema com «canción para ese día» amb una crítica molt crua de la ingenuïtat que porta els homes a creure que poden agermanar-se i fundar alguna cosa pública: «i més que mai, quan vindrà que els turmenti / l’esquinç del vespre pur (quan trepitjaven / caretes, i la pell al descobert / els deia tot el fàstic de com eren / abans: tal com hauran tornat a ser) / i s’agermanin tots dins l’odi mutu, / callarem. que no sàpiga ningú / que no vam dir ni sentir res. que puguin / odiar-nos també, fraternalment». vet aquí un altre dels trets de l’obra i de la personalitat de gabriel ferrater, que sempre va rebutjar tota imposició ideològica i, d’una forma molt explícita, el nacionalisme de qualsevol mena. per a ferrater, la pàtria està en el llenguatge –més que en l’idioma– i en les dones.


 
**a redós de les dones**


el personatge poètic de gabriel ferrater és una intel·ligència entotsolada, molt conscient que parla de coses que gairebé ningú no entén, que fins i tot se’n riu dels altres, que no participa de res semblant a la poesia social i que només troba conhort a redós de les dones. en aquest sentit, ferrater és un cas excepcional dins la tradició hispànica. a ferrater, les dones, a més d’agradar-li, li interessaven. els únics moments de veritable il·luminació i afirmació, de tendresa i confiança, sorgeixen als poemes dirigits a les seves amants o enamorades, gairebé sempre més joves que ell i a les quals estima amb tota entrega però alhora sense esperança.


construeix els seus poemes amb un to íntim, de veu baixa i dolguda, sobretot en les peces amoroses.
---------------------------------------------------------------------------------------------------


malgrat això, la seva celebració del món femení agafa a vegades la intensitat d’un culte que recorda la filogínia de robert graves, una de tantes influències mai no destriades en l’obra de ferrater. a «teseu», el poema amb què va decidir tancar *les dones i els dies* (1968), les dones es constitueixen en veritable paradís dantesc.


l’ús de la llengua és un altre dels trets més notables de la poesia de ferrater, que utilitza un català sense complexos,


dúctil, viu i lliure d’arcaismes i de sobreactuacions presumptament protectores. el «poema inacabat» és en aquest sentit un model inexplorat, pel que fa al seu vers ple de parla, a la forma en què ferrater hi combina narració, digressió i especulació crítica, tot imitant el *don juan* de byron però també recordant la influència seminal de shakespeare. a més d’inacabat, aquest poema llarg –un dels pocs experiments en el gènere que podem tenir en compte– és al mateix temps una obra que no arriba a començar, deixant sense explicar la història que el motiva i posant de manifest, un altre cop, la simptomàtica renúncia de ferrater a articular-se amb la seva societat i el seu país. la relació de gabriel ferrater amb la història s’expressa sempre en termes de fàstic.


per a ell, la pàtria està en el llenguatge –més que en l’idioma– i en les dones. a més d’agradar-li, li interessaven.
---------------------------------------------------------------------------------------------------------------------


als darrers anys de la seva vida, ja convertit, físicament, en el personatge del seu mite –*blue jeans*, ulleres fosques i cabell blanc i molt curt a l’estil de lee marvin–, ferrater es va dedicar compulsivament a la lingüística –una febre de l’època–, sobretot després de la decepció que li va causar la lectura de la gramàtica catalana d’antoni m. badia i margarit. com tantes altres vegades, ferrater, amb molt poc temps, va aconseguir dominar els diversos corrents de la disciplina, traduint i estudiant els principals teòrics. És una llàstima que no arribés a concloure una gramàtica generativa del català, que hagués estat sens dubte una de les seves grans obres. però el signe de l’inacabat va ser la xifra que va triar per explicar la seva inadaptació i és al mateix temps el principal estímul que encara batega al seu llegat.


9fe0e8ee8bbcc90b19a7b3d4edee9adf
pau casals, un home tossut
politicaprosa.com
2020.10
va ser un dels més grans violoncel·listes de tots els temps. i també director i compositor. se’l va qualificar de músic integral, una categoria que pocs han assolit. la defensa tossuda que pau casals (el vendrell, 1876 –san juan, puerto rico, 1973) va fer de la llibertat, la democràcia, la pau i de catalunya el va portar a renunciar a bona part del que considerava un sacerdoci que l’havia obligat a anar pel món «propagant la bella religió de la música».


pel món hi va començar a anar de molt jove. als 23 anys iniciava la seva trajectòria professional per tot europa i també a amèrica, però aquell món delerós d’escoltar el seu virtuosisme se li va començar a encongir. la revolució russa del 1917 li va fer prendre la decisió de no tornar a rússia on havia actuat regularment des del 1906. una decisió que després ampliaria a la resta de països comunistes.


després van ser l’alemanya nazi i la itàlia feixista. la guerra civil i l’exili van aixecar noves fronteres al seu art, les de catalunya i espanya, naturalment, però també es va negar a actuar a països que considerava que no lluitaven prou o gens contra la dictadura franquista, malgrat que alguns eren molt estimats pel músic com ara anglaterra on havia actuat davant de la reina victòria.


al final va renunciar a actuar en públic amb les excepcions de les nacions unides i la casa blanca. les seves aparicions es limitaven al festival de prades, als altres festivals que portaven el seu nom, a donar classes magistrals i particulars, i a compondre, l’oratori *el pessebre*, en primer lloc, i gairebé al final dels seus dies, l’himne de nacions unides.


«la música no és una diversió sinó una filosofia; és tota una educació moral, la més eficaç de les civilitzacions humanes», deia el 1930.
-----------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------


«la música no és una diversió sinó una filosofia; la més pura i la més universal de totes les filosofies; és tota una educació moral, la més eficaç de les civilitzacions humanes», li deia el 1930 a la periodista irene polo. casals considerava que no es pot separar la música de la vida, i que el seu llenguatge universal hauria de ser font de comunicació entre tots els homes.


 
**l’obligació de l’artista**


creia que les funcions polítiques no són cosa de l’artista (va renunciar a les diferents ofertes per presidir la generalitat a l’exili), però també defensava que al creador li escau la defensa de la llibertat: «l’artista té l’obligació de manifestar-se categòricament quan es tracta de la dignitat humana ultratjada, qualssevol que siguin les conseqüències. tota gran obra ha de fundar-se en la força moral i la bondat. aquesta és la meva veritat», deia a josep maria corredor, el seu secretari i biògraf, al llibre reeditat tanes vegades *converses amb pau casals. records i opinions d’un músic.*


la revolució del 1917 li va fer decidir no tornar a rússia on actuava des del 1906. van seguir l’alemanya nazi i l’itàlia feixista.
-----------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------


el mateix casals confrontava la seva posició amb la de qui va ser un dels més grans directors d’orquestra, wilhem furtwängler. els dos s’admiraven mútuament, però quan el director alemany el va convidar a actuar amb la filharmònica de berlin, casals li va dir que no. així ho explicava en un article del 1946: «no puc estar d’acord amb la seva actitud davant dels nazis. jo crec que ell no era nazi, que no ho va ser mai. però ell va insistir que havia dirigit concerts per als obrers alemanys de les fàbriques, i jo vaig contestar-li que en fer això actuava com a representat del règim nazi, utilitzant la música i el seu nom com un instrument per induir-los a fer més armes per a hitler».


«no es pot esperar que un músic –jo mateix inclòs— sigui un polític astut. però es pot esperar que un home posseeixi certs principis fonamentals i respectar-los. si furtwängler hagués actuat al dictat d’aquests principis, no hauria dirigit per als nazis, hauria fet un sacrifici per la seva consciència, hauria deixat el seu país com a protesta, partint a l’exili, en lloc de promoure els interessos ‘culturals’ d’un règim que va anar contra tots els principis dels homes».


al mateix article explicava bé la seva postura durant la postguerra, l’espanyola i l’europea: «no em podria reconciliar amb la meva consciència si toqués en una anglaterra que manté relacions de qualsevol mena amb el dictador feixista franco. no soc polític, ni tampoc republicà, ni comunista ni monàrquic, només espanyol i músic». justificava, però, haver tocat en un país que mantenia relacions amb el règim franquista com era suïssa dient que aquell país no tenia part ni poder en la política internacional a diferència d’anglaterra i els estats units, i repetia que no tocaria a cap país on el seu govern tingués «el poder d’acabar amb el patiment d’espanya». quan el seu amic albert schweitzer que era metge, teòleg i músic, li deia que era molt més important crear que protestar, casals responia dient: «i per què no totes dues?»


tot i que la seva manera de protestar contra el franquisme resultava políticament estèril, la seva defensa de la pau semblava tenir camp per córrer. les repetides visites que casals va fer des de prades, on s’havia instal·lat el 1939, als camps de refugiats d’argelers, ribestaltes, vernet i d’altres van deixar una petja profunda en el seu ànim.


el president kennedy el va convidar a fer un concert a la casa blanca el 1961 i un any després li va donar la medalla de la llibertat.
--------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------


l’ús de la bomba atòmica a hiroshima i nagasaki va crear una consciència pacifista general a la qual van contribuir el papa joan xxiii amb l’encíclica *pacem in terris* (1963), l’arribada de john f. kennedy a la casa blanca, i l’havia esperonat la crisi dels míssils (1961). el president va convidar casals a fer un concert a la casa blanca el 1961 i un any després li va donar la medalla de la llibertat. en aquest ambient antibèl·lic el músic va fer el seu manifest musical de pau que era l’oratori *el pessebre* estrenat el 1960. abans però, el 1958, casals ja s’havia adreçat al món des de les nacions unides en defensa del bé preuat.


dins del trinomi llibertat, democràcia i pau hi entrava naturalment la defensa de catalunya, una defensa feta des de l’emoció. ja el 1936 deia que a catalunya ningú no volia la guerra i que aquesta no era culpa dels catalans. però el seu al·legat més conegut és el que va fer el 1971, als 94 anys, davant de l’assemblea general de les nacions unides, quan u-thant, secretari de l’organització, li va imposar la medalla de la pau.


en aquella ocasió, amb més sentiment que rigor, casals va dir: «jo soc català. avui, una província d’espanya. però, què ha estat catalunya? catalunya ha estat la nació més gran del món. i us explicaré el per què. catalunya va tenir el primer parlament, molt abans que anglaterra. a catalunya hi va haver l’origen de les nacions unides. al segle xi, totes les autoritats de catalunya es van reunir en una ciutat de frança —aleshores catalunya— per a parlar de pau, al segle xi! pau al món i contra, contra, contra les guerres, la inhumanitat de les guerres... això era catalunya».


 
**bach, bach i sempre bach**


abans de la guerra, durant els anys en què actuava arreu com a solista i director, casals va conèixer els grans compositors del moment. també els programava en els seus concerts i en el cas de l’orquestra pau casals que va fundar a barcelona quan ja era una estrella, sempre va defensar els compositors catalans, joaquim morera i sobretot emili garreta, reivindicant així la cultura catalana pròpia del modernisme, com assenyalen els editors de l’epistolari entre el músic i joaquim pena, secretari de l’orquestra.


el seu al·legat més conegut, amb més sentiment que rigor històric, el va fer el 1971 davant les nacions unides.
---------------------------------------------------------------------------------------------------------------


els seus gustos, però, eren molt clàssics i amb el pas dels anys es van tornar extremament conservadors. recordava amb emoció el seu debut a viena el 1908 on, deia, encara hi era present l’ànima de beethoven, de mozart i «de tots els grans músics de l’univers que havien passat per aquell gran centre de la música». de fet, només feia 80 anys que beethoven havia mort en aquella ciutat.


johann sebastian bach el va acompanyar tota la vida des que, jovenet, va rescatar d’una botiga del carrer ample de barcelona les partitures de les seves sis suites per a violoncel i les va estudiar durant 13 anys abans de tocar-les en públic i canviant així la tècnica d’interpretació de l’instrument per posar de relleu la idea musical. «bach, com la naturalesa, és un miracle!», deia. la primera cosa que feia cada matí tota la vida era seure al piano i dedicar una estona a alguna tocata i fuga del gran mestre de leipzig. després prenia el violoncel i seguia una altra estona amb bach.


la seva visió de la música del segle xx l’explicava el 1966 en una entrevista que li feia baltasar porcel a *serra d’or*. casals deia que la música vivia una crisi que qualificava de desastre. es considerava «un músic de quan es feia música!» i afegia: «ara no se’n fa. els compositors creuen que la cosa natural de la música, la seva essència, és una cosa del passat. quin disbarat!» els culpables?: «els impressionistes, debussy, ravel...» per a casals, la música ha de tenir un propòsit, no es pot quedar en ser música i prou: «ha de ser una part de la humanitat i, això, realment és el centre de la meva discussió amb la música d’avui, la seva manca d’humanitat».


la resposta al còmic nord-americà george carlin quan l’entrevistava per a l’arxiu de la televisió americana explica la seva tenacitat manifestada en tots els aspectes i durant tota la vida. l’entrevistador li preguntava a casals, que llavors tenia 93 anys, com era que encara dediqués diàriament tres hores a practicar amb el violoncel. la resposta del mestre va ser: «perquè noto que milloro».


aquest any la històrica gravació de les seves *sis suites* de bach feta als anys 30 és un dels documents que la biblioteca del congrés dels estats units tria cada any per a ser conservats pel seu valor cultural, històric o estètic. segurament a casals li agradaria saber que l’obra ha estat seleccionada juntament amb l’emotiu discurs del senador robert kennedy sobre l’assassinat de martin luther king i el *war requiem* de benjamin britten, un altre pacifista. potser no li agradaria tant trobar al seu estimat bach al costat de la cançó *la bamba* o de l’àlbum *the blueprint* del raper jay-z que també han estat salvaguardats.


d25d6c656deed32e0e7ab271878522c8
alfredo
politicaprosa.com
2020.10
la seva llarga trajectòria política, la seva intel·ligència, la seva agilitat, la seva oratòria, els seus encerts i fracassos, les importants responsabilitats que va desenvolupar i el fet que en abandonar la política tornés a la seva plaça de professor universitari, han creat un sentiment d’admiració col·lectiva envers alfredo pérez rubalcaba.


com ell mateix havia dit sovint: «a espanya enterrem com ningú». en el nostre país els reconeixements arriben massa sovint *post mortem*. i el cas d’alfredo pérez rubalcaba no ha estat una excepció.


nascut a solares (cantàbria) el 28 de juliol de 1951, va estudiar a madrid al reconegut col·legi del pilar. practicant d’atletisme, el 1975 va arribar a fer els 100 metres llisos en 10,9 segons. doctor en ciències químiques per la universitat complutense de madrid, en va esdevenir professor. el 1979 es va casar amb pilar goya, companya seva a la facultat de químiques. un altre químic i militant socialista, jaime lissavetzky, va ser el seu amic de l’ànima.


va ingressar a la federació socialista madrilenya del partit socialista obrer espanyol el 1974, destacant el seu activisme en les comissions sectorials d’educació i recerca del partit. en aquestes tasques es relaciona amb josé maría maravall, javier solana, carmina virgili, joaquín arango, emilio lamo de espinosa, josé torreblanca, Álvaro marchessi o emilio muñoz entre d’altres.


quan el psoe arriba al govern el 1982 és nomenat director del gabinet tècnic d’universitats i recerca. el 1985 és nomenat director general d’ensenyança universitària. el 1986 va ser nomenat secretari general d’educació, des d’on va ser promogut el 1988 a secretari d’estat d’educació, i entre 1992 i 1993 esdevé ministre d’educació i ciència. des d’aquestes responsabilitats va impulsar la llei de reforma universitària (lru) i la llei orgànica d’ordenació general del sistema educatiu (logse).


 
**diputat, ministre i vicepresident**


va ser diputat al congrés per toledo (1993-1996), madrid (1996-2004 i 2011-2014), cantàbria (2004-2008) i cadis (2008-2011). després de les eleccions generals del 1993, és nomenat per felipe gonzález ministre de la presidència i de relacions amb les corts, càrrec que manté fins el 1996. va ser precisament en aquella època en què vàrem coincidir a moncloa on jo vaig desenvolupar des del 1991 fins el 1996 la tasca del director del departament d’anàlisi del gabinet de la presidència del govern i de sotsdirector del mateix gabinet.


no acompliria el deure obligat de memòria si oblidés la seva passió futbolística, absolutament lligada al real madrid. com tampoc no es pot oblidar el seu activisme favorable a la renovació del psoe propugnada per felipe gonzález en contraposició al plantejament més tradicional representat per alfonso guerra.


en les eleccions generals del 2004 és responsable de l’estratègia electoral del psoe i després de la tragèdia de l’11-m i davant l’intent del govern aznar d’atribuir l’autoria dels atemptats al terrorisme etarra, alfredo va pronunciar en la jornada de reflexió la seva coneguda frase: «els ciutadans espanyols mereixen un govern que no els menteixi».


després de la victòria socialista en aquelles eleccions generals esdevé portaveu del grup socialista al congrés dels diputats i des del 2006 en el govern presidit per josé luis rodríguez zapatero assumeix la cartera d’interior que mantindrà fins el 2010, any en què afegeix a aquesta responsabilitat la de vicepresident primer i portaveu del govern.


el 27 de maig de 2011 és designat candidat socialista a la presidència del govern i el 8 de juliol d’aquell any renuncia a les seves responsabilitats de govern per dedicar-se exclusivament a la preparació de la seva candidatura. a les eleccions generals celebrades el 20 de novembre de 2011, el psoe obté el seu pitjor resultat electoral fins aleshores.


els ciutadans espanyols mereixen un govern que no els menteixi», va dir la nit de reflexió de les generals del 2004, després de la tragèdia de l’11-m.
------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------


va presentar la seva candidatura a la secretaria general del psoe i el 4 de febrer de 2012 va esdevenir secretari general del psoe després de guanyar per sols 22 vots a carme chacón en el xxxviii congrés federal del partit celebrat a sevilla. elena valenciano, la seva persona de màxima confiança, esdevindrà la vicesecretària general del psoe.


el 25 de maig de 2014, després dels mals resultats del psoe a les eleccions europees, renuncia al càrrec de secretari general del partit, i el 26 de juny del mateix any renuncia al seu escó al congrés dels diputats.


jubilat de la política, retorna a la facultat de químiques de la universitat complutense per donar classes de química orgànica. una de les mostres de dol més impressionant d’aquests dies ha estat precisament la dels seus i les seves alumnes.


el 8 de maig de 2019 ingressa amb pronòstic d’extrema gravetat a l’hospital universitari puerta de hierro de majadahonda (madrid) després de patir un ictus. el 10 de maig mor a l’hospital als 67 anys.


aquesta breu cronologia dóna pistes sobre la densitat d’una trajectòria política remarcable.


 
**i ara, a qui trucarem?**


com va dir felipe gonzález: *«alfredo ha sido el político más inteligente de su generación»*. molts coincidim amb aquesta apreciació. els que hem tingut la sort de tractar-lo en profunditat destaquem la seva capacitat de fer-te sentir que tenies una relació única i especial amb ell. la seva permanent disponibilitat, la seva experiència i els seus contactes el feien imprescindible. per això una de les expressions més escoltades aquest dies en referència a l’alfredo entre els responsables socialistes era: «i ara, a qui trucarem?».


recordaré sempre la nostra darrera conversa, dies abans de l’ictus. repassada de la situació política catalana i espanyola, el judici del tribunal suprem, els temes pendents de resolució al tribunal constitucional… fora de la política seguia essent un home d’estat. i per això seguia amb intensitat els avatars de la política, del psoe i de la qüestió catalana.


la seva vocació docent impregnava els seus discursos però també la seva forma d’argumentar. d’aquí l’expressió *«¿lo ves?»* que utilitzava sovint en les converses polítiques. hi havia una voluntat de convèncer però també una dimensió didàctica massa sovint absent en els discursos polítics.


com que la nostra memòria col·lectiva tendeix a ser molt fràgil, no és sobrer recordar que el compromís polític d’alfredo pérez rubalcaba s’inicia quan encara franco és viu i la dictadura encara dicta penes de mort. o el seu activisme en el moviment universitari dels professors no numeraris. allà es confirma sens dubte el seu compromís amb l’educació com a palanca d’igualtat i justícia social, que va emmarcar les seves primeres responsabilitats de govern.


probablement la responsabilitat més complexa i al mateix temps més exitosa de les desenvolupades per alfredo pérez rubalcaba ha estat el seu pas pel ministeri de l’interior des de l’11 d’abril de 2006 al 12 de juliol de 2011. precisament el 20 d’octubre de 2011, la banda terrorista eta anunciava el cessament definitiu de la violència. acabaven així 43 anys de terrorisme amb 829 víctimes mortals.


d’alfredo pérez rubalcaba cal destacar també el seu caràcter d’intel·lectual. al seu compromís cívic s’hi afegia sempre l’actitud científica, la necessitat de comprendre, no només de col·leccionar dades, sinó de posar-les en relació les unes amb les altres, no només per teixir un relat sinó per disposar d’una teoria explicativa. la seva oratòria demostrava també aquestes capacitats. per això els seus discursos lluny de ser peces de circumstància, esdevenien referència obligada.


per completar aquest article he volgut recuperar-ne un de ben destacat. la seva intervenció en l’acte de proclamació com a candidat socialista a la presidència del govern el 9 de juliol de 2011, del qual n’extrec uns breus paràgrafs:


 
**adversaris i enemics**


«el partit popular és el nostre adversari. els nostres enemics, els d’ahir, els d’avui i els de sempre són la por, la inseguretat, la injustícia, la intolerància, la desigualtat… aquests són els nostres enemics. i els hem fet front sempre com allò que som: els aliats del progrés i els aliats del canvi.»


«us demanaré que sigueu austers. més. us ho exigiré. sabeu per què? perquè fa molt que penso que si no vius com penses, acabes pensant com vius».


«si els mercats han actuat lliurement és perquè algú des de la política va decidir que així ho fessin. i el que es decideix des de la política, es corregeix des de la política».


«una economia competitiva és una economia que té bons empresaris, treballadors formats, bones infraestructures, una administració pública eficient en què no existeixen duplicitats, un mercat laboral segur i flexible. una economia que té un sector energètic eficient, una política industrial robusta que té un sistema de ciència, tecnologia i innovació, una economia eficient. una economia competitiva és tot això unit a un sistema financer que compleix la seva tasca, és a dir, que presta diners als empresaris i les famílies per fer que l’economia avanci».


«educació ho és gairebé tot. És política econòmica, és social, és laboral, és fins i tot política exterior, cultural… és política, senzillament. un sistema educatiu és el que vertebra un país, allò que li dóna força. l’educació és un gran instrument».


capítol apart mereixen les reflexions d’alfredo pérez rubalcaba sobre la qüestió territorial. sense rubalcaba, llavors portaveu del grup socialista al congrés, les negociacions sobre l’estatut del 2006 difícilment haguessin arribat a bon port. certament, l’impuls polític inicial el va donar el president zapatero i el concurs de francisco caamaño com a secretari d’estat de relacions amb les corts va resultar imprescindible, però la negociació parlamentària final va correspondre a rubalcaba que va aconseguir l’aprovació del projecte al congrés.


desgraciadament, la sentència del tribunal constitucional el 2010 va estroncar el dificultós acord a què s’havia arribat. la derrota del psc a les eleccions al parlament del 2010 i la sortida dels socialistes del govern d’espanya el 2011, van donar pas a un escenari de confrontació creixent entre els governs de catalunya i espanya i, a partir de 2012, a un fracassat procés secessionista sense sortida.


 
**declaració de granada**


conscient de la transcendència de la qüestió territorial i del repte que suposava la deriva del mal anomenat «dret a decidir» (segons rubalcaba: «la més gran de les fal·làcies polítiques i un eslògan publicitari imbatible»), alfredo pérez rubalcaba entoma en primera persona la tasca de construir un consens socialista al voltant de la necessària reforma federal de la constitució espanyola.


l’alfredo va acordar el perímetre de la proposta amb pere navarro, llavors primer secretari del psc, i va demanar a ramón jáuregui que preparés el document sobre el qual es va anar construint el necessari consens intern.


vaig tenir el privilegi de poder-hi col·laborar i tant la declaració de granada pròpiament dita com, sobretot, el document *hacia una estructura federal del estado* [«creiem que en el federalisme s’hi ubiquen les millors solucions per a reconèixer, respectar i integrar les diverses aspiracions nacionals que conviuen a espanya, la cohesió social, la igualtat i per a trobar les millors respostes als problemes de les nostres comunitats en un estat integrador i eficient»].


ferm defensor del diàleg, l’alfredo estava convençut de la necessitat d’oferir una solució acordada capaç d’assolir un suport majoritari entre els catalans i el conjunt dels espanyols. fins el darrer dia va considerar que aquest era el gran problema pendent de la democràcia espanyola i hi va dedicar reflexions i escrits, dels quals en recomano tres articles relativament recents, publicats al diari *el país*: «ganar a los independentistas» (4.10.2017), «tan difícil como necesaria» (27.11.2017) i «las nuevas realidades de cataluña» (16.01.2018).


quan la resolució del problema és encara ben lluny, més trobem a faltar el seu consell. però les seves aportacions seran decisives en el moment de la solució.


ce82cb6e9ed8af44cad6d10407d7ca8e
el poeta jaime gil de biedma
politicaprosa.com
2020.10
una societat hauria de ser, idealment, responsable dels seus millors escriptors, d’aquells, sobretot, que més complexitat ens han deixat, assumint el seu llegat no d’una manera ingènua i ornamental, sinó incorporant la seva obra en la vida política i intel·lectual del propi temps. el cas de jaime gil de biedma (1929-1990) és paradigmàtic, perquè, tot i la seva popularitat, la seva figura ha quedat en una espècie de llimbs. per una part, l’aparent i enganyosa facilitat de la seva poesia ha generat una influència més aviat banal, sustentada per una crítica igualment minsa. i per altra, les tensions polítiques que ha viscut catalunya, en particular per la manipulació educativa i periodística del nacionalisme en les seves distintes variants, han aconseguit que l’obra d’un dels millors poetes que ha tingut barcelona al segle xx hagi patit un procés ideològic d’alienació.


català i castellanoparlant, jaime gil de biedma pertany a una sola cultura que s’ha expressat en dues llengües al llarg de molts segles. com ell mateix deia, se sentia més prop de joan vinyoli o de gabriel ferrater que de juan ramón jiménez i era al mateix temps deixeble de jorge guillén i bon lector tant de carles riba com de j. v. foix. el seu tarannà intel·lectual i moral resisteix l’agressió de qualsevol nacionalisme, del que en una entrevista va deixar dit que era meravellós com a utopia i un horror quan aconseguia el poder. políticament, gil de biedma es va definir l’any 1969 en aquests termes: «he sido de izquierdas y es muy probable que siga siéndolo, pero hace ya algún tiempo que no ejerzo». la ironia probablement ve del seu desencís, tan propi de la seva generació, amb el comunisme.


 
**lucidesa immensa**


l’any 1956 va sol·licitar, a través del seu amic manuel sacristán, l’ingrés en el psuc, petició que li va ser denegada per raons mai no del tot esbrinades. alguns suposen que va ser per la seva homosexualitat, d’altres per la seva feina com a executiu a la compañía general de tabacos de filipinas o per la seva dissoluta vida de noctàmbul. com tants fills del bàndol franquista, gil de biedma –és un dels temes principals de la seva poesia– va viure una contradicció entre el record idíl·lic de la seva infància durant la guerra civil a la casa familiar de la nava de la asunción, a la província de segòvia, i la consciència social i política que va assolir durant la seva difícil emancipació ideològica al llarg de la dècada de 1950. la seva tremenda lucidesa, de totes maneres, va fer que el seu antifranquisme militant es refredés ben aviat, davant de l’evidència de la consolidació econòmica de la dictadura, fruit del pla d’estabilització de 1959. quan molts dels seus amics i col·legues somiaven encara amb fer la revolució, gil de biedma, l’any 1962, li explicava a joan ferraté, que aleshores vivia a edmonton, els canvis que s’estaven vivint a espanya amb aquestes paraules:


*«parece que españa, que es un país feudal que no ha tenido feudalismo, y un país burgués que jamás ha hecho la revolución burguesa, se prepara a ser un país neocapitalista sin gran capitalismo. vamos a la economía de consumo, pero de un consumo mínimo: nuestro porvenir consiste en convertirnos en el menos desarrollado de los países desarrollados. es decir: adquiriremos nuevas miserias y nuevos defectos sin perder ninguno de los antiguos. creo que hemos entrado resueltamente por ese camino y ni si quiera la inmediata caída de franco y un colapso político –cosas, una y otra, casi por completo improbables– nos salvarían ya: el «milagro español» está en marcha y participaremos de la prosperidad europea a escala española; tendremos una prosperidad pequeña, bastante sórdida, pero que permitirá a todo quisque hablar con aire de superioridad de la falta de libertad y la falta de automóviles en las democracias populares.»*


dominava com cap altre de la seva generació la tècnica poètica, és a dir, les lleis de la prosòdia i de la mètrica.
-------------------------------------------------------------------------------------------------------------------


no és estrany, doncs, que algú que havia observat l’evolució del seu país amb aquesta perspicàcia arribés a la democràcia amb una sensació d’alleujament però també de derrota i fatiga. la seva obra poètica s’havia tancat el 1968, prop dels quaranta anys, amb la publicació de *poemas póstumos*, un poemari la complexitat del qual encara no s’ha destriat del tot i que constitueix la dramatització d’un procés radical de despossessió i rebuig del món que havia tractat de crear, tant en l’àmbit polític com sentimental, a *moralidades* (1966), el seu segon llibre. entre 1975, quan va publicar la primera edició de *las personas del verbo*, la compilació de la seva poesia, i 1990, quan va morir malalt de sida, als seixanta anys, gil de biedma va publicar molt poc, bàsicament articles i assajos de crítica literària, recollits a *el pie de la letra* (1980, 1994 i 2017), un llibre que demostra fins a quin punt, a banda d’un gran poeta, també va ser un extraordinari prosista.


en aquell volum hi destaca un article titulat «*a propósito de un manifiesto surrealista*», una de les seves poques intervencions públiques a la premsa de la transició. l’article es va publicar el 27 de març del 1981 a *la vanguardia*, com a resposta al manifest que van signar dos mil tres-cents intel·lectuals residents a catalunya en defensa de la igualtat del català i el castellà després que jordi pujol, aleshores flamant president de la generalitat, decidís publicar el diari oficial de la generalitat de catalunya (dogc) només en català. gil de biedma hi fa una defensa de la política de normalització lingüística, de la naturalitat social del bilingüisme, tot denunciant els interessos espuris i mercantils dels signants, als quals també retreu l’ús d’un castellà de «*gobernador civil decimonónico*».


l’article és un document molt valuós sobre l’estat de la qüestió en aquella època. per una banda, gil de biedma desmunta amb ironia i gran estil la retòrica buida dels denunciants, assenyalant les debilitats de la seva argumentació i les seves inexactituds històriques, però per l’altra és veritat que no va saber veure –i com ell bona part de l’espectre polític i social de catalunya– que en aquella estratègia incipient del primer govern de convergència s’incubava l’ou de la serp del sobiranisme i de l’actual desfeta social. el temps li ha donat la raó en algunes coses, però al mateix temps ha confirmat els pitjors auguris del manifest. val a dir, també, que la seva generositat d’aquell moment com a escriptor en castellà no ha estat mai recompensada per la cultura oficial catalana, que sempre s’ha organitzat d’esquena a la realitat lingüística del país, convertint gil de biedma en un poeta estranger dins la seva pròpia terra.


 
**una cultura plena de vida**


obviar o menystenir l’obra de gil de biedma suposa perdre’s una experiència intel·lectual i moral de primer ordre. el que va fer, tant respecte a la purificació de la llengua com pel que fa a la renovació del debat crític, és d’una riquesa exemplar i inesgotable. convicte de viure en un país bàrbar, com va dir juan garcía hortelano, gil de biedma era cosmopolita d’una manera que ja no s’entén. el cosmopolitisme no consistia per a ell en haver viatjat molt o estar assabentat del l’actualitat a parís o a nova york sinó en saber què suposava ser escriptor a l’anglaterra de ben jonson o a la frança de voltaire. en aquest sentit, la seva cultura era extraordinàriament matisada i estava plena de vida.


el que va fer per la purificació de la llengua i per la renovació del debat crític és d’una riquesa exemplar i inesgotable.
---------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------


en la seva poesia es pot veure com integra, sense ostentacions, diverses influències que poden anar des de catul fins a t. s. eliot, passant per john donne o wordsworth. des del punt de vista formal, sempre va estar obsedit en com es podia fer el poema perfecte. com eliot, era un decidit i aferrissat formalista i dominava com cap altre de la seva generació la tècnica poètica, és a dir, les lleis de la prosòdia i de la mètrica. amb el seu amic i *fellow conspirator* gabriel ferrater es va proposar de subvertir els pressupòsits estètics segons els quals s’havia entès la modernitat a espanya, superant el simbolisme i anant a les arrels romàntiques de la tradició europea.


la seva poesia madura, a partir de *moralidades*, bascula entre l’exploració de la intimitat i el reflex de la realitat social i política. alguns dels seus millors poemes socials, com ara «*noche triste de octubre*», adaptació subliminal del «cant de tardor» de baudelaire, han recuperat, amb la gran crisi econòmica del segle xxi, tota la força del seu dia. com a poeta de l’amor i del pas difícil del temps, el seu coneixement profund de la naturalesa humana és sempre il·luminador i d’una lucidesa dolorosa. la seva indagació de l’experiència amorosa transcendeix la seva condició homosexual per esdevenir problemàticament universal, vàlida per a qualsevol. i la seva saviesa existencial es pot resumir amb els primers versos de «*no volveré a ser joven*», el que ell considerava el seu millor poema: «*que la vida iba en serio / uno lo empieza a comprender más tarde*.»


 
**doble vida emocionant i insòlita**


l’època literàriament més impressionant de la seva vida va tenir lloc entre 1959 i 1968, quan va escriure el corpus essencial de la seva poesia madura. gràcies als seus *diarios* (2015) podem seguir ara la seva evolució intel·lectual des de l’any 1956, quan va fer el primer viatge a les filipines com a secretari general de tabacos, el relat del qual constitueix una de les darreres experiències colonials de la literatura espanyola. però va ser sobretot a partir de 1959, ja component els poemes que integrarien *moralidades,* quan la seva recerca i la seva ambició agafaren una embranzida emocionant i insòlita. de dia, gil de biedma treballava com a alt executiu d’una empresa comercial, negociant amb filipins i xinesos. a les nits sortia pels barris foscos (*to go slumming*, en anglès) o reunia els seus amics –gabriel ferrater, luis marquesán, carlos barral, juan marsé– al seu apartament, un soterrani «*más negro que mi reputación*» a la part alta del carrer muntaner.


malgrat la sordidesa de l’època, en ple franquisme, la pressió laboral i la frenètica vida sentimental i sexual que portava, gil de biedma treballava a hores robades, escrivint només cinc o sis poemes a l’any, la majoria d’ells compostos mentalment –a l’oficina de la rambla, a la dutxa, en un bar, nedant–, amb gran lentitud i una minuciositat flaubertiana. molts anys després, recordaria que ell escrivia «*para mis antecesores y para unos cuantos contemporáneos amigos*», resum de la seva lluita amb la tradició, quan tractava d’enfrontar-se a l’estètica de la generació del 27, estudiava els fonaments del romanticisme anglès o imitava la música verbal dels *four quartets* de t. s. eliot.


el seu coneixement de la poesia espanyola, des de l’edat mitjana fins als seus dies, era també detallat i enormement precís. en el seu to col·loquial, tan curosament construït, hi ressonen encara juan de la cruz i garcilaso. però el que més impressiona és que els poemes de *moralidades* els va escriure sabent que no passarien censura, amb uns pocs i intel·ligents amics com a lectors, amb la màxima ambició i la mínima esperança, a despit de la qual cosa es va esforçar per construir una vibrant afirmació de felicitat íntima i de restitució social.


l’any 1966, però, va patir una crisi d’integritat induïda per la ruptura amb luis marquesán, la seva parella des de feia molt temps i destinatari dels seus millors poemes d’amor. la separació va provocar un procés d’estranyament amb la seva joventut que el va portar, a *poemas póstumos*, a matar amb les seves pròpies mans el personatge que s’havia construït a *moralidades*. la dramatització d’aquesta experiència –que es espiritual en un sentit exacte– als poemes «*contra jaime gil de biedma*» i «*después de la muerte de jaime gil de biedma*» és d’una densitat que encara resta per explorar. hem de tenir en compte que la seva obra no va començar a circular i a rebre atenció crítica fins a l’any 1975. i és que la millor literatura està escrita en absoluta soledat, moltes vegades sense públic. poden passar dècades abans no es reconegui la complexitat que hi està enterrada. intentar-ho és la nostra obligació, la nostra responsabilitat cívica.


4ee0fc95798efab2493187d4cea85984
ernest lluch, cosidor d’imaginaris
politicaprosa.com
2020.10
ernest lluch va lliurar moltes batalles polítiques i va llançar innumerables idees al vent. en va perdre més que no pas en va guanyar i n’hi van ignorar encara moltíssimes més que no pas prendre en consideració. enumerar-les totes i analitzar-les en profunditat equivaldria a escriure una nova biografia. tanmateix potser de totes n’hi ha una en què paga la pena detenir-se per allò que ens diu del present i ens alerta d’allò que pot esdevenir a partir d’ara. es tracta del seu pensament en relació a la conjugació de l’imaginari nacional entre les poblacions autòctones d’un territori –enteneu les que fa algunes generacions que hi viuen– i les nouvingudes i al seu resultat en la configuració de la societat resultant.


a l’ernest, que era lluch martín i en feia ostentació, l’interès per aquesta qüestió li venia de casa, encara que no va ser fins a la trentena que va visualitzar-la com un problema. per la banda paterna, els lluch eren de barcelona amb ramificacions familiars a esparraguera i vilassar de mar. per la materna, encara que la seva mare jacinta era d’aquesta localitat, el pare d’ella, metge, procedia d’eivissa i la seva família era originària de la horcajada, prop de la serra de gredos, a Àvila. a casa la jacinta es parlava castellà, per bé que el matrimoni lluch martín ho va fer sempre en català. es consideraven catalanistes i el pare, enric, pròxim a l’acció catalana de la segona república, no va usar mai la terminologia de nacionalista català per a designar-se.


el món d’amistats i relacions que va viure l’ernest en la seva adolescència era, bo i desenvolupar-se en la constricció i el discurs que imposava el franquisme, eminentment català i en català. ho va ser en l’àmbit familiar, al barri de vallcarca, amb els amics a l’escola dels josepets de gràcia, o amb nemesi ponsati i romà cuyàs en les hores de lleure com a atleta i també en el laboral, al taller de cintes, corretges i cinturons del pare.


 
**viatges adolescents per les espanyes**


a mitjans de la dècada dels cinquanta, precisament fruit d’aquest negoci familiar, lluch va tenir l’oportunitat amb setze anys de recórrer bona part d’espanya –o de les espanyes, com li agradaria dir després. va visitar sobretot les castelles, la vella i la nova, madrid, extremadura i navarra i el país basc. s’hi va moure en tren, amb estades llargues, sol o en companyia d’agents comercials locals que prenien comandes de l’empresa del seu pare. posat d’altra manera, lluch no va anar a les espanyes a fer el turista, sinó que, com a venedor de comerç que era, va interactuar amb els oriünds.


i com a bon observador, i així ho palesen les innombrables cartes que va adreçar a la seva família, va captar l’essència dels indrets que va trepitjar i que eren molt diferents de barcelona i, entre aquests, poblacions com valladolid, badajoz, zafra, càceres o sant sebastià. encara que fos amb una dosi de construcció d’ell i la seva trajectòria com a personatge i hi afegís, per tant, el pensament de sal i el pessic de pebre corresponent, aquesta experiència li fou molt útil per conèixer ben aviat unes realitats que no per imaginades deixaren de ser enriquidores.


fou amb aquest bagatge que, retornat a barcelona i amb l’ànim de buscar una sortida, seguint la petja del seu germà gran, enric, per escapar del fat que el determinava a encarregar-se del negoci familiar, s’enrolà a la carrera d’econòmiques a la universitat de barcelona. l’ernest hi entrà sota dos paràmetres que mancaven a bona part dels seus companys. d’entrada per la seva extracció social sabia, amb totes les lletres, què era treballar. la vida a lluch no li havia vingut donada i això sempre el feu recelar d’entrada dels que havien tingut més facilitats. aquells qui, per exemplificar-ho, coneixien londres o parís i sabien jugar al bridge. i el segon fou, precisament, el coneixement de les espanyes lligat a una vivència personal d’interacció amb persones no només d’un altre indret sinó també d’un altre estrat social.


en els anys d’universitari a cavall de la dècada dels 50 i 60, lluch va conèixer noms dels qui eren o després serien la crema de la intel·lectualitat catalana, de tendència i generació diversa, des d’un max cahner a un jordi solé tura passant per jordi maluquer, ramon bastardes, octavi pellissa, salvador giner i molts més, junt amb professors i mentors com fabián estapé o jaume vicens vives. en aquest ambient amarat de moviment estudiantil antifranquista lluch va començar a involucrar-se en política. partint de la coneixença de raimon obiols de seguida sintonitzà, encara que no hi milità, amb *els músics*, el moviment socialista de catalunya on també s’enquadrava el professor d’economia, joan reventós.


 
**agitador intel·lectual**


en aquest període lluch, sobretot per mitjà de l’elaboració de la seva tesi doctoral des de la perspectiva de la història del pensament econòmic sobre un important elenc de figures que havien contribuït a la recuperació econòmica i cultural de catalunya després de la desfeta de la guerra de successió, va prendre consciència que també ell podria ser una figura equivalent amb el teló de fons del règim franquista. a partir de les acaballes de la dècada dels 60, amb una creixent participació en la premsa i la vida universitària, l’ernest va focalitzar la seva energia, que era molta, en aquest objectiu. quan exercia d’articulista, de professor i més endavant de polític allò que feia era presentar distintes facetes de la concepció primera de si mateix com a intel·lectual agitador: algú que pareix idees i les llança a l’àgora per tal que siguin debatudes.


de l’etapa valenciana, lluch va traslladar a la política que en les coses de la identitat no es pot allargar més el braç que la màniga.
---------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------


de sobte l’esdevenidor es va complicar. arran de la formació del sindicat democràtic d’estudiants, de la caputxinada, la carrera de lluch a la universitat de barcelona es va interrompre. el mateix que va succeir amb una setantena de joves professors fou expulsat i hagué de cercar un nou destí professional. l’any 1970 el va trobar com a professor a la nova facultat d’econòmiques de la universitat de valència. atès que sempre fou una persona que no volia passar pels llocs on anava o vivia sinó formar part del seu paisatge, va traslladar-se a la capital del túria amb la seva esposa i dues filles i allí va tenir encara la tercera i aviat va viure com un valencià més.


a valència, a més de la tasca docent, s’involucrà en política. conegué, debaté amb vicent ventura, ànima del socialisme valencianista, i amb joan fuster, encimbellat i criticat a parts iguals arran del seu *nosaltres, els valencians*. allí, com cantà raimon, va passejar i hi trobà gent que l’estimà molt, poc o gens, féu bones amistats i alguna estúpida enemistat i a més de trobar march, roig, estellés, alfaro i les dues figures esmentades, lluch sobretot hi visqué uns anys, del 1970 al 1977, plens de vida que el feren com a home, com a pensador i com a polític, gairebé sense que ell mateix se n’adonés.


sempre amb el retrovisor d’allò que passava al nord amb la confluència del socialisme català i viatjant a madrid i a saragossa i coneixent més i més individualitats del món socialista, de la branca que fos, lluch volgué que l’incipient partit socialista del país valencià, que contribuí a posar en marxa, establís un pacte amb el psoe a l’estil primer del pacte d’abril i després de la configuració de l’acord psc-psoe. no fou possible d’entrada per desavinences històriques i personals entre líders de faccions. el que desitjava l’ernest no és que no fos possible, és que no era plantejable. i, tanmateix, la nit electoral de les generals de juny de 1977 va demostrar que el millor per al socialisme valencianista hauria estat el pacte previ com s’havia donat a catalunya. pactar quan encara els números, els recolzaments, eren suposats i no evidents després dels recomptes. pactar des de la força teòrica, no a partir de la debilitat manifesta.


lluch va volar a darrera hora per caure com un paracaigudista i ser elegit diputat per girona pels socialistes de catalunya, però els set anys que va passar a valència el van convèncer que l’imaginari autòcton, en aquest cas del país valencià, –que ell aplicà després i sobretot a catalunya– havia de cosir, d’apropar, de seduir, d’integrar els nouvinguts, sense hostilitzar-los, si no volia quedar colgat per l’imaginari d’aquests, dut massivament, sense capacitat pausada d’absorció en els anys del tardofranquisme a l’arc mediterrani.


l’ernest alertà, així mateix, més endavant, en articles periodístics que una vegada l’ascensor social actués i els descendents d’aquestes fornades de nouvinguts anessin a la universitat i es formessin com a líders voldrien donar veu als seus –si la societat no treballava perquè no hi hagués seus i nostres, és clar. per això fou tant crític amb el valencianisme de fuster que considerava que per cada catalanista que feia generava nou anticatalanistes. aquesta presa de consciència va fer que, ja dins del psc, apostés fort pel pacte amb el psoe en el moment en què la democràcia a espanya posava les bases per consolidar-se. això el va dur també, junt amb la pròpia percepció d’extracció social envers alguns líders socialistes de l’*upper* diagonal, a abraçar opcions més obreristes.


 
**imatge dibuixada per l’oposició**


i també, en ocasions, com en el sonat cas de la loapa, a recolzar opcions que no foren fàcils d’explicar ni d’entendre a catalunya. lluch ho feu, en tot cas, amb passió i dramatisme com a ell li agradava fer les coses. És probable que en determinats moments la convicció d’allò que feia el dugués a anar massa enllà, però en tot cas sabia què pretenia. li passà, però, com a d’altres polítics que abans que ell havien seguit aquell sender gens senzill –el president tarradellas, per exemple–, dels quals la imatge que en quedà fou més la dibuixada per l’oposició que no pas la que ells mateixos projectaven. i fou, foren, i són encara avui, malentesos. la propaganda quan s’hi posa, ho sabem, és devastadora.


És per això que un nombrós segment del nacionalisme català veié lluch com un català espanyolista en el si del psc. amb la perspectiva que donen els anys avui podem certificar que això no fou de cap manera així. l’ernest, incorporat en un partit avesat a fer de frontissa entre dos imaginaris, s’estimà més sempre tirar aigua al vi de l’eufòria i exercir la figura de l’esclau que en la desfilada victoriosa pels carrers de roma, enfilat a la quadriga sostenint la corona de llorers, repeteix a cau d’orella al general «recorda que la convivència és fonamental». jugà per tant un paper encara més extrem en voler cosir en un partit que ja s’hi esmerçava però que ell entenia que ho havia de fer més i això no fou sempre ben entès.


un nombrós segment del nacionalisme català va veure lluch com un català espanyolista en el si del psc.
------------------------------------------------------------------------------------------------------


de l’experiència familiar pròpia, dels viatges adolescents per les espanyes i, sobretot, de l’etapa valenciana, ernest lluch va traslladar a la política que en les coses de la identitat o la identificació no es pot allargar més el braç que la màniga. i ell, per bé que els seus contrincants volguessin dibuixar el contrari, sempre tingué molt clar quina màniga quedaria descoberta si abans de voler avançar més no es consolidava el camí recorregut. sobre aquest i altres aspectes de la seva vasta actuació és bo de pensar-hi no només per allò que ens diu d’on ens trobem avui a catalunya i a espanya, sinó per prevenir desastres per exemple amb les noves onades migratòries en el futur. a lluch no se l’ha de rellegir per lloar-lo, sinó per pensar.


bd06c5338b38a8b42666a51fbb4fa02e
josep benet i les arrels del consens
politicaprosa.com
2020.10
el reconeixement de josep benet va fer el cim durant 1977. primíssim i escardalenc, amb el posat d’un patriarca envellit per la secular sequedat de la segarra, era com un eremita aparegut al bell mig del tumult d’un país en transformació. tenia 57 anys, era un polític nacionalista reconegut i havia desplegat la seva acció de combat democràtic des de diversos espais durant més de mitja vida. aleshores va recollir els fruits d’aquell llarg compromís, talment com si l’esperit de l’assemblea de catalunya s’hagués fos al seu rostre.


1977. per sant jordi ell i el cineasta portabella lliuraren el manifest «per l’estatut» a l’alcalde socias com a delegats de l’assemblea. l’oposició era rebuda a la casa gran mentre a la plaça de sant jaume reverberava un crit dirigit al president de la diputació: «samaranch, fot el camp». l’entrega del manifest era el colofó d’una manifestació que havia ocupat el centre de barcelona i amb aquell acte de reclamació de les institucions d’autogovern, de fet, s’escenificava el cant del cigne de l’assemblea. al cap de res l’oposició faria política a través dels partits i a les institucions. també benet. al juny va ser elegit senador a les eleccions constituents. era candidat per barcelona de l’entesa dels catalans i a la candidatura l’acompanyaven candel i cirici pellicer. a finals d’agost tarradellas el va expulsar de la comissió de parlamentaris que negociava el restabliment de la generalitat amb el govern suárez. d’aquestes negociacions, quan encara quedaven serrells pendents per acordar, benet en va parlar al pregó de les festes de la mercè que va llegir el 22 de setembre al saló de cent.


dit d’una altra manera, quan la classe política que des del catalanisme intervindria a la transició s’estava afermant, benet n’era un dels protagonistes. la construcció del seu paper venia de molt lluny. com a mínim del 1944. la seva prehistòria cal trobar-la a les butxaques d’uns pantalons vells, humils i descosits.


nascut el 1920 va ser el fill gran d’una família desestructurada de la cervera tradicionalista trasplantada a barcelona. als set anys va entrar a l’escolania de montserrat i durant els set següents no dormiria ni una sola nit fora de l’abadia, sentida com un segon ventre matern i protector on va renéixer com a adolescent catòlic i catalanista. de retorn a la ciutat dels homes va ser acollit pels seus oncles, que regentaven una lleteria a la barriada obrera de sant andreu, i va poder estudiar batxillerat en una acadèmia dels jesuïtes a sarrià fent de fàmul dels seus companys. era i se sabia un fill de les classes subalternes. no era un jove de l’institut escola. no era un prototip republicà.


en aquells anys 30, els de la mort del seu pare i el seu germà petit, el seu àmbit de socialització va ser el grup del barri de la federació de joves cristians, entitat catalanista i montserratina presidida pel prometedor fèlix millet. durant la guerra civil es va integrar primer a la xarxa de l’església clandestina i després va ser cridat a files per l’exèrcit republicà com a soldat de la lleva del biberó. ferit en unes pràctiques, a penes va entrar en combat i ràpidament es va poder allunyar del front per a guarir-se.


 
**el hòlding millet**


torna a sant andreu. a la primeríssima postguerra va acabar el batxillerat i, mentre treballava en feines de baixa qualificació, va obtenir una beca per estudiar la carrera de dret com a fill de vídua pobra. comandava l’activisme del casal d’acció catòlica del barri, on va conèixer la seva dona –florència ventura– i el seu mentor –maurici serrahima– a través d’ella. l’estiu del 1944 va passar unes setmanes fent de mainader dels fills de millet. millet, sintonitzat amb serrahima, era un financer ben relacionat amb el règim que mantenia tractes (sovint opacs) amb ministres alhora que desenvolupava una activitat pionera de mecenatge d’una cultura catalana proscrita.


d’immediat benet es vincula al hòlding millet, empresarial, cultural i polític. d’immediat, enxarxat ja al món d’una oposició que no abandonaria fins a la seva desaparició, va impulsar un grup de resistència nacionalista: el front universitari de catalunya. És l’època. quan s’albirava la fi de la segona guerra mundial amb la derrota del feixisme, es van crear o reconnectar diversos grups del catalanisme de l’interior i de l’exili amb l’esperança de construir el món de demà. el fuc, que en els seus dos anys no devia arribar als 100 activistes, va ser un d’aquests grups. a partir d’aquest moment de la resistència i fins al moment de plenitud pública de 1977, a benet podríem explicar-lo pels seus actes. no acabaríem.


podríem començar des del seu treball a l’ombra durant mig any a la comissió abat oliva per reconvertir les festes de l’entronització –d’acte de nacionalcatolicisme regional a afirmació regional d’una catalanitat catòlica. podríem acabar amb la direcció literària, també a l’ombra, d’edicions catalanes de parís durant el tram final de la dictadura. però si només detalléssim aquestes accions oblidaríem algunes de les campanyes de mobilització que van dur la seva signatura: la campanya de la “p” (p de protesta) recolzat pel psuc el 1959, la de pujol el 1960 amb cèl·lules de la joventut (catòlica, burgesa i catalanista), la que aferma el mite de l’abat o la que s’inicia el 1966 usant com a eslògan «volem bisbes catalans» i amb albert manent com a escuder. cartes, reunions, pasquins. campanyes possibles rere una logística que contrastava amb el coratge del sofista que practicava en un consell de guerra o un tribunal d’ordre públic on defensava antifranquistes. benet, alhora que impugnava el sistema autoritari des del còrtex del seu sistema repressor, posava en dansa la plataforma de debat miramar, la revista *serra d’or*, establia el primer programa de publicacions d’edicions 62 o actuava com a assessor àulic d’Òmnium cultural.


va tocar tots els instruments de l’oposició al règim amb el virtuosisme d’un home orquestra. ell mateix es va mitificar en aquest sentit. era una mitificació legítima. n’era el seu capital més visible, era un capital que el dignificava. podríem explicar benet com l’eminència grisa del catalanisme de postguerra per l’activisme que va liderar. ho va ser. però centrar tot el benet en l’activisme ens faria obviar una dimensió del personatge que a la llarga ha estat tant o més determinant en la catalunya contemporània: la seva aportació a la ideologia del nacionalisme, a través de les nocions «un sol poble» i «genocidi cultural», va tenir una influència capital durant la segona meitat del segle xx.


1944. en una cel·la de montserrat, benet i el seu amic joan sansa –aviat militants d’unió–, lluís torras –ell seria de l’msc– i els germans casassas funden el front universitari de catalunya. presenten ponències. la que estableix la posició en l’eix nacional, inspirada en el clandestí *mentrestant* de serrahima, és de benet, el president. al llarg del temps evolucionarà la base ideològica del seu nacionalisme, però en essència no canviarà. perquè el seu projecte vital, del principi fins a la fi (fins a la publicació de les seves memòries *de l’esperança a la desfeta*), orbitarà entorn dels primers principis de la conclusió d’aquella ponència: «1) afirmació de la personalitat nacional de catalunya. necessitat de realitzar la unitat cultural i política de les terres catalanes. 2) govern propi per a catalunya. catalunya governada per catalans, amb organismes legislatius, executius i judicials catalans». la qüestió era elaborar el pensament sobre el qual es podria reconstruir una cultura política que fes possible aquell programa. fer-lo possible, convertir-lo en acció, en les circumstàncies més o menys agòniques de la postguerra.


 
**‘un sol poble’**


a mitjan dels 50 benet, quan havia tingut algun contacte amb la democràcia d’esquerres italiana, pensa políticament com un protointel·lectual que fon la catalanitat amb el catolicisme social. des d’aquesta posició, emparentada amb el moment socialdemòcrata, pensava que catalunya havia perdut la guerra com a subjecte i que la reconciliació s’havia de produir en el marc de la nació catalana. en aquella època, perquè la refundació fos efectiva, identificava la conflictivitat social com el nus essencial que caldria anar desfent. evitar la repetició de la tragèdia passava per la desactivació del conflicte i era en la substantivació de l’ideal d’«un sol poble». l’expressió la va sentir o llegir en una homilia de l’abat escarré i ell la va saber convertir en la massa damunt de la qual aixecar el consens catalanista. la primera referència pública que en va fer, que jo sàpiga, va ser el 1967 en un homenatge a pompeu fabra. allà ja proposava que el català fos la columna vertebral d’aquest consens.


com que entenia que l’esquerda originària de la nació era la fractura social, va actuar seguint aquesta lògica. per això va trencar tan aviat amb el tabú de la guerra freda –les relacions amb el psuc expliquen l’allunyament d’unió. per això es comprometria amb comissions. per això seria tan bel·ligerant amb els antifranquismes que aïllaven la problemàtica social de la problemàtica nacional (la polèmica amb solé tura). i per això mateix va centrar la recerca en aquesta qüestió: meditaria sobre un procés continuat de ruptura interna que havia tingut la conflictivitat social com a origen i que havia tingut la guerra civil com a moment hecatòmbic.


si el seu primer estudi va ser el moviment obrer barceloní de mitjan segle xix –una recerca feta amb casimir martí que veuria la llum a la transició–, a finals dels 50 el va reconduir cap a la setmana tràgica. a través del catòlic joan maragall denunciaria com la burgesia conservadora, per blindar els seus interessos, no havia fet res per recosir les ferides provocades per la injustícia i així havia situat la ruptura a l’ànima de la nació. el 1959, quatre anys abans que el publiqués l’institut, tenia solidificat *maragall i la setmana tràgica*. amb l’escriptura del llibre conquereix la seva maduresa. era un intel·lectual i no era confessional.


la maduració coincidí amb la mort de vicens vives, amb qui mantenia una relació creixent. benet n’heretarà alguns dels projectes, reencarnarà algunes de les seves idees i *de facto* volgué ocupar el seu lideratge intergeneracional en el nou catalanisme. si vicens havia interpel·lat fuster perquè escrivís un assaig sobre el país valencià, el 1960 benet li encarregarà un projecte que s’assembla molt a *nosaltres, els valencians*. si vicens manifestava una preocupació creixent pel fet immigratori, benet trobarà en candel el personatge que podia crear el discurs d’incorporació de la nova immigració a la nació en fase de refundació.


si vicens havia elaborat el pla ideològic d’una plataforma política –l’aliança pel redreç de catalunya, una còpia de la crida era a l’arxiu benet–, el benet del 1960 redacta el programa *la desfeta i el redreç* per crear lideratges, grups d’acció i ideologia. allà parla d’immigració i també d’una interpretació de la guerra civil que calia consolidar perquè la reconciliació fos efectiva en el marc de la nació. la tesi era aquesta: “la desfeta de catalunya, l’any 1939, fou la desfeta de tots els catalans, de qualsevol ideologia que fossin, s’haguessin trobat de grat o per força en uns o altres dels rengles combatents”.


la derrota integral havia estat l’avantsala d’un intent de destrucció de la catalanitat com a identitat que dóna forma a la nació. aquest intent, implementat a través d’un seguit de polítiques totalitàries (d’aniquilació, repressió i prohibició), benet el va començar a teoritzar a mitjans dels anys seixanta. És el «genocidi cultural». el va documentar amb el buidat de premsa –la base del monumental informe sobre la persecució de la llengua i la cultura de catalunya pel règim del general franco de 1973– i li va voler donar una profunditat tràgica a través de la commovedora sèrie dels afusellats: companys, carrasco, peiró, rahola, latorre. la tria, que va descobrir en un article de nicolau d’olwer, era intencionada: la demostració fefaent que el franquisme havia volgut liquidar tota forma de catalanitat. com que s’havia resistit i la resistència contra l’agressió s’havia empeltat del combat democràtic, la supervivència de la nació implicaria en democràcia una reparació: la refundació de la nació.


aquesta va ser també una idea consensual durant la transició. el nom que va adquirir aquesta reparació –la normalització- no el va posar benet, però l’havia fonamentada més que ningú. no és un assumpte menor. perquè la normalització ha estat el projecte fonamental sobre el qual s’ha bastit la catalunya democràtica. el reconeixement a aquesta aportació, més enllà de premis i guardons, es va materialitzar durant el tram central de 1977. si aleshores ell no va fer el cim, a la llarga, indiscutiblement, l’ha fet el seu projecte de vida.


4b9a5f771648022b68530d447998046d
aina moll i marquès
politicaprosa.com
2020.10
assegurava el poeta antonio machado que allò que ens emportem cap el més enllà és precisament el que de veritablement bo deixem aquí. allò que hem fet pensant en la resta de persones, de manera altruista. així escriu: «lleva quien deja y vive el que ha vivido». el vers del poeta de sevilla, mort a l’exili de cotlliure, pertany a la *elegía dedicada a francisco giner de los ríos*, el fundador de la institución libre de enseñanza, una entitat que tantíssima importància arribaria a tenir per a la renovació pedagògica arreu de l’estat espanyol. el record de machado i la seva *elegía a giner* m’han vingut a la memòria a l’hora de recordar també que aina moll i marquès fou una extraordinària professora, el mestratge de la qual anava més enllà de l’horari lectiu. una treballadora incansable, amb virtuts molt semblants a les de giner. tal vegada per això li escauen força bé els versos de machado.


 
**un exemple de vida** 


n’aina s’ha emportat a l’altre món tot el que ens ha deixat com exemple de vida i per això viurà entre nosaltres mentre la gent la recordi. crec que per fer el seu record més avinent i més perdurable cal proposar als ajuntaments de tres ciutats, la de ciutadella, on va néixer, les de palma i barcelona, on va viure, que algun carrer o espai públic sigui batejat amb el seu nom. fins ara només un ceip de palma es diu aina moll.


aina moll i marquès va néixer a ciutadella el 14 d’agost de 1930, tot i que en alguns llocs s’assegura que fou el 30 de desembre de 1930, data equivocada. el seu pare, francesc de borja moll i la seva mare, francisca marquès, menorquins de ciutadella, es coneixien de tota la vida perquè eren veïnats. ambdós provenien de famílies treballadores. la mare era filla d’un «sabater d’aire distingit», segons explica el que arribaria a ser el seu gendre, francesc de borja moll, en les seves memòries, *els meus primers trenta anys*, i d’una modista prou coneguda entre les senyores de ciutadella, a la qual les filles ajuden en un petit taller.


recordo amb gust i recança les excursions amb ella per una mallorca gairebé verge de ciment.
--------------------------------------------------------------------------------------------


conta amb gràcies francesc de borja que després d’oblidar una valquíria alemanya, la filla del lingüista meyer lübke, que sembla que li agradava força, cap el 1923 va començar a «fer gambes» amb la seva veïna francisca, na cisca. «fer gambes», és una expressió menorquina que s’utilitza per parlar d’un festeig que no té encara caràcter oficial. en sentit literal significa pescar crustacis per emprar-los com a esca. el festeig de francesc i francisca, pescats de manera mútua, acabà amb casament el 30 de juny del 1929, amb l’alegria de les seves famílies. la nora serà estimadíssima per la sogra que assegurà que amb na cisca «havia trobat una filla assenyada, feinera, pacient i fondament religiosa».


com que de temps ençà francesc de borja moll col·laborava amb mossèn antoni maria alcover a les tasques del *diccionari català-valencià-balear*, passava menys temporades a menorca que a mallorca. cap a aquesta illa s’embarcaren els joves nuvis amb mossèn alcover, que els acabava de casar, i amb ell celebraren a alcúdia el dinar de noces. un any i escaig després naixeria el primer fill, que seria filla. en acostar-se l’hora del part el jove matrimoni volgué que nasqués dins l’entorn familiar ciutadellenc i marxaren cap allà a finals de juny, coincidint amb les festes de sant joan tan importants a ciutadella, per esperar el naixement que esdevingué l’agost. com que la criatura fou nina la batejaren amb el nom d’aina, que era el de l’àvia paterna. primera néta de les dues famílies, fou contemplada i veciada per tots.


 
**na molleta**


de retorn cap a mallorca amb la petita, la família moll viu a la vora del pis de mossèn alcover, que sovint va a veure la menuda a la qual anomena na molleta i la mira, desperta o dormida, llargues estones amb tendresa. francesc de borja, en recordar la relació del vell canonge i la seva filla, escriu: «era una de les coses més emotives i gairebé estranyes perquè era adust i baralladís». tal vegada intueix que la menuda serà capaç de continuar la seva obra i això el satisfà, per contra en miguel, el germà de mossèn alcover, es plany que no sigui un nin, perquè si fóra un nin podria estudiar, recorda moll en les seves memòries i afegeix: però «la nina havia d’estudiar amb el temps més que el nin més estudiós.»


n’aina cresqué amb la responsabilitat de ser la major de vuit germans (francisca, josep, joan, francesc, dora, víctor, catalina) en un ambient de fortes conviccions catalanistes i catòliques, en una família força unida, on tant el pare com la mare treballen de sol a sol. el pare, en les tasques filològiques del *diccionari*, que alcover havia començat amb la «lletra de convit» el 1900 i moll acabarà el 1961, a banda de fer d’editor, publicar nombroses obres i donar classes. la mare, com a mestressa de casa, cuinant i cosint també la roba dels fills. sovint el pare, com farà anys més tard a la ràdio, explica als seus infants les *rondalles mallorquines* recollides per en jordi des recó, que no és altre que mossèn alcover. i el fet afavoreix el contacte amb la parla camperola rica i viva, extraordinàriament sucosa que na molleta, que és força espavilada, és la primera en captar.


 
**els estudis i les primeres feines**


n’aina cursa el batxillerat amb molt bones notes. en acabar, marxa cap a barcelona i es matricula a la universitat per fer la carrera de filosofia i lletres, especialitat de filologia romànica. també treu excel·lents i matrícules d’honor i es llicencia el 1953. entre els seus mestres, mencionava sempre antoni badia i margarit i martí de riquer amb força afecte. el primer, com a lingüista i el segon per la seva significació entre els romanistes internacionals. tal vegada riquer pogué influir en l’interès de la seva deixebla per la literatura romànica i la llengua francesa.


després d’acabar la carrera feu estades per ampliar estudis a estrasburg, parís i zuric. abans ja havia col·laborat amb el seu pare en les feines dialectològiques del *diccionari català valencià balear* i ho seguirà fent en els dos darrers volums. també l’ajuda en diverses tasques a l’editorial moll que francesc de borja moll fundà com a prolongació de la impremta alcover, amb la intenció d’editar el *diccionari*. relacionat amb el seu interès per la dialectologia n’aina feu també enquestes dialectològiques per a l’*atlas lingüístico de la península ibérica*. després del retorn de l’estranger, entre el 1954 i el 1961, dirigí la col·lecció raixa, on fóra publicada en volums de butxaca una bona part de la literatura mallorquina, amb la intenció de posar a l’abast de la gent la cultura autòctona.


 
**la vocació docent**


per aquella època, interessada amb no haver de dependre econòmicament dels seus pares va començar a preparar oposicions a càtedres de francès que va guanyar el 1961 i escollí com a destí l’institut joan alcover, aleshores només femení i un dels dos amb què comptava la ciutat de palma, on desenvolupà la seva tasca pedagògica durant quasi trenta cinc anys, fins la jubilació l’any 1995. una tasca que ella entenia d’una manera totalitzadora. en primer lloc, naturalment, dins de l’aula, com a professora de llengua i literatura francesa, intentant transmetre els seus coneixements amb rigor i amenitat, de la qual cosa puc donar-ne fe perquè vaig tenir el goig de ser alumna seva. en segon lloc, fora de l’aula, durant les hores en què *gratis et amore* ens ensenyava els primers rudiments de català, aleshores inexistent en els *currícula* de qualsevol ensenyament oficial. he de confessar que si no hagués estat per n’aina, que em va convèncer que escrigués en la llengua en la qual parlàvem, la meva llengua familiar, ho hagués seguit fent en castellà, perquè en castellà havia començat a fer les primeres provatures literàries.


defensà aferrissadament el català però no l’oposà mai al castellà. la seva formació de romanista li impedia un disbarat tan absurd.
-----------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------


n’aina moll, com alguns altres professors dels darrers cursos de l’institut, entre els quals destacaria en joan roig, catedràtic d’història, considerava que la docència no s’acabava a les aules. amb un esperit heretat de la institución libre de enseñanza, s’involucraven en la formació de les estudiants més enllà dels horaris lectius i establiren amb nosaltres una confiança, feta de generositat, en la qual mai no hi mancà el respecte que nosaltres sentíem per les seves persones. el seu mestratge podia continuar els caps de setmana. recordo amb gust i recança les excursions amb n’aina per una mallorca gairebé verge de ciment i encara no assetjada pels assassins de paisatges. uns paisatges que li permetien establir relació entre diferents textos literaris i fer-nos-la avinent.


 
**normalització lingüística**


entre el 1980 i el 1988 retornà a barcelona per fer-se càrrec de la direcció general de política lingüística de la generalitat de catalunya, nomenada per jordi pujol. sota el mandat d’aina moll fou aprovada gairebé per unanimitat, amb un sol vot en contra, i l’ajut enorme de marta mata i el seu equip, la llei de normalització lingüística. la normalització es basava en el fet, tan de sentit comú, que calia vetllar perquè la llengua parlada a catalunya des de temps ençà o el que és el mateix, el llatí corrupte o evolucionat –ho podem veure d’ambdues maneres– que començaren a fer servir els habitants de la marca hispànica, s’ensenyés a les escoles.


cal esmentar que durant el franquisme l’ensenyament, tant a catalunya com a les illes balears i al país valencià, es feia exclusivament en castellà i no hi havia assignatures de llengua catalana. malgrat que fóra la llengua familiar de molts escolars, aquests no la sabien escriure, la qual cosa creava una situació de diglòssia surrealista i estrambòtica. feia que la comunicació escrita, especialment l’epistolar –en aquella època encara escrivíem cartes– fóra en traducció castellana. n’aina moll defensà aferrissadament el català però no l’oposà mai al castellà. la seva formació de romanista li impedia un disbarat tan absurd.


 
**les publicacions**


a banda d’articles de caire lingüístic, aina moll publicà diversos llibres, alguns relacionats directament amb la seva feina pedagògica com a catedràtica de francès: *apprenez le français avec nous* (1973). d’altres, sobre la llengua catalana: *la nostra llengua* (1990), que volgué fer avinent als infants a *a, bé, cé: sa pastera ja la sé*,   amb il·lustracions d’aina bonner (1980). però entre totes les seves aportacions, estic segura que la que més li va plaure escriure fou la biografia del seu pare, encarregada per l’ajuntament de palma, sota el títol de *francesc de b. moll: la fidelitat tossuda* (2004).


 
**un referent lingüístic**


aina moll fou sòcia fundadora de l’obra cultural balear i des del 1993 membre numerari de la secció filològica de l’institut d’estudis catalans. va pertànyer a la primera comissió de transferències estat-consell general interinsular de balears. del 1995 al 1996 fou assessora lingüística del govern balear i un referent en aquesta matèria per a molts escriptors que li hem consultat dubtes o li hem demanat una lectura atenta dels nostres manuscrits, com vaig fer jo mateixa amb *dins el darrer blau* i així consta, amb el meu agraïment, a les planes del llibre.


«què hi ha més dur que la roca? què més moll que les ones? però les aigües molles foraden les dures roques», segons ovidi.
--------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------


molt abans, llorenç villalonga, en el «pròleg de l’autor» de la primera edició de *bearn*, datat l’1 d’octubre de 1961, assenyala:


*«com a atenció a aquells crítics que han fet reserves gramaticals al meu estil, he sotmès el text de bearn a la correcció de la senyoreta anna moll, que per la seva doble condició de filòloga i de mallorquina, i per la ponderació que ha demostrat en tractar l’espinós de la relació entre la llengua parlada i la llengua escrita, m’ha semblat la persona més adequada per a realitzar aquesta tasca»*


aina moll fou guardonada amb la creu de sant jordi de la generalitat de catalunya (1989), amb els premis marià aguiló de l’iec (1988), el ramon llull del govern balear (1997), el ramon trias fargas (2011) i amb la medalla d’or del consell de mallorca (2015). l’any 2012 la universitat oberta de catalunya la nomenà doctora honoris causa.


 
**cavatur aqua**


francesc de borja moll escollí per a la seva editorial un lema d’ovidi, jugant amb el seu cognom, que crec que pot resumir també el tarannà de la seva filla i la defensa de les seves conviccions sempre de manera suau però continuada: *quid magis est saxo durum? quid mollus unda? /dura tamen nolli: saxa cavatur aqua* (què hi ha més dur que la roca? què més moll que les ones? però les aigües molles foraden les dures roques).


df1beb7b258d2a2032b695df84ea51db
amos oz: diferència sense indiferència
politicaprosa.com
2020.10
als catorze anys amos klausner (jerusalem, 1939-2018) va canviar el seu nom pel d’amos oz i va ingressar al quibuts hulda on passaria la major part de la seva vida, es casaria i tindria fills. la seva mare s’havia suïcidat feia dos anys després d’una llarga depressió, el seu pare s’havia tornat a casar. el canvi de nom era més que un canvi de vida, era sobretot una ruptura amb el món familiar. en aquest acte matava el pare, un bibliotecari erudit, sionista revisionista i conservador, però trencava també amb el jerusalem de la seva infància, la precarietat material i afectiva del barri d’al·luvió ple de jueus de l’europa oriental on s’havia criat, el semisoterrani insalubre on havia vist la seva mare abandonar progressivament la vida. llavors va experimentar una mena de «síndrome de jerusalem» invertit. la «síndrome de jerusalem» és una alteració psicològica que afecta alguns turistes de la ciutat que s’identifiquen amb figures bíbliques fins al punt de creure’s moisès o abraham. amos, en canvi, fugia del fatalisme dels emigrants jueus i les seves disputes retòriques. volia ser un home nou, situat al cor del nou israel dels anys 50 que liderava ben gurion. seria un quibutzí fort, bronzejat i callat, amb una vida a l’aire lliure, treballant al camp i deixant enrere una «història d’obscuritat».


 
**una història d’amor**


aquesta història, no obstant, era també una «història d’amor». un amor que es transmetia pels llibres i en els llibres, i amos, en el quibuts esdevindria professor de literatura i molt aviat escriptor. no podria per tant escapar d’ell mateix, la cultura i la política serien els dos carrils pels quals transitaria la seva vida, marcada per un compromís intel·lectual radical, sempre tan radical com el dia que va entrar a hulda. la cultura, la transitaria explorant la seva judaïtat, no pas entotsolat sinó pendent del món en què s’inscrivia, i la política, inscrit el seu sionisme d’esquerres en una opció decidida per la pau. l’una era l’herència familiar. l’altra, l’aprenentatge entre aquells companys idealistes del quibuts*.*


l’element essencial de la identitat és la relació amb els altres, fins i tot la relació amb l’enemic.
-----------------------------------------------------------------------------------------------------


el 30 de novembre del 1947, després que les nacions unides aprovessin la creació de l’estat d’israel, quan la festa al barri ja s’havia apagat, el seu pare es va ajeure al seu costat en el seu llit i va relatar-li les vexacions i abusos que havia patit a europa pel fet de ser jueu. i va concloure: «segurament a tu també et molestaran aquests canalles al carrer o a l’escola. i et molestaran perquè encara pots ser alguna cosa que s’assembli a mi. però des d’ara, des del moment que tinguem un estat, ningú no et molestarà només perquè ets jueu i perquè els jueus som d’aquesta manera o d’aquesta altra. això no. des d’aquesta nit això s’ha acabat per sempre». llavors, amos va tocar la cara del seu pare i es va adonar que estava plorant. mai abans, ni després, no el va veure plorar. més enllà de l’extermini, l’experiència permanent de l’exclusió i la persecució, de les petites i permanents humiliacions, conduïen a una conclusió que per a ell ha estat permanent: l’estat d’israel no és la plasmació d’un somni nacionalista, sinó l’únic lloc del món on un poble podia refugiar-se per sobreviure.


 
**l’home és una península**


marcat per la consciència d’una identitat d’exclusió, humiliació i derrota, amos oz ha dedicat la vida a preguntar-se sobre la pròpia identitat i la identitat mateixa, teixint a través de l’experiència, de la guerra i la convivència amb el àrabs, una explicació i una posició plausibles sense renúncies. ha dit que un home és una península, lligat per un extrem a la seva herència, la seva llengua, la seva tradició, però on l’altra part oberta al mar s’obre a l’experiència, a allò que és intemporal, al desig, a la por, als somnis, la soledat i la mort. llavors, la identitat només té sentit quan «la porta de sortida està oberta de bat a bat» ja que l’element essencial de la identitat de cada individu i de cada grup humà és la relació amb els altres, fins i tot la relació amb el nostre enemic. a mesura que les relacions amb els altres es tornen més obertes, més temptadores, també la nostra identitat, inevitablement, queda afectada, es trasbalsa i es modifica.


oz ens diu que el fanàtic sempre prefereix sentir que pensar.
-------------------------------------------------------------


al llarg de la seva vida, amos oz ha adoptat una posició de recerca sobre la naturalesa de la seva judaïtat i el lloc d’aquesta en el món. un dels seus darrers libres, *els jueus i les paraules*, escrit, no pas per casualitat, amb la seva filla fania oz-salzberger, intenta formular una resposta a aquesta recerca. en substància, per a oz la judaïtat es caracteritza per ser una cultura de paraules, on les dissensions es resolen mitjançant la persuasió, i que atorga un lloc central a la compassió i la protecció dels més febles. naturalment, es tracta d’una opció. ell selecciona allò que vol conservar de la mateixa tradició per posar-ho en valor. però des d’aquest punt de partida, allò que l’interessa és la «no indiferència» envers la identitat i els mòbils dels altres. per a amos oz les diferències que construeixen una identitat no són, ni poden ser, una tanca que separi. la «diferència» només pot ser sense «indiferència», perquè és justament la diferència allò que obliga a conèixer i comprendre l’altre i commoure’s pels seus sentiments i aspiracions. reconeixent-lo com a igual precisament perquè és diferent.


 
**sionista d’esquerres**


marcat per la seva judaïtat, amos oz esdevindria un sionista d’esquerres en la tradició del laborisme israelià. després de la guerra del 1973 de seguida va comprendre que no es tractava d’una victòria, sinó d’una derrota: l’ocupació dels territoris palestins condemnava el mateix projecte israelià. calia treballar per la pau en el marc de dos estats que es reconeguessin l’un a l’altre. oz es va convertir llavors en un dels fundadors i activista de pau ara. aquesta posició va tenir certs èxits en els anys successius: els acords amb l’egipte de sadat per al retorn del sinaí i, més endavant, els acords rabin-arafat. els de camp david anaven també en aquesta direcció. una gran esperança semblava dibuixar-se, tot i que s’ha anat esvaint.


les coses a l’orient mitjà han canviat de direcció. sadat i rabin foren assassinats pels fanàtics del seu bàndol i això va obrir per a oz un nou camp d’elaboració i d’interrogació sobre l’ànima humana. dues preocupacions l’han ocupat en els darrers anys: el fanatisme –que s’estenia en les societats musulmanes, però també dins d’israel i en les societats occcidentals–, i la naturalesa de la traïció. sobre aquest segon tema versa *judes,* la darrera de les seves novel·les, que planteja l’ambigüitat de la traïció i la fidelitat. tracta de com la darrera, en certes circumstàncies, pot esdevenir fanatisme, mentre que la traïció, com a acte de consciència, de lucidesa, pot salvar un poble en esdevenir un compromís radical per salvaguardar interessos superiors. referint-se a les moltes derrotes que marquen d’una manera definidora la història dels jueus escriu: «la causa de la destrucció del temple no va ser un “odi sense fonament”. les antigues destruccions van ser l’obra de fanàtics que van perdre el sentit de la mesura i el sentit de la realitat arrossegant el poble d’israel a un xoc frontal i letal amb unes forces molt més poderoses».


la combinació de la curiositat, l’acceptació de la diferència i l’humor, és una fórmula imbatible per a una convivència humana.
-------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------


És necessari i útil comprendre la naturalesa del fanatisme, i en aquest sentit oz ens diu que el fanàtic «és algú que gairebé sempre tendeix a revolcar-se per plaer en una mena de sentimentalisme agredolç, compost d’una ira ardent i una autocomplaença enganxifosa. sempre prefereix sentir que pensar». i ens adverteix que «enfrontar-nos al fanatisme no significa eliminar tots els fanàtics, sinó, tal vegada, tractar preventivament el petit fanàtic que portem dins molts de nosaltres en major o menor mesura». com fer-ho? en primer lloc deixant crèixer la curiositat que ens acosta a la vida i als altres, com el nen jueu d’*una pantera en el soterrani* que, en plena ocupació, es fa amic d’un soldat britànic bondadós i divertit a pesar de la censura dels seus companys i amics.


la combinació de la curiositat per allò que no coneixem, l’acceptació de la diferència i l’humor, sembla una fórmula imbatible per a una convivència realment humana. amos oz explica que la seva àvia, referint-se a l’enorme sofriment, persecucions i pogroms que ha provocat la convivència entre cristians i jueus a causa de la discrepància sobre si el messies ja ha vingut, com sostenen els cristians, o encara ha d’arribar, com sostenen els jueus, considerava raonable resoldre-la esperant. «si el messies arriba un dia i diu: “fa molt que no ens veiem, m’alegro molt de tornar-vos a veure”, els jueus hauran de reconèixer l’error. però si, en l’arribar el messies diu “encantat de conèixer-vos”, els cristians hauran de disculpar-se amb el jueus». i l’àvia conclou: «fins que arribi el messies, per què no podem senzillament viure i deixar viure els altres?».


7e08fb2b1a7b2412d05bc58be3d8a5a9
lluís duch, filòsof de l’ambigüitat i la paradoxa
politicaprosa.com
2020.10
l’humà és un ésser finit, però tanmateix capaç de concebre i d’aspirar a l’infinit (*ens finitum capax infiniti*). en aquest cèlebre apotegma del protestant martí luter, ben paradoxalment, trobava una de les xifres del seu pensament el catòlic lluís duch Àlvarez (1936-2018), monjo de montserrat i un dels pensadors més solvents i originals de catalunya i d’espanya. i no pas a pesar de, sinó gràcies a la seva pascaliana aposta pel catolicisme, ell que va explorar fil per randa les teologies protestant i jueva, i n’admirava les respectives tradicions. eminent antropòleg, teòleg i filòsof, va ser intrèpid explorador –i tot suggereix que amant– de les paradoxes, les ambigüitats i els equívocs inherents al fenomen humà en totes les seves facetes, inclosa la seva meditada fe cristiana. un autor deliberadament marginal i heterodox –“ocell de bosc” en pròpia definició–, que parà permanent atenció als matisos i a les contradiccions de les realitats realment existents, i que alhora recelà de tots els absoluts i les totalitats, fossin religiosos, polítics, ètics o filosòfics.


duch, traspassat el passat 10 de novembre, ens ha deixat un memorable llegat escrit, compost per una quarantena llarga de llibres i centenars d’articles, pròlegs i traduccions, entre els quals destaquen *religió i món modern* (1984), *mite i cultura* i *mite i interpretació* (1995-6), i, sobretot, la imponent *antropologia de la vida quotidiana* en sis volums (2001-2009). no pretenc glossar aquí, doncs, el seu pensament polièdric i matisat, propòsit que fa anys vaig perseguir a *la condición ambigua* (herder, 2011), la llarga conversa que vaig mantenir-hi. però sí vindicar una de les lectures que la seva obra admet: aquella que hi veu una temptativa de rehabilitar, en clau *logomítica,* l’heterogènia tradició humanista, en general, i el projecte il·lustrat, en particular.


eminent antropòleg, teòleg i filòsof, va ser explorador i amant de les paradoxes, les ambigüitats i els equívocs inherents al fenomen humà
------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------


l’obra de duch és fruit del diàleg, sovint problemàtic, entre la seva inicial formació teològica i filosòfica a montserrat, on ingressà el 1961, i l’íntim coneixement de l’antropologia filosòfica i simbòlica de matriu germànica que desenvolupà, entre els anys setanta i vuitanta, en el curs de tres llargues estades a la llavors rfa (tübingen, munich i münster). així fou com, a més de l’antropologia del mite i la filosofia de la religió, estudià a fons les tradicions d’occident, en especial la conflictiva coexistència de dues grans cultures, la grecollatina («atenes») i la judeocristiana («jerusalem»). la primera, més aviat orientada al passat, a la metafísica de la substància, a la memòria, al temps circular i al retorn –anhelat però impossible– als orígens; i la segona, encarada sobretot al futur, a la metafísica de la història, a la imaginació, al temps entès com a vector lineal i esperança en una possible –però gens garantida– redempció.


de més a més, la seva experiència a la *mitteleuropa* el va fer aguda, dolorosament conscient de les trasbalsadores implicacions del *finis europae*, i molt en especial de les de l’infern que s’hi desfermà entre 1914 i 1945, arquetípicament expressat en la *shoah* i el *gulag*. engendrat al cor de la *culta* i cristiana europa, auschwitz significà –a més de la ingent tragèdia humana– la debacle de la tradició humanista d’arrels grecollatines i judeocristianes, medul·la durant dos milennis i mig de la civilització d’occident. però sobretot implicà la ruïna de la il·lustració del xviii, amb la seva característica fe en el progrés inexorable de la humanitat a impulsos de la raó i els seus fruits: l’educació, la ciència i una tecnologia entesa com a mitjà al servei de les altes finalitats –fraternitat, llibertat, igualtat– que componien l’horitzó factible de la millora humana.


 
**tesi doctoral sobre mircea eliade**


duch va poder ponderar la depressió que la catàstrofe desencadenà en la *intelligentsia* europea mentre elaborava la seva tesi doctoral sobre mircea eliade, dirigida per max seckler, i assistia a les classes de mestres del pensament com ersnt bloch i hans blumemberg. varen ser anys, a més, d’intenses i extenses lectures en territoris connexos: l’antropologia filosòfica, seguint l’estela d’ernst cassirer, max scheler, arnold gehlen, helmut plessner o heinrich rombach; les teologies jueva, protestant i catòlica, de la mà de f.d. schleiermacher, thomas müntzer, paul tillich, franz rosenzweig o karl barth; o el pensament filosòfic, sociològic o politològic en sentit ample, rere les petjades de max weber, georg simmel, maurice merleau-ponty, jacob taubes o carl schmitt.


a la rfa, a més dels ecos intel·lectuals, duch va poder sentir la flaire dels bombardejos, les ruïnes i camps d’extermini, vestigis de la caiguda en la barbàrie. i va calibrar –al fil, en part, dels pensadors de frankurt: adorno, marcuse i, sobretot, horkheimer i benjamin– l’abast dels danys que va causar en el projecte il·lustrat. duch va concloure així que una de les més pregones, i inadvertides, raons de l’apocalipsi havia estat l’entronització exclusiva del *logos*, en detriment del *mythos*, per part dels fundadors de la il·lustració, convençuts que l’imparable progrés de la idolatrada raó arraconaria per sempre més –tot superant-les, d’acord amb la dialèctica de hegel– les tenebres del mite i la imatge, la imaginació i la fantasia, la narració i el somni.


va concloure que una de les més pregones raons de l’apocalipsi havia estat l’entronització del *logos*, en detriment del ‘mythos’, per part dels fundadors de la il·lustració.
------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------


aquest feix d’influències van anar quallant, en el duch que ja fregava la maduresa, en una il·luminadora reconsideració dels vincles que, sempre i arreu, *logos* i *mythos* mantenen, conjugats en un problemàtic, inestable equilibri. tal com va defensar a *religió i món modern* (1984) i, sobretot, a *mite i cultura* (1995) i *mite i interpretació* (1996), no es va produir mai la presumpta superació del mite a mans de la reverenciada raó, de fet, sinó una radical revaluació d’aquesta a costa de la devaluació d’aquell. cal, certament, que el *logos* exerceixi la crítica racional sobre el *mythos* i la seva proclivitat dionisíaca, reconeixia duch; però també, i no pas en menor grau, que el *mythos* exerceixi una crítica imaginativa, plàstica, artística i al capdavall poètica sobre els excessos apol·linis del *logos* desfermat.


en suma, tant la tradició humanística com la utopia il·lustrada del xviii havien desembocat en la postmodernitat –així la batejà lyotard el 1979– gairebé triturades pel desencantament del món diagnosticat per dostoievski, nietzsche o weber; per l’hegemonia de la racionalitat tecnoburocràtica, rerefons de les distopies de huxley, kafka o orwell; i, en fi, per l’imperi d’un racionalisme de via estreta que –amb religiós i sospitable èmfasi– adorava una raó reduïda a lògica operativa.


duch es compta, sens dubte, entre els pensadors europeus que millor han comprès l’abast del fenomen, i gosat encarar-lo seriosament. ho va fer des de la inevitable inserció biogràfica en la tardomodernitat que li va tocar viure, certament; perquè, com ell mateix diria, els humans som éssers contingents, adverbials i perspectius, condicionats pel nostre *hic et nunc* canviant. però no va caure mai en les estetitzants frivolitats en què certs postmodernismes incorren: sigui la fugida d’estudi, i autoreclusió, en la ciutadella artística, com fan massa *soi-disant* filòsofs exclusivament dedicats al rumiament de l’*art pour l’art*; sigui la ídem en un *sermo ethicus* que, disfressat de greu meditació, constitueix una variant *kitsch* de l’autoajuda, com ell mateix denunciava.


 
**la coimplicació, clau de volta del seu pensament**


la trajectòria intel·lectual de duch palesa una constant lluita per evitar tant l’escil·la de la temptació apocalíptica com la caribdis de la temptació integrada, totes dues refugi de nombrosos mandarins del darrer segle. altrament, la seva recerca sobre el mite el va portar a postular un concepte crucial, el de *logomítica*, i a derivar-ne una de les claus de volta del seu pensament: la coimplicació. en franca refutació tant del proteic positivisme –omnipresent al nostre temps– com de la dialèctica de matriu hegeliana –propugnadora de la consumació de la història mitjançant la sintètica superació dels contraris–, duch es va convèncer que, com *mythos* i *logos*, el fenomen humà en conjunt només pot comprendre’s si s’assumeix la problemàtica coimplicació, mai plenament resoluble, de les seves dimensions oposades. mancat d’una *conditio* predonada i definitiva, l’ésser humà és *coincidentia oppositorum*, en paraules de nicolau de cusa; i, doncs, alhora, estructura i història, permanència i mutació, continuïtat i canvi. És aquest, de ben segur, un dels fonaments capitals del pensament i del viure de duch, ell mateix afectat, com a intel·lectual i en el seu fur més íntim, per la coincidència de contraris.


com a antropòleg i filòsof, l’autor de *mircea eliade* (1983) sabia que a l’*anthropos* no li és donada la possibilitat protològica de retornar als orígens anhelats; però tampoc la de consumar escatològicament, a través d’un progrés ascendent, ni l’emancipació en aquest món ni la redempció en l’altre. criatura finita, ambigua i per tant històrica, condemnada a viure *in statu viae*, no pot assolir mai els paradisos passats o futurs, ni els idil·lis o arcàdies, ni les solucions absolutes amb què somia.


es tracta, noteu bé, d’una antropologia filosòfica d’abast general: una concepció holística de l’*anthropos* encara pendent de la recepció que mereix. però també d’una filosofia de la història d’extraordinari valor, l’assumpció de la qual podria exercir nombrosos efectes sanadors –ètics, polítics i educatius– en les ciutadanies del món globalitzat, tan sovint alienades per somieigs diürns sistemàticament alimentats pels diversos poders temporals i espirituals del món: a través de l’explotació mediàtica de la il·lusió i el desig, des de fa força dècades, i ara ja també per mitjà de la datificació i el ciberescrutini del fur més íntim de les persones. duch sostenia que la temptació de sostreure’s a la conflictiva, ambigua història mitjançant l’impossible retorn als orígens impol·luts mena al desastre; indret a on també menen, amb força no pas menor, les correlatives temptacions de signe contrari, que cerquen en el progrés dialèctic vers les utopies futures versions en aparença laiques –però en el fons miticoreligioses– del paradís recuperat.


tots els absoluts –també els religiosos– presenten una onerosa factura als qui els cobegen, perquè l’*anthropos* és tothora deficient i perspectiu, finit i contingent, ambigu i contradictori. un ésser de mediacions –emparaulador, políglota i pluriexpressiu, mediat i incapaç d’immediatesa– que per fer i habitar els seus mons ha d’assajar inacabables *praxis de dominació de la contingència*, exploracions a les palpentes d’un laberint de cruïlles que només la mort fineix.


d’aquí que duch s’esforcés per desenvolupar un pensament paradoxal i complex, molt atent al multifacètic poliedre humà, i a l’evitació de qualsevol reduccionisme. sigui el que redueix l’*anthropos* a sola raó, com fa el racionalisme hegemònic en nom d’una il·lustració empobrida; o el coneixement a mera comprovació i evidència, com fan –enllà de la legítima aplicació del mètode científic– els vells i nous positivismes. sigui, en fi, el que en clau artística o bé ètica conreen els estetes de l’intel·lecte banal –el quals, a parer de duch, absolutitzen el gest ètic o estètic en nom del combat contra els absoluts.


va desenvolupar una filosofia de la història d’un valor extraordinari, que podria exercir efectes sanadors en les ciutadanies del món globalitzat
-------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------


tanmateix, l’íntima convicció que *coincidentia oppositorum* és a la medul·la de la paradoxal, ambigua *humana conditio* afectava de ple també –al meu no pas ateu, sinó *ateista* parer– la seva lúcida, diria que deliberada fe cristiana, les apories de la qual resolia al mode del seu admirat pascal, el gran matemàtic i autor dels *pensées*, qui defensava la fe com una aposta volitiva i arriscada. en una de les quasi incomptables trobades cordials que el seu generós magisteri –i sobretot la mútua amistat– ens van procurar al llarg de vint-i-dos anys, vaig demanar-li si la fe li estalviava la por a la mort. i em va respondre, un xic enjogassat, que de cap manera: que, malgrat haver apostat, la basarda restava intacta.


no resulta pas sobrer afegir que lluís, comptat i debatut, apostava també per la variant catòlica del cristianisme, convençut que la indefugible relació de l’ésser humà amb la transcendència –sigui quina sigui la resposta que hi doni– només pot articular-se per mitjà dels símbols sacramentals, i dels rituals i litúrgies que els acompanyen. aquí ja no era només l’antropòleg i filòsof qui parlava, sabedor dels límits insuperables de la nostra condició, i per tant de la impossibilitat dels paradisos en la terra. sinó l’*homo religiosus* que alhora –en íntima, conflictiva coimplicació amb aquell– decidia tenir fe en l’escatològica redempció: esperançat en què finalment, com sovint repetia tot invocant max horkheimer, «ni el mal ni la mort tindran la darrera paraula».


2786190a52aded6dc9007fc5c92438f0
un lloc entre les autores catalanes
politicaprosa.com
2020.10
sempre resulta difícil, per a les persones que la vam conèixer, parlar de maria aurèlia capmany tan sols com a autora. al seu moment ja en vaig parlar com a donassa, a part del fet que la vaig «retratar», diguem, segurament en el que va ser una de les primeres obres sobre la seva persona i obra. la dificultat és pel caràcter polièdric que la caracteritza: narradora (infants i adults), memorialista, assagista, dona de teatre (autora, directora i, *last but not least*, intèrpret), traductora i, finalment, política.


incidentalment, és potser com a intèrpret teatral quan més l’he admirada i encara que, segurament, encara oblido alguna de les seves activitats artístiques! però les privilegiades (genèric intencionat) que vam veure-la en el personatge de secundina del quim federal espriuà a la inoblidable *ronda de mort a sinera*, de salvador espriu/ricard salvat no ho oblidarem mai, a desgrat de la magnífica interpretació de lloll beltran en el muntatge de l’obra al teatre lliure de montjuïc (2002). podríem afegir-hi que la capmany també va ser biògrafa sui generis: *salvador espriu* (1972) i *subirachs o retrat de l’artista com a escultor adult* (1969).


feta aquesta prèvia de pur estil antifranquista (ai, las! tant d’actualitat) tampoc no puc deixar de recordar que el dia de la seva mort (2 d’octubre, 1991), una altra donassa però de castella, concretament d’arenas de san juan, felisa ramos, aleshores directora de l’editorial destino, va recórrer diverses llibreries barcelonines cèntriques per comprar alguna obra de la capmany, sense èxit! no en va trobar ni una. avui per avui, a les llibreries segurament podem trobar més obres sobre ella que no pas d’ella. una prova, creiem, del perill que correm encara ara de ser més personatge que autora. potser aquest va ser el cas de maria aurèlia capmany.


de tota manera, si vaig conèixer cap al 1955 maria aurèlia capmany és perquè ella era autora publicada ja aleshores i jo poeta inèdita. ho retrec perquè, segurament, del que més podria parlar pel que fa a la seva obra, és de *pedra de toc* (i, 1970; i ii, 1974). És a dir, de la capmany assagista amb tocs historicistes. també recordaré que va ser al 1955 quan va publicar *la dona a catalunya*, un assaig eloqüent (i força inèdit a l’època) ja en el títol. breument: ens vam conèixer a la redacció de la revista setmanal i bilingüe, *presencia*. una redacció que es reunia en un pis barceloní de la dreta de l’eixample, cada dissabte. una publicació pagada per un senyor bonvehí de girona i dirigida per carmen alcalde. per acabar-ho d’arrodonir, el pis era d’una néta del mític alcalde pich i pont!


era d’aparició setmanal però hi havia setmanes que no sortia: madame censura se n’encarregava. arran d’aquell consell de redacció i per contar-ho breument, l’aurèlia em va proposar de viatjar a madrid per consultar a l’hemeroteca els diaris del gener de 1939. tenia un encàrrec d’una editorial de perpinyà per dur a terme una peculiar (i esgarrifosa) antologia d’articles d’aquell funest mes. per a més detalls sobre aquella expedició (vam sortir el 26 de desembre del 1967) l’esplèndida biografia d’agustí pons, *maria aurèlia capmany. l’època d’una dona*, que s’ha tornat a publicar aquest any del centenari, en dóna els detalls. sé perfectament que sense aquella “excursió” no existirien els dos volums de *pedra de toc*.


avui per avui, però, quan ens contemplen els sis volums de l’obra completa de l’autora, en edició a càrrec de guillem-jordi graells, i patrocini de la diputació de barcelona, ¿per on començar quan ens encarem amb tot respecte amb la maria aurèlia autora? modestament, suggeriria, en primer lloc, un breu repàs dels títols.


als anys 40 del segle passat va aparèixer a l’escena literària catalana amb un *necessitem morir*, que és la seva primera novel·la escrita en aquells anys, però publicada per primera vegada al 1952, una primera novel·la imprescindible si volem abordar l’exili interior des de la ficció. per altra banda, adreçant-se als adolescents, *quim/quima* (1971), és un eloqüent homenatge a virginia woolf i el seu *orlando* (1928), per no parlar del joyce implícit quan aborda l’escultor subirachs. això sí, amb la distància que va de ser filla d’un eminent victorià britànic a ser-ho d’un folklorista català. això no obstant, em consta que l’androgínia del personatge català està tenint èxit amb adolescents actuals.


per altra banda, si bé *un lloc entre els morts* (1967) és considerada la millor novel·la campmanyiana, al seu moment el manuscrit va voltar per diverses editorials sense èxit de publicació. no hi ha dubte que és la més ambiciosa dins de la seva narrativa i, potser, la menys barcelonina, si recordo bé. És rar que el barcelonisme tradicional de la maria aurèlia (considerava que, a partir de la plaça de catalunya, ja era extramurs!) no l’esperonés a una mena de *plaça del diamant*.


tot amb tot i *hic et nunc*, gosaria aconsellar abordar la darrera publicació de la seva quarta novel·la, *betúlia* (1956). em refereixo a l’edició del 2010 amb un excel·lent estudi preliminar d’isabel graña. com és sabut, betúlia és badalona, on una jove capmany va dirigir la part femenina de l’escola albéniz. segurament és la més autobiogràfica de les seves ficcions i una obra notable, al nostre entendre.


per acabar, diria que amb la perspectiva que ofereix el centenari maria aurèlia capmany i recordant l’espai que se m’ha concedit en aquesta revista de nom emblemàtic i campmanyià (política & prosa de bracet!) no puc fer altrament que reclamar un millor lloc per a la maria aurèlia capmany autora. la persona, ja ho sabem, era una donassa barcelonina, una donassa catalana, una persona sense la qual no tindríem el que tenim. amb dificultats, això sí.


771c2aef834e07eb1b88ef814f19dec0
maria aurèlia capmany, la gran dida
politicaprosa.com
2020.10
maria aurèlia capmany, abans que res, va ser una dona independent, desimbolta, en una època en què no s’estilava gens, en plena restauració de «la feminitat» més sotmesa. els benpensants, del règim o no, se la miraven de reüll, escandalitzats, i en malparlaven o li dedicaven acudits masclistes. aquesta remor de fons sempre la va acompanyar. deia eulàlia lledó, feminista de la primera hora, referint-se a l’impacte que li va produir la capmany quan ella encara era una noieta: «recordo el teu caminar segur i majestuós, impressionant. l’abric negre, folgat, no semblava empresonar-te el gest, sempre al teu servei i no tu al seu. em vas ser posada com a exemple del que no s’ha de fer. sense saber-ho, vas ser prehistòria de moltes revoltes. la teva imatge i la teva mirada sense por, en un món que la prohibia, ens va començar a ensenyar el camí que havíem de gosar trepitjar i ens va fer sospitar que potser no calia renunciar a res».


així era la professora de l’institut isaac albèniz de badalona i de l’escola isabel de villena de barcelona, en els anys 50, on feia per mantenir encesa la flama del seu estimat institut-escola, desaparegut sota les runes de la guerra i que li havia obert tots els horitzons. així seria també la dramaturga, la directora d’escena, l’actriu, la professora i ànima de l’escola d’art dramàtic adrià gual (eadag), amb ricard salvat, en els anys 60, aquell caliu que va suposar la refundació del teatre català i sense el qual no és explicable res del que va venir després.


seria aquí on la seva gran amistat amb salvador espriu donaria lloc a fruits extraordinaris que, dirigits per salvat, culminarien amb les inoblidables *primera història d’esther* i *ronda de mort a sinera*.


no trigaria a publicar, el 1966, *la dona a catalunya*, que produiria un impacte extraordinari i que la faria origen i referència de la «segona onada feminista» a catalunya i a espanya, en sintonia amb simone de beauvoir a frança, betty friedan als estats units, maría lafitte a madrid...


de seguida, esdevindria també la gran dida de bona part dels joves insurgents dels 70, hereus del maig del 68, revoltats contra totes les opressions quotidianes. va alletar tota mena de vocacions i de projectes, generosament, sense preu ni mesura. i es va prodigar de totes les maneres imaginables: donant conferències de cap a cap del país, fent teatre, fent cabaret (amb jaume vidal alcover i josep anton codina), fent ràdio i televisió, fent cinema, escrivint lletres per a cançons (la trinca, guillermina motta, marina rossell...), movent campanyes, assumint riscs sempre que calia...


i va ser sobretot la «capmare» de la generació literària dels 70: terenci moix, montserrat roig, jaume fuster, maria antònia oliver, xavier romeu, josep maria benet i jornet, guillem-jordi graells, oriol pi de cabanyes, robert saladrigas... van descobrir, en ella, una particular sintonia, que era retrobament amb les arrels i que era anhel de futur. montserrat roig deia: «maria aurèlia va ser, per a tots nosaltres, la terra i les ànsies de volar», la recuperació del passat escamotejat, de la memòria silenciada i alhora la voluntat de trencar convencions i d’anar més enllà. els va orientar, els va ajudar, els va promoure (amb el premi de narrativa víctor català d’editorial selecta), els va editar (a la col·lecció de narrativa joanot martorell de nova terra)... la seva gran novel·la *un lloc entre els morts* va esdevenir l’obra de culte d’aquesta jove generació literària.


no exercia des de cap trona. era una càtedra a peu de carrer. el seu medi era la tertúlia, la casa sempre oberta fins a altes hores de la nit. s’hi xerrava sense embuts ni reverència, s’hi reia molt, s’hi crucificaven els mandarins, s’hi coneixia gent, s’hi feien conciliàbuls, s’hi aixecaven projectes... terenci moix la recrea, a *el sexe dels àngels*, en el personatge de la castellona (contrafigura del canònic josep maria castellet): «rambla amunt, cap al cafè de l’Òpera, la castellona estrenava cigar», envoltada de nois i noies enderiats i desinhibits, «sense el respecte degut a les patums, però amb l’atracció que despertaria una diva cultural, una mare potentíssima i una gran sobirana de les abelles».


i és que maria aurèlia se sentia dipositària d’una greu responsabilitat col·lectiva envers les joves generacions. es tractava de la «investidura» que, a finals dels 40, el venerable jordi rubió, a les catacumbes del grup miramar, els havia explicat que calia assumir, en un país com el nostre, escapçat, privat d’institucions representatives. la castellona ens explica que ella actua com si «preparés, per als meus noiets i noietes, un camp d’acció que a mi m’havia estat negat: l’encontre amb una identitat robada».


ens va connectar sobretot amb la memòria de la catalunya obrera i popular. mitjançant la novel·la i el teatre, va retornar la paraula a francesc layret, salvador seguí (el *noi del sucre*) i lluís companys, la tripleta que semblava trobar-se en els prolegòmens d’una gran formació «laborista» catalana, quan les bales del pistolerisme patronal van segar els dos primers i, amb ells, tot el que duien entre mans. va reivindicar, també, la memòria i l’exili interior que havia patit l’avi sebastià farnés i, amb ell, valentí almirall i els seus companys del primer catalanisme, juntament amb els homes i dones del modernisme, a mans del designi d’ordre de la lliga regionalista i dels cànons estètics del moment, tan apol·linis i tan poc dionisíacs.


no exercia des de cap trona. el seu medi era la tertúlia, la casa sempre oberta fins a altes hores de la nit.
-------------------------------------------------------------------------------------------------------------


la seva «investidura» cívica creixeria amb l’existencialisme *sartrià*. no participava del «clergat intel·lectual» que havia defensat julien benda en els anys 30, a la seva torre de vori, allunyat de la vida de la gent, consagrat a la puresa del seu pensament, a la seva llibertat isolada, sense cap servitud externa. ella se sentia de ple entre «els clergues traïdors» que benda rebutjava. amb la victòria aliada sobre hitler, es faria evident la derrota dels intel·lectuals que havien restat al marge. *els camins de la llibertat* de sartre venia a proposar ara l’ideal contrari: el de l’intel·lectual compromès. maria aurèlia hi coincidia de ple: «la llibertat no és una opció, sinó l’essència de la persona humana» i, inhibint-nos o implicant-nos, sempre l’estem exercint. si ens inhibim, l’estem exercint en favor del poder establert. cal dir, tanmateix, que el seu «compromís», a diferència del que succeiria amb altres intel·lectuals, no la va dur mai a suspendre el seu sentit crític ni ha incórrer en la legitimació de mitjans perversos en nom de cap designi superior.


una foto ens la mostra al costat de jean-paul sartre, pablo neruda, miguel angel asturias, alfonso sastre, eva forest, ricard salvat... era el congrés mundial de la pau, en els anys 60, on s’avenia a representar la perseguida cultura catalana. no regatejaria compromisos, ni en el camp polític ni en el sindical. l’any 1963, la seva solidaritat amb el obrers asturians en vaga, la porta davant del tribunal d’ordre públic (top), acusada «de propaganda il·legal i d’atemptar contra les lleis fonamentals de l’estat».


el 1966, és a *la caputxinada*. el 1970, a l’assemblea d’intel·lectuals de montserrat... les seves *preguntes i respostes sobre la vida i la mort de francesc layret, advocat dels obrers de catalunya* es representen clandestinament a fàbriques de la mà de comissions obreres (ccoo). anys a venir (1987), la recordo feliç, fent el pregó dels premis primer de maig, a la seu de la unió general de treballadors (ugt)...


serà l’any 1976 quan maria aurèlia s’incorporarà a la militància política de partit, en ocasió del procés constituent del partit socialista de catalunya, posteriorment adjectivat congrés. serà a través del grup d’independents pel socialisme (gis), de la mà d’alexandre cirici pellicer. maria aurèlia deia: «des de sempre i per herència, em trobo políticament al costat de la classe treballadora. si avui la nostra classe treballadora està formada per un alt percentatge d’immigrants, no és culpa meva ni d’ells. m’entusiasma que la nostra burgesia comenci a trobar prou elegant parlar català, però no m’ho acabaré de creure fins que els vegi gastar-se els cabals».


‘la llibertat no és una opció, sinó l’essència de la persona humana’ i sempre l’estem exercint.
-----------------------------------------------------------------------------------------------


des del seu patriotisme irreductible, havia assumit la diversitat de la societat catalana contemporània: «conec, de la meva ciutat, allò que m’és entenedor i la sé prou gran, prou caòtica, per saber que existeix a les antípodes de la meva experiència». i havia entès que la màxima prioritat era la unitat civil, articular-la al voltant d’un projecte obert i compartit, que salvés la llengua i generés identitat comuna de futur. d’aquesta voluntat política, en va ser una incondicional i va trobar del tot suportables els petits accidents de trajecte: encara recordo les seves riallades incontenibles i encomanadisses davant d’una colla irada de joves nacionalistes que, un onze de setembre, en ple passeig de gràcia, cridaven «botiflers!» a una capçalera socialista formada, entre altres, per ella mateixa, joan reventós, alexandre cirici pellicer, marta mata, josep andreu abelló, paco ramos, joan cornudella, raimon obiols, pasqual maragall...


enfront del «no és això, company, no és això» dels primers «desencisos», maria aurèlia afirmava: «el meu ideal és l’edat d’or, tal com la descriu virgili, aquella època en què el llop i l’anyell comparteixin pacíficament la mateixa aigua i el món sigui ple de colors. però, com que l’edat d’or no se m’ofereix a cap referèndum, de moment votaré l’estatut». i afegia: «m’agrada més la felicitat ara que la dignitat per d’aquí cent anys. per això, m’agrada la política i respecto els polítics que fan pactes».


quan en pasqual li va oferir d’anar a la llista de barcelona, va dir que sí a l’instant. la seva vocació pública havia estat una constant: sempre havia imaginat com havien de ser les coses i havia maldat per pal·liar alguns dels buits existents. en pasqual i la maria aurèlia «no venien de les mateixes eugues».


ella era filla del catalanisme popular i esquerranós, altament reactiu contra la burgesia històricament dimissionària, acomodada al franquisme els darrers quaranta anys, i ara en trànsit cap a un convenient «nacionalisme». mentre que ell era un cadell de la prestigiosa nissaga dels maragall, empeltat d’institución libre de enseñanza per part de mare i passat pel front obrer de catalunya (foc) dels 60. la diferència d’angles de visió s’entreveu als seus *diàlegs,* portats magistralment a escena per jordi coca. d’aquí, precisament, la riquesa i la volada que prenen. en sortir de l’estrena, amb el ressò de la seva conversa encara a l’orella, no érem pocs els que coincidíem a enyorar el nivell que havia tingut la política catalana...


l’actuació de maria aurèlia des del despatx municipal, va ser important. va promoure el recuperat mercat de les flors com a teatre municipal, desencadenant la transmutació d’aquell entorn en la futura ciutat del teatre. va instaurar el pla de museus, els eixos bàsics del qual perduren i van començar per donar lloc a la restauració del palau nacional com a seu del futur museu nacional d’art de catalunya. va impulsar el catàleg del museu d’art modern, imprescindible per a la reordenació de conjunt del patrimoni artístic català. va fer, del palau de la virreina, no tan sols la seu de la regidoria, sinó també un prolífic espai d’exposicions. allí s’inauguraria *homenatge a barcelona*, una exposició sobre la ciutat i les arts durant el període que va de 1888 a 1936 i que seria una potent ambaixada volant (londres, tòquio, nova york, etc), que va obrir camí a la barcelona-92.


va editar la col·lecció «diàlegs a barcelona», una rica galeria de testimonis sobre les múltiples facetes que conformen la ciutat. etc, etc. la seva executòria municipal, tanmateix, té una altra dimensió tant o més important que l’obra feta: la seva presència pública, el seu discurs espurnejant a l’hemicicle, el seu caminar joiós entre la gent, omplint l’espai ...


no és funció meva parlar de l’obra literària de maria aurèlia capmany, però resulta indispensable un breu esment. es tracta d’una obra ingent, d’un continent inabastable. d’«un bosc mediterrani de mitja muntanya, amb la seva profusió d’espècies», segons que explica guillem-jordi graells, qui més l’ha estudiada. el problema és que va arribar-nos de manera molt discontínua, mutilada, fora de l’ordre en què va ser escrita. així ho va determinar, primer, la censura franquista i, després, el cànon literari imperant. d’aquest darrer, el valencià joan fuster en deia «l’evangeli segons sant lukács»: qui no hi encaixava restava al marge. així va ser com *un lloc entre els morts*, una de les «molc» (millors obres de la literatura catalana), es va arrossegar durant vuit anys pels calaixos editorials. es fa imprescindible i urgent una revisitació de la vasta obra capmanyiana, lluny de les misèries del passat. les universitats haurien de posar-s’hi.


dues frases seves donen bastant el perfil de la dona que va ser maria aurèlia capmany. sempre va plantar cara al risc: «mai no seré prou vella ni prou covarda per no tornar a començar de cap i de nou i amb les mans buides». i va viure disposada a no deixar-se perdre res: «només hi ha una manera de defensar-se d’aquest forat negre on t’empeny el vertigen i és no deixar de saber, no deixar de pensar, no deixar de voler, no deixar de sentir cada volum, cada matís, cada so, cada olor; estar alerta sempre. penso que és per això que se’m van fer els ulls tan grans».


 



---


les cites de maria aurèlia capmany que figuren en aquest escrit provenen dels seus llibres *la dona a catalunya* (edicions 62, 1966), *pedra de toc* (nova terra, 1970), *pedra de toc ii* (nova terra, 1974), *mala memòria* (planeta, 1987) i *això era i no era* (planeta, 1989).


8cfe928bce8f1b920cd571aa7acb5e81
miquel caminal, la fraternitat federal
politicaprosa.com
2020.10
la complexitat del moment que viu catalunya desafia els observadors. són molts els qui per devoció prefereixen simplificar i es queden en el blanc o el negre. malgrat les simplificacions que dominen el mercat, és un bon moment per deixar de banda receptes miraculoses i per endinsar-se en reflexions poc canòniques, que actuen com a revulsiu contra els pensaments de trinxera. viure en el dubte no es fàcil. i aquest és el paper que correspon a l’erasmisme modern, que malda per evidenciar les febleses dels nacionalismes independentista i unionista. miquel caminal (barcelona, 1952-2014), catedràtic de ciència política de la universitat de barcelona, que ara veu recollida bona part de la seva obra a *democràcia i plurinacionalitat. articles i assaigs 1987-2013*, editat per la magrana, va ser un abanderat d’una oferta que en aquests temps de tribulacions té poca quota de mercat: el federalisme asimètric i republicà. l’entenia com a superació política del nacionalisme. en una època en què s’entronitzen els referèndums, caminal veia l’exercici de l’autodeterminació com un dret permanent d’exercici de la llibertat positiva, d’implicació i participació en els assumptes públics, en definitiva com un dret de la societat civil en sentit gramscià. «el referèndum per majoria en un dia determinat forma part d’una concepció liberal i no republicana de l’autodeterminació. per contra una societat pot tenir i exercir la seva llibertat si ho vol, encara que no tingui un estat propi i independent», escrivia en l’article «catalanisme, democràcia i federalisme» publicat a *estudis*, número 14 (2003).


la visió de caminal correspon a la d’un heterodox que prefereix la solidesa de la societat civil a les fràgils estructures d’estat. la llibertat individual del ciutadà és la base sobre la que fonamentava el seu federalisme. l’individu, per a ell, perd la seva llibertat negativa en la mesura que se sotmet a la superioritat o coacció del grup nacional que li dóna identitat.


era un marxista que bevia més de kant que de hegel. un estudiós que partia més del socialista austríac otto bauer que de lenin –i el seu epígon stalin– per abordar la qüestió nacional: ho feia en clau federal i no nacionalista-autodeterminista. propugnava un federalisme susceptible d’aprofundir la democràcia territorial. volia una unió en la diversitat, capaç d’acomodar la diversitat nacional si es fonamentava en una veritable cultura federal i també en una idea alternativa de sobirania divisible i compartida; d’aquesta darrera se’n deriva la divisió entre autogoverns federats i govern federal compartit, sempre entès com a policentrista, no com a mera descentralització administrativa.


el professor raül digon sintetitza en encertada definició que caminal planteja la secularització del *demos* i la laïcitat nacional dels poders públics, organitzats territorialment en esferes de govern interdependents des de principis federalistes.


efectivament, el federalisme suposava per a caminal la resposta laica i republicana a la religiositat encarnada pel dogma i el fervor nacionalista: «l’autodeterminació promoguda i conduïda pel nacionalisme corre el risc de ser desvirtuada quan substitueix la ciutadania per l’exaltació de la nació com a concepte suprem», deia el 2013. per a ell, el federalisme havia quedat històricament relegat a l’oblit com a ideologia alternativa al nacionalisme i calia rescatar-lo com a element de racionalitat.


en el mapa polític convencional dreta-esquerra, caminal situava el federalisme a l’esquerra i el nacionalisme més aviat a la dreta. era partidari d’un marxisme poc convencional, empeltat d’elements proudhonians. veia en el republicanisme i federalisme social de francesc pi i margall una via enfront del nacionalisme. «la racionalitat il·lustrada fa tots els individus subjectes d’autodeterminació en el marc d’una llei universal de llibertat, però la persona pertany a una comunitat amb la qual s’identifica i de la qual és exponent. per això l’autodeterminació nacional abans que territorial es personal», escriví a *estudios sobre la constitución española. homenaje al profesor jordi solé tura* (2008).


entre la socialdemocràcia d’otto bauer i el federalisme d’arrel llibertària de pi i margall, abans esmentades, caminal es trobà més còmode que en la doctrina oficial del partit socialista unificat de catalunya (psuc) en que milità.


ell va rescatar de l’oblit el dirigent comunista català joan comorera, que va morir en desgràcia, dels guardians del partit i l’ortodòxia i sobre qui caminal va fer la tesi doctoral el 1984. comorera somniava amb convertir el psuc en la força dirigent del moviment nacional català, després de l’etapa burgesa de la lliga i petit burgesa d’esquerra republicana. propugnava la lliure unió federada de les nacions. caminal considerava comorera víctima d’una lectura ortodoxa del text de stalin *marxisme i qüestió nacional –*el catecisme del pare astete dels comunistes– i del seu somni impossible de defensar la idea d’un estat un partit, mentre el psuc era la gran excepció, la falla indultada, que existia gràcies al reconeixement de la internacional comunista perquè era fruit de la unió entre socialistes i comunistes.


la resposta independentista és lògica després de tants intents de canviar democràticament l’estat espanyol.
-----------------------------------------------------------------------------------------------------------


a *la qüestió nacional, un debat obert* (1996), caminal recordava una frase de gorbatxov pronunciada el 1987: «com a mínim una cosa tenim resolta a l’urss: la qüestió nacional». els resultats es van veure pocs anys després. com va passar amb la desfeta de l’imperi austro-hongarès, l’urss es va esmicolar. els estats del socialisme real havien copiat el model d’estat nacional dels sistemes capitalistes amb l’afegit que el partit d’avantguarda de la revolució socialista s’acabava convertint en partit nacionalista garant de la integritat de l’estat i defensor de la indissoluble unitat de la nació socialista, pàtria comuna i indivisible dels treballadors.


a espanya, caminal apostava per «canviar la mononacionalitat per la plurinacionalitat» i que les nacions sense estat substituïssin «l’autodeterminació per la codeterminació.(...) el nacionalisme no és la ideologia alliberadora del segle xxi, al contrari s’ha d’alliberar el federalisme del nacionalisme i promoure’l com a ideologia alternativa per a l’organització política de les societats multiculturals», escrivia caminal el 1995 a *el país*. opinava que les esquerres havien de desterrar el dogma de l’autodeterminació. mentre existeixi el model de l’estat-nació, no hi ha cap raó per impedir que catalunya ho sigui, escriví. però cal superar la sobirania absoluta i indivisible, el principi fundacional de l’estat modern. s’ha de recórrer, per tant, a un federalisme amb sobirania limitada, divisible i compartible.


amant del més difícil, caminal no es deixava emmirallar per solucions que es basessin en la desproporció o en la injustícia. no era dels federalistes asimètrics que miraven amb ulls llaminers el país basc per alleujar el dèficit fiscal català. «no està justificat des de l’esquerra apuntar-se a un model de finançament equivalent al concert econòmic, perquè a bascos i navarresos els va bé; un model que a la llum dels seus resultats no es cap exageració qualificar-lo de privilegiat i insolidari en relació al finançament de l’estat autonòmic», escrivia a *el país* el 2008. no en va, dels tres lemes de la revolució francesa, el que caminal més apreciava era el més oblidat: la fraternitat, que té un subjecte federal, en vincular en un destí comú individus, pobles i nacions.


s’indignava quan els nacionalismes català i espanyol barraven el pas a la concòrdia federal. caminal vaticinava l’any 2000 que el successor de pujol a la presidència de la generalitat tindria més la cara d’un almirall o un cambó que no pas la d’un doble de macià. «el catalanisme en la seva pluralitat continua movent-se majoritàriament en l’estratègia pactista i gradualista dins dels límits fixats per l’ordenament constitucional espanyol», escrivia al tombant de segle a *les transformacions de la sobirania política i el futur polític de catalunya*. defensor del gradualisme, entenia que al món real les solucions no eren blanques o negres, sinó intermèdies. «probablement molts nacionalistes catalans també en somnis volen la independència i quan desperten i s’adonen d’on viuen, miren de sobreviure en la millor autonomia possible», escrivia el 2003. el present ha destrossat qualsevol intent d’interpretació dels somnis.


la visió del federalisme com a clau de volta de la qüestió nacional no impedia caminal, en els moments més durs i centralistes dels governs de la dreta espanyola, recórrer a la frase de joaquín maurín: «qui no vol ser independent en una dictadura?». «l’obligació de tot federalista es promoure la unió en la diversitat, però quan això no és possible també assumeix el deure de promoure la secessió o independència», deia en un article a *sin permiso* el 2013. «la proposta federalista des del catalanisme es va estavellar contra el nacionalisme espanyol dominat pel pp i dominador del psoe. la resposta independentista d’una gran part dels ciutadans de catalunya és doncs lògica després de tants intents de canviar democràtica i federalment l’estat espanyol. amb les dictadures i les *aznaridades* es poden intentar dues coses: ensorrar-les o separar-se’n. crec que manuel vázquez montalbán intentaria la primera i no renunciaria a ensorrar el règim neoautoritari espanyol [del pp], conjuntament i solidàriament amb els altres ciutadans dels pobles hispànics; però comprendria la segona i fins i tot, arribat el cas, la votaria afirmativament», escrivia a *nous horitzons* el 2013.


la seva visió polièdrica i plural el portà també a una reflexió no gens amable sobre el *proc*és: «veig el catalanisme avançant cap a un cul-de-sac. si no es produeix un redreçament o una rectificació en els propers temps, hi haurà una gran frustració que no se superarà en anys. no comparteixo la manera com s’està dirigint i liderant el *procés* cap a un estat propi. la confusió general que ja s’està produint amb tants documents, declaracions, vies alternatives per a la consulta, comissions, consells de transició i el que s’hi vagi afegint, condueix a un ambient de desgovern i desorientació que només beneficia el nacionalisme espanyol i els interessos del govern espanyol» escrivia el 2002 a *el projecte del catalanisme polític en l’horitzó de l’europa del 2020*.


per aquests temps de grans certeses que divideixen el món conegut entre patriotes i traïdors, caminal deixà escrit: «sempre he pensat que la veritat és plural i antidogmàtica. quan algú diu que ha descobert la veritat, ni que sigui revolucionària, em poso a tremolar. la història és plena de dogmàtics i de dogmatismes».


342e9db08f67c692fbb161e76c7ac565
l’historiador josep fontana
politicaprosa.com
2020.10
un dels àmbits on la naturalesa catastròfica de la dictadura franquista es va fer sentir d’una manera més evident va ser sens dubte el món de la ciència i encara més de les ciències socials. no és estrany doncs que la universitat que es va trobar l’any 1951 el jove josep fontana li resultés més que decebedora.

la passió pels llibres i la lectura, que dominaria com cap altra la seva vida, l’havia adquirit sent un infant a la llibreria del seu pare al carrer boters remenant llibres vells. i una tal avidesa i exigència de coneixement potser hagués quedat condemnada definitivament en aquell trist context cultural si no hagués estat perquè a la barcelona dels primers anys cinquanta va connectar amb dos homes que, per camins i des de trajectòries diferents, li van permetre construir la seva vocació i orientar-la. retirat forçadament a l’exili interior, en el seu pis del carrer teodora lamadrid, ferran soldevila exercia un mestratge clandestí en els estudis universitaris catalans, fontana hi assistia, i allí va poder connectar amb la fecunda tradició historiogràfica de la catalunya de la preguerra, i amb les exigències de l’ofici, el seu sentit social i el seu instrumental bàsic.
la passió per la lectura, que dominaria com cap altra la seva vida, l’havia adquirit sent un infant a la llibreria del seu pare al carrer boters remenant llibres vells.
------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------


d’una altra banda, i d’una manera determinant, des d’una perspectiva diferent però complementària, en els darrers cursos de la carrera va tenir com a profesor a jaume vicens vives. aquest, després de passar per la depuració, havia aconsseguit guanyar una càtedra a la universitat de barcelona. el projecte de vicens era, a pesar de totes les restriccions del règim, construir una escola històrica a barcelona sincronitzada amb el context europeu. a mitjans dels anys cinquanta vicens va començar a desplaçar els seus interessos des de la història medieval i moderna cap a la història econòmica i social i la contemporània, provocant una autèntica refundació en aquests dos camps dins la historiografia catalana i espanyola. a través de soldevila i vicens, fontana quedaria vinculat als dos camins de resistència i reconstrucció que la historiografia, i la cultura catalana en general, havien de recórrer inevitablement per sobreviure i superar la dictadura. soldevila el connectaria a la tradició *w**h**ig* autòctona, i li facilitaria l’estada a liverpool com a lector que faria l’any 1956, on prendria contacte amb la historiografia britànica que tant influiria en la seva evolució. vicens el posaria en contacte amb els corrents historiogràfics europeus renovadors, amb pierre vilar que estudiava els orígens de l’acumulació capitalista catalana des de la seva adscripció marxista dins la segona generació dels *annales*, i també amb alguns dels supervivents de l’institucionalisme en la universitat espanyola com el sevillà ramón carande, que tant hauria d’influir en l’orientació principal de l’obra de fontana. però sobretot vicens el convidaria a incorporar-se com a ajudant a la seva càtedra d’història en la recentment creada facultat d’econòmiques de la ub des del curs 1956-1957, a participar, en definitiva, en el projecte més ambiciós de renovació historiogràfica d’aquells anys a espanya.

sota la inspiració de vicens, fontana començaria la seva tesi doctoral, i s’orientaria decididament cap els estudis sobre el xix espanyol. l’any 1960 moriria vicens sense haver pogut consolidar la seva escola, els seus deixebles en posicions universitàries encara inestables es dispersarien, i el seu projecte quedaria momentàniament estroncat. fontana seguiria com ajudant fins que l’any 1966 seria expulsat de la docència, essent ja un destacat activista dins el grup d’intel·lectuals del psuc i participant activament en la redacció de *nous horitzons* al costat de manuel sacristán*.*
sota la inspiració de vicens, fontana començaria la seva tesi doctoral i s’orientaria decididament cap els estudis sobre el xix espanyol.
-----------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------


foragitat de la universitat hauria de guanyar-se la vida fent treballs editorials, com l’enciclopèdia larousse, i «pagant-se la tesis de la seva butxaca». la fundació de la uab l’any 1968 li va permetre reincorporar-se a la vida universitària. llavors va poder llegir la seva tesi doctoral *la quiebra de la monarquía absoluta*, i guanyar finalment una càtedra d’història econòmica a la universitat de valència l’any 1974.

convé detenir-se en els treballs de fontana al llarg dels vint anys que van des de l’inici dels seus estudis sobre el xix espanyol i català, encara sota la direcció de vicens, fins a la culminació de la publicació dels resultats entorn els anys setanta i vuitanta. tot i que el doble camp de la història hisendística espanyola i l’estudi de la transició espanyola de l’antic règim al liberalisme ja no l’abandonaria mai, exercint una influència enorme a nivell peninsular.

en aquest sentit no és cap exageració afirmar que la seva trilogia sobre la hisenda espanyola en el procés de crisi de l’antic règim i revolució liberal conforma la base angular dels estudis d’història contemporània a espanya. la trilogia que formen *la quiebra de la monarquí**a absoluta* *1814-1820* (ariel 1971), *hacienda y estado 1823-1833* (instituto de estudios fiscales, 1973) i *la revolución liberal (pol**í**tica i hacienda 1833-1845)* (ief, 1977) són un esforç d’una ambició intel·lectual colossal per explicar com es va produir la crisi de l’antic règim, la descomposició de l’imperi i el col·lapse de la hisenda, i com aquest procés va precipitar una revolució liberal que sentava les bases de la revolució burgesa a espanya. «los estados viven por la hacienda, pero también mueren por ella» deia una memòria de 1825, i era un resum exacte d’allò que fontana havia demostrat pel cas espanyol. anys més tard, amb motiu de la reedició de *la quiebra,* resumiria així la transcendència del seu treball: «la quiebra del imperio dio paso al proyecto de construir un estado-nación español (...) pero si la pérdida del imperio hizo posible este proyecto, no cabe duda de que su larga persistencia fue responsable tanto de su debilidad, como del retraso con que se iba a producir la modernización económica en españa».

que un historiador marxista s’ocupés en aquells anys de la crisi de l’antic règim i la revolució burgesa no és gens estrany. allò que resulta extraordinari és la qualitat de la recerca despullada de qualsevol determinisme apriorístic, l’ambició del treball empíric, i la clarificació que els seus resultats produïren en el pantanós debat històric i polític espanyol, en un moment, no ho oblidem, en que el partit comunista encara parlava en els seus documents d’una espanya semifeudal.
la seva trilogia sobre la hisenda espanyola en el procés de crisi de l’antic règim i revolució liberal conforma la base angular dels estudis d’història contemporània a espanya.
--------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------


aquesta primera i decisiva aportació, que tindria continuïtat en els treballs més generals de síntesi sobre el segle xix -*la fi de l’antic* *r**è**gim i la industri**al**itzaci**ó* (eds. 62, 1988), *la* *é**poca del liberalismo* (crítica, 2007)- no han esgotat el paper de fontana en el panorama cultural espanyol i català. la preocupació per dotar la història d’una funció social el va portar a escriure sobre historiografia amb una doble voluntat de defensa d’una història al servei del canvi social i amb un posicionament militant en el debat historiogràfic.

en aquest segon camp és on va desplegar també com a editor la seva màxima influència. primer amb la fundació de la revista *recerques* el 1970, quan juntament amb ramon garrabou, josep termes, ernest lluch i joaquim molas, es decidiren a publicar des de l’editorial ariel una revista científica en català que, prenent el model de *past&present* entorn d’un nucli marxista, agrupés tots els corrrents renovadors de les ciències socials. i, justament a ariel, on s’havia incorporat uns anys abans com a assessor, començaria la difusió d’autors com: hobsbawm, rude, cristopher hill, john lynch, jaume torras, i el mateix fontana. allà va començar la col·laboració amb un jove editor, gonzalo pontón, que l’any 1977 fructificaria amb la fundació de l’editorial crítica, un dels focus més actius i duradors de la difusió de la renovació dels corrents històrics mundials, i particularment del marxisme, en castellà. en els seus primers anys la llista de títols de la col·lecció d’història és un manifest de les preferències historiogràfiques de fontana, però també de les seves opcions ideològiques i morals: *carlos v y sus banqueros* de ramon carande, *la historia rural francesa* de marc bloch, *cataluña en la españa moderna* de vilar, *la crisis del siglo xvii y la sociedad del absolutismo* de lublinskaya, *trabajadores* d’eric hobsbawm, *los or**íge**nes intelectuales de la revolución inglesa* de cristopher hill, o molt significativament *tradici**ón, revuelta y conciencia de clase* d’edward thompson. És tan sols una mostra d’allò que seria una activitat que es prolongaria fins a la seva mort aquest estiu. però és una mostra significativa d’unes preferències que no són ni escolàstiques, ni eclèctiques. exposen una idea de la història com a ciència per comprendre els homes del present i del passat a partir d’un coneixement que forçosament ha de ser empíric, dins un materialisme històric allunyat de teoricismes, més pendent de pensar sistemàticament els problemes, i sobretot els problemes nous, que de fer-ho des de cap sistema teòric. segurament la proximitat als marxistes britànics el va ajudar a desprendre’s d’una idea teleològica de «progrés» sense abandonar la raó i sense acceptar mai cap raó per sobre de les aspiracions i els anhels de la majoria dels humans en la seva historicitat.

potser per això en els darrers anys de la seva recerca no va poder defugir la necessitat d’endinsar-se en la història més recent. d’aquest afany en va sortir *por el bien del imperio. una his**t**oria del mundo desde 1945* (pasado y presente, 2011). una obra immensa en la seva documentació, on s’esforça a mostrar com una vegada fallida l’oportunitat de pau i progrés que suposava la primera postguerra, després de la derrota del feixisme, la guerra freda i el seu resultat han produït als anys setanta una darrera mutació del capitalisme que amenaça amb destruir els progressos socials llargament conquerits en els darrers cent-cinquanta anys.
la proximitat als marxistes britànics el va ajudar a desprendre’s d’una idea teleològica de «progrés» sense abandonar la raó i sense acceptar mai cap raó per sobre dels anhels de la majoria dels humans en la seva historicitat.
----------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------


fontana, que ha estat un professor venerat pels seus estudiants, un mestre d’historiadors d’una gran influència a tota espanya, i un investigador amb una obra colossal tant per la dimensió com per la rellevància, ha estat també com a intel·lectual i editor una influència decisiva en la cultura catalana i espanyola dels darrers cinquanta anys. els seus crítics en dirien un mandarí, però el qualificatiu seria injust. home d’una notable timidesa social, allunyat voluntàriament del poder, la seva exposició pública –particularment en els darrers anys- ha estat a desgrat seu, per això a vegades ha pogut semblar ambigüa o contradictòria. en qualsevol cas poca cosa al costat de la solidesa de la seva obra com a historiador i editor, que justament destaquen per la seva coherència interna. coherència interna que no vol dir immobilisme. membre d’una generació marcada decisivament per l’experiència de la resistència en condicions molt adverses, la fermesa i pervivència de certes lleialtats, fins i tot d’una certa duresa, no es poden entendre fora d’aquest marc vital. allò que compta és que va mantenir el coratge i la honestadat intel·lectual necessàries per a seguir compromès a comprendre el món més enllà de les pròpies certeses, i l’esforç subsegüent per fer-lo intel·ligible amb el seu treball.
b0a38d0f4f464fed8ef47eea20c96056
pasqual maragall
politicaprosa.com
2020.10
¿què diria pasqual maragall de seguir en política? aquesta és una pregunta sense resposta, que no l’ha de tenir per no caure en la indecència, com deia ernest maragall l’endemà de ser nomenat conseller d’acció exterior del govern de quim torra. les posicions polítiques de pasqual maragall responen a un pensament ideològic divulgat a bastament, a una tradició familiar, a unes circumstàncies històriques determinades i a unes experiències de govern ben presents. tothom pot saber què ha dit, què ha escrit i què ha fet pasqual maragall. la seva és una oda inacabada que es pot rellegir però no concloure.

«només hi ha una cosa gran, i aquesta és l’ànima d’un poble petit i concret, amb el seu idioma, els seus vents i el seu horitzó. i només hi ha una cosa més gran encara: la unió d’aquest poble amb d’altres per formar un sentiment més poderós. i aquesta unió requereix, més enllà dels textos constitucionals, un esperit constitucional de lleialtat per part de tots». això va dir a l’aeroport de los rodeos, tenerife, el juny de 1992. deu anys més tard, *els orígens del futur,* rematava aquesta declaració de principis amb una advertència significativa: «però cal unir-se per pròpia voluntat, no pas perquè t’uneixin».

autèntic partisà de la unió en la pluralitat i del combat contra el nacionalisme esdevingut metàstasi estatista, no s’ha estat mai de proclamar-ho. «el que més ens preocupa als catalans és el seu nacionalisme (el de madrid). la segona cosa que ens preocupa és el nostre. per aquest ordre». la constatació de l’efecte perniciós de l’acció conjunta d’aquests dos nacionalismes sobre el país és permanent. el 1986, a *refent barcelona,* ja s’hi referia assegurant que «catalunya és una realitat torturada des de fora i per nosaltres mateixos».
autèntic partisà de la unió en la pluralitat i del combat contra el nacionalisme esdevingut metàstasi estatista, no s’ha estat mai de proclamar-ho.
---------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------


el catalanisme és el seu nacionalisme, però no pas un nacionalisme més sinó un *nacionalisme determinat*, tal com ho explica al pròleg del llibre del seu amic xavier rubert de ventós titulat *de la identitat a la independència*. un nacionalisme determinat que sempre procura denominar pel seu nom propi, catalanisme, i aquest «no es realitzarà més que en la perfecció del seu objectiu específic, que és transformar espanya en un subjecte europeu, diguem-ne modèlic, de futur. això és el que europa espera de nosaltres, i no solament per comoditat. el *modelo catalano* dels italians, el *barcelona model* dels anglesos, tant se val el nom. catalanisme és per ells, sobretot, guanyar la llibertat en la unió, com volen els federalistes, més que no pas en la separació».

un vespre de 2005 a galicia, en un auditori a vessar, es preguntava en veu alta i de forma retòrica «¿és possible a la vegada el ple autogovern de catalunya i formar part activament de l’espanya democràtica i plural?». la resposta va ser sentenciosa: «És possible, i no només possible, sinó que únicament per aquesta via té sortida catalunya. i crec sincerament que únicament per aquesta via té sortida espanya». maragall estava fent un *tour* per les espanyes per intentar explicar allò que molta gent no volia entendre o pretenia confondre interessadament davant la proposta del nou estatut. els contraris a aquella operació amb sentit d’estat i sentit de les espanyes, com va recordar en una sessió del senat per desfer malentesos, proliferaven per al seu disgust, alineats en acusacions contradictòries, per defecte els uns i per excés els altres.
«això és el que europa espera de nosaltres: el *modelo catalano* dels italians, el *barcelona model* dels anglesos, tant se val el nom. catalanisme és per ells, sobretot, guanyar la llibertat en la unió, com volen els federalistes, més que no pas en la separació».
------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------


al club segle xxi, la seu més nostrada de l’espanya oficial, davant el socialisme governant, va descriure en un paràgraf de tres frases contundents la intencionalitat del nou text. «l’estatut que pretenem no és una dissimulada declaració d’independència. com tampoc és una acceptació vergonyant de vassallatge. l’estatut que volem és, en tot cas, una lliure declaració d’interdependència». la lliure declaració d’interdependència era la seva fórmula habitual per referir-se a l’opció determinada que proposava que els catalans assumissin lliurement. una formulació molt mesurada que amb el pas del temps guanya sentit. en el seu argumentari, la llibertat de decisió estava incorporada i reconeguda en el referèndum estatutari, tal vegada per això no ho explicitava com un dret a reclamar, sinó com la repetició d’un exercici ja practicat l'any 1980.

[caption id="attachment\_1322" align="alignleft" width="800"]![](https://www.politicaprosa.com/wp-content/uploads/2018/09/pp_-saura-maragall-carod-rovira-al-debat-dinvestidura-del-2003-foto-efe-andreu-dalmau-1.jpg) parlament de catalunya. 2003. joan saura, pasqual maragall i josep lluís carod rovira al debat d’investidura. © andreu dalmau / efe.[/caption]

abans de dir-ho a madrid ho havia declarat solemnement al parlament en la sessió d’investidura amb aquestes paraules: «l’estatut que volem és una lliure declaració d’interdependència des de la llibertat de decisió, interdependència, perquè som conscients que, avui més que mai, ciutats, nacions, continents sencers, participen activament en una mateixa història. nosaltres hi som i volem ser-hi reconeguts». l’exercici d’aquesta decisió lliure sobre un text ambiciós, com el de l’estatut aprovat pel parlament al setembre de 2005, no seria un passeig de flors i violes.
la lliure declaració d’interdependència era la seva fórmula habitual per referir-se a l’opció que proposava que els catalans assumissin lliurement. una formulació molt mesurada que amb el pas del temps guanya sentit.
------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------


maragall no va haver d’esperar a palpar-ho la tardor d’aquell any per poder descriure amb antelació el viacrucis que hauria d’arribar més tard. ho va fer el 2003, davant la cambra catalana. «si catalunya deixa de provocar recels, si espanya deixa de tenir por de la seva riquesa i pluralitat, ah! aleshores ens en podem sortir; si el que impera és novament l’amenaça, el recel, el ressentiment, la visió reduccionista, unitarista i rígida, aleshores no anirem be», es pot llegir al diari de sessions del parlament.

la transcripció del discurs d’investidura recull també, entre remors de veus dels presents, el seu pla davant una eventual reacció negativa al projecte. «catalunya no es deixarà ensarronar més... en sabem un niu de menyspreus, de rodeigs, d’excuses burocràtiques, de la callada per resposta... mirin, si això ha de ser l’antecedent d’altres coses que vindran, el drama està servit», així va parlar als diputats abans de fixar la seva posició en el supòsit d’una repetició dels antecedents.

el seu pla b era aquest: «en cas de dilació indeguda en la tramitació, en cas de no presa en consideració, en cas d’impugnació o inadequació substantiva del resultat final en el bloqueig del procés, la ciutadania catalana serà cridada a pronunciar-se mitjançant un procediment de consulta general, el procediment de consulta general que s’estimi més adient en aquella circumstància, sempre dintre de la legalitat, sobre la seva adhesió al text estatutari aprovat pel parlament».

el drama estava servit, atès que la seva presumpció es va complir gairebé fil per randa, inclosa una traca final del tribunal constitucional l'any 2010. tanmateix, en aquells moments, la seva batalla principal era i és contra el general eisenhower, àlies familiar d’un neuròleg alemany de nom maleït que sempre s’ha resistit a pronunciar. ningú va fer seva l’opció de portar a referèndum l’estatut original. ¿què hauria fet pasqual maragall a partir de 2010?. la pregunta que no es pot respondre és políticament seductora, però malauradament impròpia. només ens podem refiar del seu llegat i de les seves formulacions de futur, que, tot sigui dit, sovintejaven.
«catalunya no es deixarà ensarronar més... en sabem un niu de menyspreus, de rodeigs, d’excuses burocràtiques, de la callada per resposta... mirin, si això ha de ser l’antecedent d’altres coses que vindran, el drama està servit».
-------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------


en una intervenció a *nueva economía*, l’any 2005, va resumir la seva visió constitucional del vell contenciós català: «entenc que el 1978 l’essència del pacte constitucional va consistir en què catalunya i el país basc renunciaven a exercir el dret d’autodeterminació a canvi d’obtenir un nivell d’autonomia i autogovern a l’alçada del que s’havia aconseguit amb els estatuts de la segona república». feta aquesta interpretació del pacte, va concretar l’aspiració subsegüent: «ara, el nucli del pacte constitucional renovat hauria de consistir en què les nacionalitats històriques acceptin la generalització autonòmica, la igualtat competencial i l’equilibri del model, al mateix temps que les altres comunitats reconeguin la diversitat plurinacional, pluricultural i plurilingüística d’espanya i, en conseqüència, les expressions polítiques pràctiques i simbòliques dels fets diferencials». en d’altres paraules, el reconeixement com a nació, no citat en aquesta argumentació concreta, perquè les frases no poden ser infinites i ho citava a la següent.

dos anys abans havia dit a madrid, just a la vigília de la presentació de les bases del nou estatut, «no passa res per reconèixer la fatiga dels materials constitucionals i estatutaris... nosaltres proposem el pacte permanent del catalanisme amb l’espanya democràtica, el pacte federal que proporciona un horitzó estable als autogoverns; viable si a catalunya es renova el pacte catalanista i aquest s’expressa de forma unitària, viable si es recupera i renova una idea plural d’espanya».

això era l’any 2003, però podria haver estat dit ahir, especialment pel que fa als condicionants d’unitat política del catalanisme i l’exigible recuperació de l’*essa* final de les espanyes per fer possible cap avenç. no es va descuidar maragall en aquella conferència del compromís de lleialtat federal a prendre per part de catalunya, en el cas de ser acceptada la renovació constitucional que hauria de reconèixer-la com a nació amb autogovern ple en una espanya plural, federal. sempre ha tingut present la lleialtat.
«nosaltres proposem el pacte permanent del catalanisme amb l’espanya democràtica, viable si a catalunya es renova el pacte catalanista i aquest s’expressa de forma unitària, viable si es recupera i renova una idea plural d’espanya».
----------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------


«si ho plantegem», va insistir un dia al palau de la música, «se’ns demanarà legítimament que catalunya respecti les condicions d’estabilitat del sistema, és a dir, que no hi hagi el que en d’altres nacionalitats i regions del món federal, que consisteix en què, en cada contesa electoral, en funció dels resultats que puguin considerar-se medianament favorables per a les forces partidàries de la secessió o la independència, es plantegi l’autodeterminació i la consulta autodeterminista».

maragall ha conjugat el seu propòsit catalanista i el seu esperit federal amb variacions diverses, provocant reaccions idèntiques, enervades, aquí i allà. tant és que ho fes en prosa poètica o en discurs periodístic. «l’adéu espanya s’ha de reconsiderar. la mare espanya, també. espanya serà la nostra filla o no serà», va deixar anar en una ocasió i es va obrir el cel en una inoblidable tempesta de crítiques. molt poques ànimes acceptaven, i accepten, pacíficament la idea de situar catalunya a la cabina de comandament d’espanya, el que no va impedir que ho repetís moltes vegades.

el seu objectiu polític va ser formulat de forma impecable, blindant-lo d’interpretacions de part, en un article periodístic a *la vanguardia*, titulat *sostiene* *rubert* o *això és un diàleg*, continuació de la seva antiga polèmica arran del llibre ja citat de l’amic independentista. aquesta és la descripció de la seva dèria: «convèncer l’espanya central i sobretot l’espanya profunda dels nostres sentiments positius envers elles, però sense necessitat de recórrer realment a una construcció política virtual, com la seva, difícilment creïble i en realitat innecessària, excepte per la finalitat pedagògica d’una millor comprensió dels fets».
«convèncer l’espanya central i sobretot l’espanya profunda dels nostres sentiments positius envers elles, però sense necessitat de recórrer realment a una construcció política virtual».
-----------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------


en el seu estira i arronsa amb l’estratègia independentista de rubert, maragall es reafirma en la fe en el seu posicionament i en els dubtes que li provoca l’altra via. «atès que jo crec que aquestes coses hi ha molta gent a espanya que les entén, tinc la confiança que més aviat o més tard s’imposarà la raó. És més, si m’imagino com arribar al mateix resultat des d’una europa en la que les nacionalitats (escòcia, llombardia o catalunya) puguin parlar com estats, no em surten els comptes de quan això podrà ser. perquè aleshores a més de convèncer els espanyols, o al menys desarmar els seus arguments, haurem de convèncer els europeus, que no són uns angelets... els europeus no estan per bromes. el millor que poden fer per nosaltres és, en efecte, anar relaxant la contundència del principi de sobirania, anar reconeixent l’existència dels pobles d’europa que no són estats. anar-los donant canxa. tots entenem que d’aquí a 20 anys baviera no comptarà menys que malta. el que no sabem és com».

l’any 2003, molt abans de la creuada contra l’estatut i de les conseqüències del malbaratament d’aquest intent -probablement la darrera carta enviada des de catalunya a l’espanya plural- maragall va fer un exercici de prospectiva del fenomen independentista davant una audiència poc amiga de cap reforma constitucional federal ni d’acceptar una relació bilateral entre espanya i catalunya. hi ha una altra via, els va assegurar, la renúncia a espanya, «la resposta independentista, basada en la convicció de la irreformabilitat d’espanya, de la seva mentalitat col·lectiva i de les seves institucions. seria la renúncia a gestionar la pluralitat per la insuficiència dels actuals instruments i, sobretot, per la percepció de que no és possible establir ponts si en una de les ribes no hi ha ningú disposat a avançar el tram que li correspon. És una proposta fàcil i contundent, però que es va desenvolupant amb creixent sofisticació. es tracta d’una posició minoritària, l’atractiu de la qual pot anar creixent en un context d’hostilitat».
no hi ha res fàcil en maragall, el seu projecte polític està elaborat a partir de la il·lusió per damunt les recances històriques, sense opció al defalliment en la persecució de la seva veritat, obviant exabruptes i estridències dels adversaris.
-----------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------


el 2005, quan hi havia més independentistes que el 2003 i menys que el 2018, el president maragall afirmava a l’auditori de la pedrera: «mireu, la nostra independència real en el futur ha de ser la d’existir amb vida pròpia, la de tenir iniciativa, la de crear més oportunitats de les que tenim. tot el demés són romanços». «la meva veritat», sostenia mentre defensava a capa i espasa l’estatut que estava elaborant el parlament, «és que catalunya serà infinitament més forta conduint espanya que soleta a europa. catalunya en una espanya federal i tranquil·la pot molt més que anant per lliure».

davant els romanços, ha reafirmat contínuament el seu axioma. «partim del principi de que som diferents i volem anar junts. aquesta és la realitat d’espanya. aquest, i no cap altre, és el sentiment de comunitat, la identitat compartida que ens defineix». així de taxatiu es mostrava a granada en aquella ronda de conferències abans esmentada, aquell *tour* per «convèncer espanya de la seva miopia». el final, proposat una i mil vegades, del seu camí és conegut: catalunya estat federat en una espanya federal; mai va caure en la ingenuïtat de pensar que aquest camí seria planer. podríem sospitar que gairebé sospirava que no ho fos, de senzill; preferia un camí sofisticat, ple de revolts i girs tàctics, segurament per poder-lo recórrer amb la seva passió habitual.

paradoxalment, defensava que el *seu final* pel vell contenciós es podia beneficiar del camí proposat pel seu rival intel·lectual més apreciat, rubert de ventós, al qual li reconeixia «la ironia mortífera, tremendament efectiva», de suggerir justament la independència «per recrear una interdependència mai abjurada i no una sobirania ja inexistent (per sort?, per desgràcia?), en un món on ja no hi ha sobirania; és el camí racional i el company indefugible. millor que el regateig nacionalista de curta volada, clònic del seu adversari. millor per arribar, passant per la deconstrucció i alleujament de l’estat -així, en minúscula-, a la seva reconstrucció en les escales apropiades, que serien diverses per a cada funció. millor per fi que el federalisme babau, exclusivament sentimental (oh, ajuntem-nos germans, perdonem-nos mútuament els pecats!) o pitjor encara el federalisme homogeneïtzador, que no buscaria unir llibertats sinó embolcallar-les amb una cotilla elegant».

no hi ha res fàcil en maragall, el seu projecte polític està elaborat a partir de la il·lusió per damunt les recances històriques, sense atendre a l’adjectiu impossible, sense opció al defalliment en la persecució de la seva veritat, obviant exabruptes i estridències dels adversaris. «no ho han entès així aquells que no ho han volgut entendre mai. però jo no penso perdre més temps ni amb aquells que m’han acusat i m’acusen, justament a mi, d’haver-me convertit en perillosament nacionalista o de voler dinamitar l’estat espanyol, ni amb aquells que ens tracten de sucursalistes de madrid». així parlava maragall, poques setmanes abans de deixar la presidència de la generalitat.
5d0255df46818d82a2c54926bd62a3dc
2020.10
politicaprosa.com
6997d196a9d54a87286f8e8ce0594253
enlluernar, brillar, encegar
politicaprosa.com
2020.10
[fusion\_builder\_container hundred\_percent="no" equal\_height\_columns="no" menu\_anchor="" hide\_on\_mobile="small-visibility,medium-visibility,large-visibility" class="" id="" background\_color="" background\_image="" background\_position="center center" background\_repeat="no-repeat" fade="no" background\_parallax="none" parallax\_speed="0.3" video\_mp4="" video\_webm="" video\_ogv="" video\_url="" video\_aspect\_ratio="16:9" video\_loop="yes" video\_mute="yes" overlay\_color="" video\_preview\_image="" border\_size="" border\_color="" border\_style="solid" padding\_top="" padding\_bottom="" padding\_left="" padding\_right=""][fusion\_builder\_row][fusion\_builder\_column type="1\_1" layout="1\_1" background\_position="left top" background\_color="" border\_size="" border\_color="" border\_style="solid" border\_position="all" spacing="yes" background\_image="" background\_repeat="no-repeat" padding\_top="" padding\_right="" padding\_bottom="" padding\_left="" margin\_top="0px" margin\_bottom="0px" class="" id="" animation\_type="" animation\_speed="0.3" animation\_direction="left" hide\_on\_mobile="small-visibility,medium-visibility,large-visibility" center\_content="no" last="no" min\_height="" hover\_type="none" link=""][fusion\_text columns="" column\_min\_width="" column\_spacing="" rule\_style="default" rule\_size="" rule\_color="" hide\_on\_mobile="small-visibility,medium-visibility,large-visibility" class="" id="" animation\_type="" animation\_direction="left" animation\_speed="0.3" animation\_offset=""]
### deambulant per altres obres de gaudí de dimensió més petita, on el tractament de la llum és magistral, impressiona el domini del mestre a l’hora de fer-la lliscar per les superfícies. passa el mateix amb el control del buit —la perforació— i amb els mecanismes per als tancaments parcials —porticons i persianes.


[/fusion\_text][/fusion\_builder\_column][/fusion\_builder\_row][/fusion\_builder\_container][fusion\_builder\_container hundred\_percent="no" hundred\_percent\_height="no" hundred\_percent\_height\_scroll="no" hundred\_percent\_height\_center\_content="yes" equal\_height\_columns="no" menu\_anchor="" hide\_on\_mobile="small-visibility,medium-visibility,large-visibility" status="published" publish\_date="" class="" id="" background\_color="" background\_image="" background\_position="center center" background\_repeat="no-repeat" fade="no" background\_parallax="none" enable\_mobile="no" parallax\_speed="0.3" video\_mp4="" video\_webm="" video\_ogv="" video\_url="" video\_aspect\_ratio="16:9" video\_loop="yes" video\_mute="yes" video\_preview\_image="" border\_size="" border\_color="" border\_style="solid" margin\_top="40px" margin\_bottom="" padding\_top="" padding\_right="" padding\_bottom="" padding\_left=""][fusion\_builder\_row][fusion\_builder\_column type="1\_1" layout="1\_1" spacing="" center\_content="no" link="" target="\_self" min\_height="" hide\_on\_mobile="small-visibility,medium-visibility,large-visibility" class="" id="" background\_image\_id="" background\_color="" background\_image="" background\_position="left top" undefined="" background\_repeat="no-repeat" hover\_type="none" border\_size="0" border\_color="" border\_style="solid" border\_position="all" border\_radius\_top\_left="" border\_radius\_top\_right="" border\_radius\_bottom\_left="" border\_radius\_bottom\_right="" box\_shadow="no" box\_shadow\_vertical="" box\_shadow\_horizontal="" box\_shadow\_blur="0" box\_shadow\_spread="0" box\_shadow\_color="" box\_shadow\_style="" padding\_top="" padding\_right="" padding\_bottom="" padding\_left="" margin\_top="" margin\_bottom="" animation\_type="" animation\_direction="left" animation\_speed="0.3" animation\_offset="" last="no"][fusion\_images picture\_size="auto" hover\_type="none" autoplay="yes" columns="1" column\_spacing="13" scroll\_items="" show\_nav="yes" mouse\_scroll="no" border="no" lightbox="yes" hide\_on\_mobile="small-visibility,medium-visibility,large-visibility" class="album-single" id=""][fusion\_image image="https://www.politicaprosa.com/wp-content/uploads/2020/01/pp\_la-sagrada-familia-vista-des-del-turo-de-la-rovira-sobresurt-al-bell-mig-de-la-ciutat-foto-xavier-jubierre.jpg" image\_id="7973" link="" linktarget="\_self" alt="" /][fusion\_image image="https://www.politicaprosa.com/wp-content/uploads/2020/01/pp-turistes-davant-els-vitralls-de-la-facana-de-la-passio-foto-xavier-jubierre.jpg" image\_id="7983" link="" linktarget="\_self" alt="" /][fusion\_image image="https://www.politicaprosa.com/wp-content/uploads/2020/01/pp\_escales-de-cargol-originals-de-gaudi-per-acceder-a-les-torres-foto-xavier-jubierre.jpg" image\_id="7965" link="" linktarget="\_self" alt="" /][fusion\_image image="https://www.politicaprosa.com/wp-content/uploads/2020/01/pp\_conjunt-escultural-dels-pastors-a-la-facana-del-naixement-foto-xavier-jubierre.jpg" image\_id="7959" link="" linktarget="\_self" alt="" /][fusion\_image image="https://www.politicaprosa.com/wp-content/uploads/2020/01/pp\_conjunt-escultural-la-veronica-obra-de-subirachs-a-la-facana-de-la-passio-foto-xavier-jubierre.jpg" image\_id="7961" link="" linktarget="\_self" alt="" /][fusion\_image image="https://www.politicaprosa.com/wp-content/uploads/2020/01/pp\_cistells-de-fruites-que-coronen-els-pinacles-foto-xavier-jubierre.jpg" image\_id="7957" link="" linktarget="\_self" alt="" /][fusion\_image image="https://www.politicaprosa.com/wp-content/uploads/2020/01/pp\_detall-de-la-cupula-de-la-sagristia-foto-xavier-jubierre.jpg" image\_id="7963" link="" linktarget="\_self" alt="" /][fusion\_image image="https://www.politicaprosa.com/wp-content/uploads/2020/01/pp\_escalinata-i-ascensor-vist-per-pujar-a-les-torres-de-la-passió-foto-xavier-jubierre.jpg" image\_id="7967" link="" linktarget="\_self" alt="" /][fusion\_image image="https://www.politicaprosa.com/wp-content/uploads/2020/01/pp\_interior-de-la-nau-central-del-temple-expiatori-foto-xavier-jubierre.jpg" image\_id="7969" link="" linktarget="\_self" alt="" /][fusion\_image image="https://www.politicaprosa.com/wp-content/uploads/2020/01/pp\_la-llum-filtrada-de-colors-calids-que-entrat-pels-vitralls-de-la-facana-de-la-passio-pinta-l-interior-de-la-basilica-foto-xavier-jubierre.jpg" image\_id="7971" link="" linktarget="\_self" alt="" /][fusion\_image image="https://www.politicaprosa.com/wp-content/uploads/2020/01/pp\_lleo-de-juda-de-subirachs-a-la-façana-de-la-passio-foto-xavier-jubierre.jpg" image\_id="7975" link="" linktarget="\_self" alt="" /][fusion\_image image="https://www.politicaprosa.com/wp-content/uploads/2020/01/pp\_pinacles-de-la-passio-foto-xavier-jubierre.jpg" image\_id="7977" link="" linktarget="\_self" alt="" /][fusion\_image image="https://www.politicaprosa.com/wp-content/uploads/2020/01/pp\_tetramorf-de-sant-marc.jpg" image\_id="7979" link="" linktarget="\_self" alt="" /][/fusion\_images][/fusion\_builder\_column][/fusion\_builder\_row][/fusion\_builder\_container][fusion\_builder\_container hundred\_percent="no" equal\_height\_columns="no" menu\_anchor="" hide\_on\_mobile="small-visibility,medium-visibility,large-visibility" class="" id="" background\_color="" background\_image="" background\_position="center center" background\_repeat="no-repeat" fade="no" background\_parallax="none" parallax\_speed="0.3" video\_mp4="" video\_webm="" video\_ogv="" video\_url="" video\_aspect\_ratio="16:9" video\_loop="yes" video\_mute="yes" overlay\_color="" video\_preview\_image="" border\_size="" border\_color="" border\_style="solid" padding\_top="" padding\_bottom="" padding\_left="" padding\_right=""][fusion\_builder\_row][fusion\_builder\_column type="1\_1" layout="1\_1" background\_position="left top" background\_color="" border\_size="" border\_color="" border\_style="solid" border\_position="all" spacing="yes" background\_image="" background\_repeat="no-repeat" padding\_top="" padding\_right="" padding\_bottom="" padding\_left="" margin\_top="0px" margin\_bottom="0px" class="" id="" animation\_type="" animation\_speed="0.3" animation\_direction="left" hide\_on\_mobile="small-visibility,medium-visibility,large-visibility" center\_content="no" last="no" min\_height="" hover\_type="none" link=""][fusion\_text columns="" column\_min\_width="" column\_spacing="" rule\_style="default" rule\_size="" rule\_color="" hide\_on\_mobile="small-visibility,medium-visibility,large-visibility" class="" id="" animation\_type="" animation\_direction="left" animation\_speed="0.3" animation\_offset=""]
també es pot observar com les diferents ceràmiques amb formes vegetals, de colors no evidents, recullen la llum i li proporcionen gruix com de pinzellades de diferents lluentors. així mateix, aquestes pinzellades amb volum es reprodueixen quan treballa el guix, realitzant cintes pessigades amb línies corbes lliures, que rematen volums.


l’obra de gaudi no tracta només de la col·lisió, la unió i la disposició d’espais, sinó també de la cura i la genialitat en l’afany de rematar amb tot tipus de detalls els encontres entre els espais i els habitacles per concedir-los l’atmosfera anhelada.


a la sagrada família, darrere l’espectacular altura de la nau central, rematada amb caramels de vidre en les bifurcacions arbòries –algunes de les quals amb llum a dintre– una mirada més atenta revela en la pedra algunes formes sorprenents i d’altres estranyes. en canvi, quan s’observen altres materials, no estructurals, la manca de detalls es fa evident.


els focus que il·luminen l’interior, col·locats a dalt de tot per fer llum al terra, provoquen enlluernaments incòmodes que ceguen la visió del sostre fastuós. aquesta il·luminació, més semblant a la de l’accés a un estadi, poc té a veure amb la llum d’un gran temple. seria d’agrair que la nau central fos il·luminada tan sols amb els grans vitralls colorits que ja realitzen un efecte de tintar-la de colors càlids, des del groc al vermell, passant pel tirant a taronja amb la llum del matí i per la llum verdosa i blavosa de la tarda, quan entra pels vitralls oposats. 


en contraposar aquests llums acolorits amb els focus del sostre es perden els valors de la penombra i, per tant, de la indefinició. l’obscuritat forma part de la percepció, especialment d’un espai destinat originalment al culte.


aquesta llum (extra) subratlla més del compte els detalls brillants, fent massa visibles les baranes d’acer inoxidable. lluentors que retrunyen en la contemplació de la basílica.


quan s’hi apropa la mirada sorprenen els detalls inconnexos. des d’una barana corbada d’inoxidable que rubrica l’escala de baixada de les torres —a la qual també se li ha col·locat un llum dins els ascensors més propi d’una cadena hotelera, a una lona translúcida plastificada amb la impressió d’un vitrall per ocultar les pancartes reivindicatives dels veïns. tot plegat, «arranjaments» impropis que hom podria atribuir a les presses per adequar la basílica a la visita del papa benet xvi.


[/fusion\_text][/fusion\_builder\_column][/fusion\_builder\_row][/fusion\_builder\_container]
a11d3ad16f661c499abf4cdba09d9bb4
1969. un moment en la vida dels estats units
politicaprosa.com
2020.10
[fusion\_builder\_container hundred\_percent="no" equal\_height\_columns="no" menu\_anchor="" hide\_on\_mobile="small-visibility,medium-visibility,large-visibility" class="" id="" background\_color="" background\_image="" background\_position="center center" background\_repeat="no-repeat" fade="no" background\_parallax="none" parallax\_speed="0.3" video\_mp4="" video\_webm="" video\_ogv="" video\_url="" video\_aspect\_ratio="16:9" video\_loop="yes" video\_mute="yes" overlay\_color="" video\_preview\_image="" border\_size="" border\_color="" border\_style="solid" padding\_top="" padding\_bottom="" padding\_left="" padding\_right=""][fusion\_builder\_row][fusion\_builder\_column type="1\_1" layout="1\_1" background\_position="left top" background\_color="" border\_size="" border\_color="" border\_style="solid" border\_position="all" spacing="yes" background\_image="" background\_repeat="no-repeat" padding\_top="" padding\_right="" padding\_bottom="" padding\_left="" margin\_top="0px" margin\_bottom="0px" class="" id="" animation\_type="" animation\_speed="0.3" animation\_direction="left" hide\_on\_mobile="small-visibility,medium-visibility,large-visibility" center\_content="no" last="no" min\_height="" hover\_type="none" link=""][fusion\_text columns="" column\_min\_width="" column\_spacing="" rule\_style="default" rule\_size="" rule\_color="" hide\_on\_mobile="small-visibility,medium-visibility,large-visibility" class="" id="" animation\_type="" animation\_direction="left" animation\_speed="0.3" animation\_offset=""]
### la nasa ha desclassificat una espectacular col·lecció de fotografies que evoquen molt gràficament alguns aspectes significatius del moment de l’arribada de l’apollo 11 a la lluna fa cinquanta anys.


[/fusion\_text][/fusion\_builder\_column][/fusion\_builder\_row][/fusion\_builder\_container][fusion\_builder\_container hundred\_percent="no" hundred\_percent\_height="no" hundred\_percent\_height\_scroll="no" hundred\_percent\_height\_center\_content="yes" equal\_height\_columns="no" menu\_anchor="" hide\_on\_mobile="small-visibility,medium-visibility,large-visibility" status="published" publish\_date="" class="" id="" background\_color="" background\_image="" background\_position="center center" background\_repeat="no-repeat" fade="no" background\_parallax="none" enable\_mobile="no" parallax\_speed="0.3" video\_mp4="" video\_webm="" video\_ogv="" video\_url="" video\_aspect\_ratio="16:9" video\_loop="yes" video\_mute="yes" video\_preview\_image="" border\_size="" border\_color="" border\_style="solid" margin\_top="40px" margin\_bottom="" padding\_top="" padding\_right="" padding\_bottom="" padding\_left=""][fusion\_builder\_row][fusion\_builder\_column type="1\_1" layout="1\_1" spacing="" center\_content="no" link="" target="\_self" min\_height="" hide\_on\_mobile="small-visibility,medium-visibility,large-visibility" class="" id="" background\_image\_id="" background\_color="" background\_image="" background\_position="left top" undefined="" background\_repeat="no-repeat" hover\_type="none" border\_size="0" border\_color="" border\_style="solid" border\_position="all" border\_radius\_top\_left="" border\_radius\_top\_right="" border\_radius\_bottom\_left="" border\_radius\_bottom\_right="" box\_shadow="no" box\_shadow\_vertical="" box\_shadow\_horizontal="" box\_shadow\_blur="0" box\_shadow\_spread="0" box\_shadow\_color="" box\_shadow\_style="" padding\_top="" padding\_right="" padding\_bottom="" padding\_left="" margin\_top="" margin\_bottom="" animation\_type="" animation\_direction="left" animation\_speed="0.3" animation\_offset="" last="no"][fusion\_images picture\_size="auto" hover\_type="none" autoplay="yes" columns="1" column\_spacing="13" scroll\_items="" show\_nav="yes" mouse\_scroll="no" border="no" lightbox="yes" hide\_on\_mobile="small-visibility,medium-visibility,large-visibility" class="album-single" id=""][fusion\_image image="https://www.politicaprosa.com/wp-content/uploads/2019/12/pp\_-foto-1.jpg" image\_id="7761" link="" linktarget="\_self" alt="" /][fusion\_image image="https://www.politicaprosa.com/wp-content/uploads/2019/12/pp\_-foto-10.jpg" image\_id="7763" link="" linktarget="\_self" alt="" /][fusion\_image image="https://www.politicaprosa.com/wp-content/uploads/2019/12/pp\_-foto-11.jpg" image\_id="7765" link="" linktarget="\_self" alt="" /][fusion\_image image="https://www.politicaprosa.com/wp-content/uploads/2019/12/pp\_-foto-12.jpg" image\_id="7767" link="" linktarget="\_self" alt="" /][fusion\_image image="https://www.politicaprosa.com/wp-content/uploads/2019/12/pp\_-foto-2.jpg" image\_id="7769" link="" linktarget="\_self" alt="" /][fusion\_image image="https://www.politicaprosa.com/wp-content/uploads/2019/12/pp\_-foto-3.jpg" image\_id="7771" link="" linktarget="\_self" alt="" /][fusion\_image image="https://www.politicaprosa.com/wp-content/uploads/2019/12/pp\_-foto-4.jpg" image\_id="7773" link="" linktarget="\_self" alt="" /][fusion\_image image="https://www.politicaprosa.com/wp-content/uploads/2019/12/pp\_-foto-5.jpg" image\_id="7775" link="" linktarget="\_self" alt="" /][fusion\_image image="https://www.politicaprosa.com/wp-content/uploads/2019/12/pp\_-foto-6.jpg" image\_id="7777" link="" linktarget="\_self" alt="" /][fusion\_image image="https://www.politicaprosa.com/wp-content/uploads/2019/12/pp\_-foto-7.jpg" image\_id="7779" link="" linktarget="\_self" alt="" /][fusion\_image image="https://www.politicaprosa.com/wp-content/uploads/2019/12/pp\_-foto-8.jpg" image\_id="7781" link="" linktarget="\_self" alt="" /][fusion\_image image="https://www.politicaprosa.com/wp-content/uploads/2019/12/pp\_-foto-9.jpg" image\_id="7783" link="" linktarget="\_self" alt="" /][/fusion\_images][/fusion\_builder\_column][/fusion\_builder\_row][/fusion\_builder\_container][fusion\_builder\_container hundred\_percent="no" equal\_height\_columns="no" menu\_anchor="" hide\_on\_mobile="small-visibility,medium-visibility,large-visibility" class="" id="" background\_color="" background\_image="" background\_position="center center" background\_repeat="no-repeat" fade="no" background\_parallax="none" parallax\_speed="0.3" video\_mp4="" video\_webm="" video\_ogv="" video\_url="" video\_aspect\_ratio="16:9" video\_loop="yes" video\_mute="yes" overlay\_color="" video\_preview\_image="" border\_size="" border\_color="" border\_style="solid" padding\_top="" padding\_bottom="" padding\_left="" padding\_right=""][fusion\_builder\_row][fusion\_builder\_column type="1\_1" layout="1\_1" background\_position="left top" background\_color="" border\_size="" border\_color="" border\_style="solid" border\_position="all" spacing="yes" background\_image="" background\_repeat="no-repeat" padding\_top="" padding\_right="" padding\_bottom="" padding\_left="" margin\_top="0px" margin\_bottom="0px" class="" id="" animation\_type="" animation\_speed="0.3" animation\_direction="left" hide\_on\_mobile="small-visibility,medium-visibility,large-visibility" center\_content="no" last="no" min\_height="" hover\_type="none" link=""][fusion\_text columns="" column\_min\_width="" column\_spacing="" rule\_style="default" rule\_size="" rule\_color="" hide\_on\_mobile="small-visibility,medium-visibility,large-visibility" class="" id="" animation\_type="" animation\_direction="left" animation\_speed="0.3" animation\_offset=""]
són imatges suggestives que reflecteixen els estats units del gran triomf tecnològic del 1969, molt poc després de l’aprovació de les lleis de drets civils pel president johnson i poc abans de la crisi que sorgiria de l’empantanament de la guerra del vietnam i que culminaria amb l’escàndol del watergate.



el primer que sobta, vist amb perspectiva, és precisament la presència protagonista de richard nixon en un episodi que sempre ha estat relacionat amb l’impuls i el designi estratègic de kennedy. nixon havia guanyat les eleccions presidencials de novembre del 1968.


la missió de l’apollo 11 és un episodi de la cursa espacial entre els estats units i la unió soviètica emmarcada plenament en la guerra freda.


el món i molt particularment els estats units van quedar en shock quan l’any 1957 la unió soviètica va posar en òrbita l’sputnik, el primer satèl·lit artificial, i el pànic es va fer més gran quan yuri gagarin, l’abril del 1961, va fer el primer vol orbital. el mes següent, kennedy reaccionava i comprometia els estats units a posar un home a la lluna i tornar-lo a la terra abans que acabés la dècada.


les imatges facilitades per la nasa ofereixen unes referències fascinants sobre l’evolució de la tecnologia i l’aspecte de les persones i els artefactes implicats en l’operació.


per exemple, el disseny i aspecte general del mòdul de quarantena amb uns astronautes mig engabiats als quals es dirigeix nixon és una imatge que avui seria ben segur objecte de tota mena de comentaris càustics a les xarxes socials. el personal científic de la sala de control està format exclusivament per homes blancs amb corbata. el portaavions hornet, que va recollir el mòdul de comandament de l’apollo 11, relativament pocs anys abans havia participat activament a batalles navals decisives en el pacífic a la segona guerra mundial.


el programa apollo es va culminar el desembre del 1972 i va deixar pas als vols orbitals de l’space shuttle i, finalment a la concentració dels esforços en l’estació espacial internacional. És un signe de la caiguda de l’interès oficial de washington en la carrera espacial el fet que avui els astronautes nord-americans han d’accedir a l’estació espacial a bord de coets russos soyuz des del cosmòdrom de baikonur (kazakhstan).


en l’evolució de la política espacial dels estats units s’ha produït la inesperada irrupció de trump. el president ha fet entrar en crisi la que se suposava que era la política oficial d’exploració espacial en un *tweet* que corregia els objectius prèviament proclamats de tornar a la lluna cap al 2024. el proppassat dia 7 de juny un *tweet* de trump es desdeia de la política anunciada i s’inclinava per posar el focus a mart. la part més grotesca de la declaració era el comentari que l’objectiu era «mart, del qual la lluna és una part» ” *(mars of which the moon is a part)*.


encara que en aquests moments no estigui gens clar quin és l’objectiu de la política espacial dels estats units sembla bastant clar que s’imposaran les noves realitats geoestratègiques. si la cursa per la lluna va sorgir d’una confrontació amb la unió soviètica per al lideratge mundial és gairebé segur que els pròxims desafiaments es derivaran de la competència científica, tècnica i militar que la xina ha plantejat.


[/fusion\_text][/fusion\_builder\_column][/fusion\_builder\_row][/fusion\_builder\_container]
3ebe1631af7c1cf677fac1087f511961
l’abocador global. imatges d’un desastre planetari
politicaprosa.com
2020.10
[fusion\_builder\_container hundred\_percent="no" equal\_height\_columns="no" menu\_anchor="" hide\_on\_mobile="small-visibility,medium-visibility,large-visibility" class="" id="" background\_color="" background\_image="" background\_position="center center" background\_repeat="no-repeat" fade="no" background\_parallax="none" parallax\_speed="0.3" video\_mp4="" video\_webm="" video\_ogv="" video\_url="" video\_aspect\_ratio="16:9" video\_loop="yes" video\_mute="yes" overlay\_color="" video\_preview\_image="" border\_size="" border\_color="" border\_style="solid" padding\_top="" padding\_bottom="" padding\_left="" padding\_right=""][fusion\_builder\_row][fusion\_builder\_column type="1\_1" layout="1\_1" background\_position="left top" background\_color="" border\_size="" border\_color="" border\_style="solid" border\_position="all" spacing="yes" background\_image="" background\_repeat="no-repeat" padding\_top="" padding\_right="" padding\_bottom="" padding\_left="" margin\_top="0px" margin\_bottom="0px" class="" id="" animation\_type="" animation\_speed="0.3" animation\_direction="left" hide\_on\_mobile="small-visibility,medium-visibility,large-visibility" center\_content="no" last="no" min\_height="" hover\_type="none" link=""][fusion\_text columns="" column\_min\_width="" column\_spacing="" rule\_style="default" rule\_size="" rule\_color="" hide\_on\_mobile="small-visibility,medium-visibility,large-visibility" class="" id="" animation\_type="" animation\_direction="left" animation\_speed="0.3" animation\_offset=""]
### ens diuen que cada cop seran més i més potents. l’escalfament de l’aigua dels oceans farà que pugin més al nord i que afectin zones fora de la influència tropical. així ha passat els últims anys on algunes cues d’aquests monstres de destrucció han arribat a les açores i fins i tot a les canàries.


[/fusion\_text][/fusion\_builder\_column][/fusion\_builder\_row][/fusion\_builder\_container][fusion\_builder\_container hundred\_percent="no" hundred\_percent\_height="no" hundred\_percent\_height\_scroll="no" hundred\_percent\_height\_center\_content="yes" equal\_height\_columns="no" menu\_anchor="" hide\_on\_mobile="small-visibility,medium-visibility,large-visibility" status="published" publish\_date="" class="" id="" background\_color="" background\_image="" background\_position="center center" background\_repeat="no-repeat" fade="no" background\_parallax="none" enable\_mobile="no" parallax\_speed="0.3" video\_mp4="" video\_webm="" video\_ogv="" video\_url="" video\_aspect\_ratio="16:9" video\_loop="yes" video\_mute="yes" video\_preview\_image="" border\_size="" border\_color="" border\_style="solid" margin\_top="40px" margin\_bottom="" padding\_top="" padding\_right="" padding\_bottom="" padding\_left=""][fusion\_builder\_row][fusion\_builder\_column type="1\_1" layout="1\_1" spacing="" center\_content="no" link="" target="\_self" min\_height="" hide\_on\_mobile="small-visibility,medium-visibility,large-visibility" class="" id="" background\_image\_id="" background\_color="" background\_image="" background\_position="left top" undefined="" background\_repeat="no-repeat" hover\_type="none" border\_size="0" border\_color="" border\_style="solid" border\_position="all" border\_radius\_top\_left="" border\_radius\_top\_right="" border\_radius\_bottom\_left="" border\_radius\_bottom\_right="" box\_shadow="no" box\_shadow\_vertical="" box\_shadow\_horizontal="" box\_shadow\_blur="0" box\_shadow\_spread="0" box\_shadow\_color="" box\_shadow\_style="" padding\_top="" padding\_right="" padding\_bottom="" padding\_left="" margin\_top="" margin\_bottom="" animation\_type="" animation\_direction="left" animation\_speed="0.3" animation\_offset="" last="no"][fusion\_images picture\_size="auto" hover\_type="none" autoplay="yes" columns="1" column\_spacing="13" scroll\_items="" show\_nav="yes" mouse\_scroll="no" border="no" lightbox="yes" hide\_on\_mobile="small-visibility,medium-visibility,large-visibility" class="album-single" id=""][fusion\_image image="https://www.politicaprosa.com/wp-content/uploads/2019/11/pp\_bombers-treballant-en-un-incendi-descontrolat-a-redding-california-el-2018-foto-mark-ralston-afp.jpg" image\_id="7107" link="" linktarget="\_self" alt="" /][fusion\_image image="https://www.politicaprosa.com/wp-content/uploads/2019/11/pp\_fotografia-presa-des-de-l-estacio-espacial-de-lhuraca-florence-arribant-a-les-costes-de-carolina-del-sud-foto-nasa.jpg" image\_id="7109" link="" linktarget="\_self" alt="" /][fusion\_image image="https://www.politicaprosa.com/wp-content/uploads/2019/11/pp\_la-sagrada-familia-practicament-invisible-durant-un-episodi-de-contaminacio-a-barcelona-el-2015-foto-albert-estevez-efe.jpg" image\_id="7111" link="" linktarget="\_self" alt="" /][fusion\_image image="https://www.politicaprosa.com/wp-content/uploads/2019/11/pp\_les-restes-d-un-albatros-amb-l-estomac-ple-de-plastics-a-hawaii-foto-claire-fackler-planet-pix-zuma-wire.jpg" image\_id="7113" link="" linktarget="\_self" alt="" /][fusion\_image image="https://www.politicaprosa.com/wp-content/uploads/2019/11/pp\_un-os-polar-entre-petits-icebergs-en-fase-de-desglac-a-les-illes-svalbard-a-l-artic-el-2016-foto-band-alexander-uppa-press-zuma-press.jpg" image\_id="7115" link="" linktarget="\_self" alt="" /][fusion\_image image="https://www.politicaprosa.com/wp-content/uploads/2019/11/pp\_una-columna-de-fum-s-aixeca-d-una-fabrica-altament-contaminant-a-toquio-japo-el-2013-foto-frank-robichon.jpg" image\_id="7117" link="" linktarget="\_self" alt="" /][fusion\_image image="https://www.politicaprosa.com/wp-content/uploads/2019/11/pp\_una-familia-amb-l-aigua-fins-a-la-cintura-fuig-de-les-inundacions-del-passat-setembre-a-almoradi-alacant-foto-jose-jordan-afp.jpg" image\_id="7119" link="" linktarget="\_self" alt="" /][fusion\_image image="https://www.politicaprosa.com/wp-content/uploads/2019/11/pp\_una-platja-plena-d-escombraries-a-lampung-indonesia-foto-barcroft-media-getty-images.jpg" image\_id="7121" link="" linktarget="\_self" alt="" /][fusion\_image image="https://www.politicaprosa.com/wp-content/uploads/2019/11/pp\_unes-vaques-busquen-menjar-en-un-abocador-al-costat-d-un-humil-barri-de-nairobi-kenia-el-2017-foto-daniel-irungu-efe.jpg" image\_id="7123" link="" linktarget="\_self" alt="" /][fusion\_image image="https://www.politicaprosa.com/wp-content/uploads/2019/11/pp\_unes-vaques-pasturen-entre-vaixells-abandonats-on-fins-fa-poc-hi-havia-aigua-al-mar-d-aral-foto-sebastien-berger-afp.jpg" image\_id="7125" link="" linktarget="\_self" alt="" /][/fusion\_images][/fusion\_builder\_column][/fusion\_builder\_row][/fusion\_builder\_container][fusion\_builder\_container hundred\_percent="no" equal\_height\_columns="no" menu\_anchor="" hide\_on\_mobile="small-visibility,medium-visibility,large-visibility" class="" id="" background\_color="" background\_image="" background\_position="center center" background\_repeat="no-repeat" fade="no" background\_parallax="none" parallax\_speed="0.3" video\_mp4="" video\_webm="" video\_ogv="" video\_url="" video\_aspect\_ratio="16:9" video\_loop="yes" video\_mute="yes" overlay\_color="" video\_preview\_image="" border\_size="" border\_color="" border\_style="solid" padding\_top="" padding\_bottom="" padding\_left="" padding\_right=""][fusion\_builder\_row][fusion\_builder\_column type="1\_1" layout="1\_1" background\_position="left top" background\_color="" border\_size="" border\_color="" border\_style="solid" border\_position="all" spacing="yes" background\_image="" background\_repeat="no-repeat" padding\_top="" padding\_right="" padding\_bottom="" padding\_left="" margin\_top="0px" margin\_bottom="0px" class="" id="" animation\_type="" animation\_speed="0.3" animation\_direction="left" hide\_on\_mobile="small-visibility,medium-visibility,large-visibility" center\_content="no" last="no" min\_height="" hover\_type="none" link=""][fusion\_text columns="" column\_min\_width="" column\_spacing="" rule\_style="default" rule\_size="" rule\_color="" hide\_on\_mobile="small-visibility,medium-visibility,large-visibility" class="" id="" animation\_type="" animation\_direction="left" animation\_speed="0.3" animation\_offset=""]
aquest setembre, la pitjor gota freda dels últims 30 anys ha deixat un rastre de mort i destrucció al país valencià. el fenomen, denominat dana, ha estat directament activat per les restes de l’huracà dorian que dies enrere havia arrasat les bahames. aquest efecte papallona il·lustra la globalitat d’aquest canvi climàtic que ja tenim aquí.


en els mars de plàstics de l’oceà pacífic s’hi troben residus que han recorregut milers de quilòmetres fins a arribar-hi. els cossos d’ocells amb les panxes plenes de plàstics s’han fet virals a les xarxes. altres imatges impactants d’aquest fenomen, com el mar d’aral convertit en un sorral, o les platges del tercer món, on no hi ha depuradores ni cap mena de reciclatge, repletes d’escombraries, els virulents incendis de califòrnia, portugal, galícia i aquest mateix estiu a catalunya, haurien de servir per conscienciar la població i els governs de l’emergència climàtica.


la influència dels occidentals a la resta del món també és demolidora. l’allau de turistes que van de safari fa que els països africans no puguin gestionar les deixalles dels visitants. a nairobi, per exemple, hi ha barris gegantins de barraques amb centenars de milers de persones que subsisteixen del que troben als descontrolats abocadors de la ciutat.


però no cal anar tan lluny per trobar els nocius efectes de l’activitat humana en el clima. tant a barcelona com a madrid els creixents episodis de contaminació han fet que els ajuntaments comencin a prendre mesures per a restringir la presència de cotxes al centre de les ciutats.


està clarament demostrada la relació entre els milers de fàbriques que segueixen enviant co2 a l’atmosfera i l’escalfament global que fa que els casquets polars s’estiguin desglaçant. la imatge d’un ós polar lluitant per sobreviure entre petits icebergs en descomposició és el resum gràfic de la petjada de l’activitat humana al planeta. fotografies, amb ànim de denúncia, d’una gran plasticitat que no ens ha d’ocultar el dramatisme subjacent.


[/fusion\_text][/fusion\_builder\_column][/fusion\_builder\_row][/fusion\_builder\_container]
d5cd07e21bbdf78be929ebac00f829ed
redescobrint un clàssic. oriol maspons
politicaprosa.com
2020.10
[fusion\_builder\_container hundred\_percent="no" equal\_height\_columns="no" menu\_anchor="" hide\_on\_mobile="small-visibility,medium-visibility,large-visibility" class="" id="" background\_color="" background\_image="" background\_position="center center" background\_repeat="no-repeat" fade="no" background\_parallax="none" parallax\_speed="0.3" video\_mp4="" video\_webm="" video\_ogv="" video\_url="" video\_aspect\_ratio="16:9" video\_loop="yes" video\_mute="yes" overlay\_color="" video\_preview\_image="" border\_size="" border\_color="" border\_style="solid" padding\_top="" padding\_bottom="" padding\_left="" padding\_right=""][fusion\_builder\_row][fusion\_builder\_column type="1\_1" layout="1\_1" background\_position="left top" background\_color="" border\_size="" border\_color="" border\_style="solid" border\_position="all" spacing="yes" background\_image="" background\_repeat="no-repeat" padding\_top="" padding\_right="" padding\_bottom="" padding\_left="" margin\_top="0px" margin\_bottom="0px" class="" id="" animation\_type="" animation\_speed="0.3" animation\_direction="left" hide\_on\_mobile="small-visibility,medium-visibility,large-visibility" center\_content="no" last="no" min\_height="" hover\_type="none" link=""][fusion\_text columns="" column\_min\_width="" column\_spacing="" rule\_style="default" rule\_size="" rule\_color="" hide\_on\_mobile="small-visibility,medium-visibility,large-visibility" class="" id="" animation\_type="" animation\_direction="left" animation\_speed="0.3" animation\_offset=""]
### *així de contundent i clar es manifestava oriol maspons (1928-2013), quan el 2012 li van fer la proposta de fer aquesta gran exposició retrospectiva. no entenia la fotografia com un objecte de contemplació estètica, la fotografia aplicada era la seva obsessió, la seva vida. de fet gaudia prenent les imatges però restava intranquil fins que no les veia publicades. un cop plasmada la utilitat del seu treball, se n’oblidava per complet i anava a una altra cosa. o no era conscient de la importància del seu arxiu o no hi volia perdre temps.*


[/fusion\_text][/fusion\_builder\_column][/fusion\_builder\_row][/fusion\_builder\_container][fusion\_builder\_container hundred\_percent="no" hundred\_percent\_height="no" hundred\_percent\_height\_scroll="no" hundred\_percent\_height\_center\_content="yes" equal\_height\_columns="no" menu\_anchor="" hide\_on\_mobile="small-visibility,medium-visibility,large-visibility" status="published" publish\_date="" class="" id="" background\_color="" background\_image="" background\_position="center center" background\_repeat="no-repeat" fade="no" background\_parallax="none" enable\_mobile="no" parallax\_speed="0.3" video\_mp4="" video\_webm="" video\_ogv="" video\_url="" video\_aspect\_ratio="16:9" video\_loop="yes" video\_mute="yes" video\_preview\_image="" border\_size="" border\_color="" border\_style="solid" margin\_top="40px" margin\_bottom="" padding\_top="" padding\_right="" padding\_bottom="" padding\_left=""][fusion\_builder\_row][fusion\_builder\_column type="1\_1" layout="1\_1" spacing="" center\_content="no" link="" target="\_self" min\_height="" hide\_on\_mobile="small-visibility,medium-visibility,large-visibility" class="" id="" background\_image\_id="" background\_color="" background\_image="" background\_position="left top" undefined="" background\_repeat="no-repeat" hover\_type="none" border\_size="0" border\_color="" border\_style="solid" border\_position="all" border\_radius\_top\_left="" border\_radius\_top\_right="" border\_radius\_bottom\_left="" border\_radius\_bottom\_right="" box\_shadow="no" box\_shadow\_vertical="" box\_shadow\_horizontal="" box\_shadow\_blur="0" box\_shadow\_spread="0" box\_shadow\_color="" box\_shadow\_style="" padding\_top="" padding\_right="" padding\_bottom="" padding\_left="" margin\_top="" margin\_bottom="" animation\_type="" animation\_direction="left" animation\_speed="0.3" animation\_offset="" last="no"][fusion\_images picture\_size="auto" hover\_type="none" autoplay="yes" columns="1" column\_spacing="13" scroll\_items="" show\_nav="yes" mouse\_scroll="no" border="no" lightbox="yes" hide\_on\_mobile="small-visibility,medium-visibility,large-visibility" class="album-single" id=""][fusion\_image image="https://www.politicaprosa.com/wp-content/uploads/2019/10/1-pp\_retrat-elsa-peretti.jpg" image\_id="6695" link="" linktarget="\_self" alt="" /][fusion\_image image="https://www.politicaprosa.com/wp-content/uploads/2019/10/15-pp\_.serrat-núria-feliu-i-raimon-el-1976.jpg" image\_id="6721" link="" linktarget="\_self" alt="" /][fusion\_image image="https://www.politicaprosa.com/wp-content/uploads/2019/10/14-pp\_-eivissa.jpg" image\_id="6719" link="" linktarget="\_self" alt="" /][fusion\_image image="https://www.politicaprosa.com/wp-content/uploads/2019/10/13-pp\_-bel-gil-moreno-de-mora-1965.jpg" image\_id="6717" link="" linktarget="\_self" alt="" /][fusion\_image image="https://www.politicaprosa.com/wp-content/uploads/2019/10/12-pp\_-gitanos-1958.jpg" image\_id="6715" link="" linktarget="\_self" alt="" /][fusion\_image image="https://www.politicaprosa.com/wp-content/uploads/2019/10/11-pp\_-paris.jpg" image\_id="6713" link="" linktarget="\_self" alt="" /][fusion\_image image="https://www.politicaprosa.com/wp-content/uploads/2019/10/10-pp\_-oriol-maspons-jaime-gil-de-biedma-carlos-barral-josé-agustín-goytisolo-i-josep-maria-castellet-al-vestíbul-de-leditorial-seix-barra.jpg" image\_id="6711" link="" linktarget="\_self" alt="" /][fusion\_image image="https://www.politicaprosa.com/wp-content/uploads/2019/10/9-pp\_-oriol-maspons-i-julio-ubiña-sense-títol.jpg" image\_id="6709" link="" linktarget="\_self" alt="" /][fusion\_image image="https://www.politicaprosa.com/wp-content/uploads/2019/10/8-pp\_caminando-por-las-hurdes-1960.jpg" image\_id="6707" link="" linktarget="\_self" alt="" /][fusion\_image image="https://www.politicaprosa.com/wp-content/uploads/2019/10/7-pp\_-imma.jpg" image\_id="6705" link="" linktarget="\_self" alt="" /][fusion\_image image="https://www.politicaprosa.com/wp-content/uploads/2019/10/6-pp\_-carlos-barral.jpg" image\_id="6703" link="" linktarget="\_self" alt="" /][fusion\_image image="https://www.politicaprosa.com/wp-content/uploads/2019/10/5-pp\_-dones-ballant-parís-cap-a-1957.jpg" image\_id="6701" link="" linktarget="\_self" alt="" /][fusion\_image image="https://www.politicaprosa.com/wp-content/uploads/2019/10/3-pp\_monique-primer-bikini-deivissa.jpg" image\_id="6699" link="" linktarget="\_self" alt="" /][fusion\_image image="https://www.politicaprosa.com/wp-content/uploads/2019/10/2-pp\_-toreig-de-saló-1962-julio-ubiña.jpg" image\_id="6697" link="" linktarget="\_self" alt="" /][/fusion\_images][/fusion\_builder\_column][/fusion\_builder\_row][/fusion\_builder\_container][fusion\_builder\_container hundred\_percent="no" equal\_height\_columns="no" menu\_anchor="" hide\_on\_mobile="small-visibility,medium-visibility,large-visibility" class="" id="" background\_color="" background\_image="" background\_position="center center" background\_repeat="no-repeat" fade="no" background\_parallax="none" parallax\_speed="0.3" video\_mp4="" video\_webm="" video\_ogv="" video\_url="" video\_aspect\_ratio="16:9" video\_loop="yes" video\_mute="yes" overlay\_color="" video\_preview\_image="" border\_size="" border\_color="" border\_style="solid" padding\_top="" padding\_bottom="" padding\_left="" padding\_right=""][fusion\_builder\_row][fusion\_builder\_column type="1\_1" layout="1\_1" background\_position="left top" background\_color="" border\_size="" border\_color="" border\_style="solid" border\_position="all" spacing="yes" background\_image="" background\_repeat="no-repeat" padding\_top="" padding\_right="" padding\_bottom="" padding\_left="" margin\_top="0px" margin\_bottom="0px" class="" id="" animation\_type="" animation\_speed="0.3" animation\_direction="left" hide\_on\_mobile="small-visibility,medium-visibility,large-visibility" center\_content="no" last="no" min\_height="" hover\_type="none" link=""][fusion\_text columns="" column\_min\_width="" column\_spacing="" rule\_style="default" rule\_size="" rule\_color="" hide\_on\_mobile="small-visibility,medium-visibility,large-visibility" class="" id="" animation\_type="" animation\_direction="left" animation\_speed="0.3" animation\_offset=""]
així, no és d’estranyar que quan van endinsar-se al seu estudi per recopilar la seva obra van trobar una selva de negatius, caixes de fotos en format 18x24, revistes, llibres, sense ordre, sense documentar, un espai verge per ser explorat. i dins d’aquest caos van aparèixer fotos inèdites, reportatges no publicats i un seguit d’obra no coneguda que fa que s’hagi de fer un replantejament sobre la figura i categoria de maspons. la seva obra sencera, que ara roman al mnac, consta de 7.000 còpies en paper, negatius i diferent material fotogràfic que van ser el punt de partida per ordenar i escollir les imatges d’aquesta exposició.


les llarguíssimes cames d’elsa peretti que s’entrecreuen amb unes desordenades cadires de tisora ens donen la benvinguda a l’exposició que es pot veure al mnac fins al gener del 2020.


les 530 fotos de la mostra ensenyen la societat de les dècades del 50 als 90. els biquinis a les platges, la gauche divine, les models, la gent guapa i també el barraquisme a barcelona o la pobresa de las hurdes, conformen la part més documentalista i periodística de la seva obra.


però sabia canviar de registre, va fer una gran quantitat de portades de discos de la nova cançó, portades de llibres de seix barral, així com anuncis publicitaris (lavanda puig, flaminaire). els seus llibres *toreo de salón* amb textos de cela, *la caza de la perdiz roja* amb delibes o les fotos per il·lustrar *poeta en nueva york* de lorca, amb el seu soci julio ubiña, són llibres referencials de l’època. en aquests anys les seves imatges van ser portades de *triunfo, interviu, l’oeil, paris match, elle*...


més endavant va fer una sèrie de retrats molt remarcables de persones famoses amb les seves mascotes. la mostra també recull reportatges inèdits com el del terratrèmol de managua, fet per encàrrec de la creu roja internacional o un de cuba que no es va publicar mai perquè no li va agradar l’enfocament del text de goytisolo. oriol maspons va ser un dels mestres, un referent. un fotògraf buscat i cotitzat que va aconseguir el seu propòsit: que la seva obra fos útil. fins i tot ara, un cop desaparegut, quan aquesta gran retrospectiva el col·loca en el lloc que li correspon. una lliçó d’història i fotografia del segle xx penjada a les parets del mnac, imprescindible.


[/fusion\_text][fusion\_text columns="" column\_min\_width="" column\_spacing="" rule\_style="default" rule\_size="" rule\_color="" hide\_on\_mobile="small-visibility,medium-visibility,large-visibility" class="" id="" animation\_type="" animation\_direction="left" animation\_speed="0.3" animation\_offset=""]
*les fotografies d’oriol maspons han estat publicades per cortesia del museu nacional d’art de catalunya. **© arxiu fotogràfic oriol maspons, vegap, barcelona, 2019.***


[/fusion\_text][/fusion\_builder\_column][/fusion\_builder\_row][/fusion\_builder\_container]
18c89eb665571dc710667f4453b0ffbd
barcelona ‘in concert’
politicaprosa.com
2020.10
[fusion\_builder\_container hundred\_percent="no" equal\_height\_columns="no" menu\_anchor="" hide\_on\_mobile="small-visibility,medium-visibility,large-visibility" class="" id="" background\_color="" background\_image="" background\_position="center center" background\_repeat="no-repeat" fade="no" background\_parallax="none" parallax\_speed="0.3" video\_mp4="" video\_webm="" video\_ogv="" video\_url="" video\_aspect\_ratio="16:9" video\_loop="yes" video\_mute="yes" overlay\_color="" video\_preview\_image="" border\_size="" border\_color="" border\_style="solid" padding\_top="" padding\_bottom="" padding\_left="" padding\_right=""][fusion\_builder\_row][fusion\_builder\_column type="1\_1" layout="1\_1" background\_position="left top" background\_color="" border\_size="" border\_color="" border\_style="solid" border\_position="all" spacing="yes" background\_image="" background\_repeat="no-repeat" padding\_top="" padding\_right="" padding\_bottom="" padding\_left="" margin\_top="0px" margin\_bottom="0px" class="" id="" animation\_type="" animation\_speed="0.3" animation\_direction="left" hide\_on\_mobile="small-visibility,medium-visibility,large-visibility" center\_content="no" last="no" min\_height="" hover\_type="none" link=""][fusion\_text columns="" column\_min\_width="" column\_spacing="" rule\_style="default" rule\_size="" rule\_color="" hide\_on\_mobile="small-visibility,medium-visibility,large-visibility" class="" id=""]escenaris
---------

aquest va ser el primer concert que un adolescent ferran sendra va captar amb la seva càmera. després en vindrien molts més. alguns músics ja morts van deixar petjada del seu pas pels escenaris de barcelona, com b.b. king el 1978 i 1981 o leonard cohen el 1980. el 1986, un freddie mercury apoteòsic al capdavant de queen presentava el seu reeixit *a kind of magic tour*. david bowie va omplir, també dues nits, el miniestadi amb el seu *glass spider tour* el 1987.

molts encara donen guerra. va ser apoteòsica la primera visita de bruce springsteen amb l’e street band al palau d’esports i the river com a carta de presentació, i també la primera visita de bob dylan el 1984 acompanyat de carlos santana i mick taylor. tina turner va rebentar la monumental l’abril de 1987 i mark knopfler amb dire straits, el 1983, van omplir l’estadi narcís sala de sant andreu. aquí començava l’època dels grans recintes i els concerts multitudinaris. centenars d’actuacions de primeres figures del rock i el pop internacionals omplint recintes com la gira *joshua tree* d’u2, *rock or bust* d’ac/dc o l’última dels rolling stones, *no filter*, a l’estadi olímpic.

barcelona s’ha consolidat també com a ciutat de grans festivals, guitar bcn, el grec, festival del mil·lenni, festival internacional de jazz, festival jardins de pedralbes, i els multitudinaris cruïlla, rockfest, sónar i primavera sound.

aquesta mostra de fotografies fetes durant quatre dècades, a peu d’escenari, constata que barcelona s’ha col·locat al mapa com a cita indispensable del millor rock internacional.

**fotografies de ferran sendra**

[/fusion\_text][/fusion\_builder\_column][/fusion\_builder\_row][/fusion\_builder\_container][fusion\_builder\_container hundred\_percent="no" hundred\_percent\_height="no" hundred\_percent\_height\_scroll="no" hundred\_percent\_height\_center\_content="yes" equal\_height\_columns="no" menu\_anchor="" hide\_on\_mobile="small-visibility,medium-visibility,large-visibility" status="published" publish\_date="" class="" id="" background\_color="" background\_image="" background\_position="center center" background\_repeat="no-repeat" fade="no" background\_parallax="none" enable\_mobile="no" parallax\_speed="0.3" video\_mp4="" video\_webm="" video\_ogv="" video\_url="" video\_aspect\_ratio="16:9" video\_loop="yes" video\_mute="yes" video\_preview\_image="" border\_size="" border\_color="" border\_style="solid" margin\_top="40px" margin\_bottom="" padding\_top="" padding\_right="" padding\_bottom="" padding\_left=""][fusion\_builder\_row][fusion\_builder\_column type="1\_1" layout="1\_1" spacing="" center\_content="no" link="" target="\_self" min\_height="" hide\_on\_mobile="small-visibility,medium-visibility,large-visibility" class="" id="" background\_image\_id="" background\_color="" background\_image="" background\_position="left top" undefined="" background\_repeat="no-repeat" hover\_type="none" border\_size="0" border\_color="" border\_style="solid" border\_position="all" border\_radius\_top\_left="" border\_radius\_top\_right="" border\_radius\_bottom\_left="" border\_radius\_bottom\_right="" box\_shadow="no" box\_shadow\_vertical="" box\_shadow\_horizontal="" box\_shadow\_blur="0" box\_shadow\_spread="0" box\_shadow\_color="" box\_shadow\_style="" padding\_top="" padding\_right="" padding\_bottom="" padding\_left="" margin\_top="" margin\_bottom="" animation\_type="" animation\_direction="left" animation\_speed="0.3" animation\_offset="" last="no"][fusion\_images picture\_size="auto" hover\_type="none" autoplay="yes" columns="1" column\_spacing="13" scroll\_items="" show\_nav="yes" mouse\_scroll="no" border="no" lightbox="yes" hide\_on\_mobile="small-visibility,medium-visibility,large-visibility" class="album-single" id=""][fusion\_image image="https://www.politicaprosa.com/wp-content/uploads/2019/09/pp\_-ac-dc-el-2015-al-palau-sant-jordi-foto-ferran-sendra.jpg" image\_id="6202" link="" linktarget="\_self" alt="" /][fusion\_image image="https://www.politicaprosa.com/wp-content/uploads/2019/09/pp\_-bb-king-el-1977-al-pavelló-del-joventut-de-badalona-foto-ferran-sendra.jpg" image\_id="6204" link="" linktarget="\_self" alt="" /][fusion\_image image="https://www.politicaprosa.com/wp-content/uploads/2019/09/pp\_-bob-dylan-el-1984-al-miniestadi-foto-ferran-sendra.jpg" image\_id="6206" link="" linktarget="\_self" alt="" /][fusion\_image image="https://www.politicaprosa.com/wp-content/uploads/2019/09/pp\_-bruce-springsteen-el-1981-al-miniestadi-foto-ferran-sendra.jpg" image\_id="6208" link="" linktarget="\_self" alt="" /][fusion\_image image="https://www.politicaprosa.com/wp-content/uploads/2019/09/pp\_-david-bowie-el-1987-al-miniestadi-foto-ferran-sendra.jpg" image\_id="6210" link="" linktarget="\_self" alt="" /][fusion\_image image="https://www.politicaprosa.com/wp-content/uploads/2019/09/pp\_-dire-straits-el-1983-a-l-estadi-narcís-sala-de-sant-andreu-foto-ferran-sendra.jpg" image\_id="6212" link="" linktarget="\_self" alt="" /][fusion\_image image="https://www.politicaprosa.com/wp-content/uploads/2019/09/pp\_-elton-john-el-2017-al-palau-sant-jordi-foto-ferran-sendra.jpg" image\_id="6214" link="" linktarget="\_self" alt="" /][fusion\_image image="https://www.politicaprosa.com/wp-content/uploads/2019/09/pp\_-freddie-mercury-liderant-a-queen-el-1986-al-miniestadi-foto-ferran-sendra.jpg" image\_id="6216" link="" linktarget="\_self" alt="" /][fusion\_image image="https://www.politicaprosa.com/wp-content/uploads/2019/09/pp\_-leonard-cohen-el-1980-al-palau-d-esports-foto-ferran-sendra.jpg" image\_id="6218" link="" linktarget="\_self" alt="" /][fusion\_image image="https://www.politicaprosa.com/wp-content/uploads/2019/09/pp\_-the-rolling-stones-el-2017-a-l-estadi-lluís-companys-foto-ferran-sendra.jpg" image\_id="6220" link="" linktarget="\_self" alt="" /][fusion\_image image="https://www.politicaprosa.com/wp-content/uploads/2019/09/pp\_-u2-el-2017-a-l-estadi-lluís-companys-foto-ferran-sendra.jpg" image\_id="6222" link="" linktarget="\_self" alt="" /][fusion\_image image="https://www.politicaprosa.com/wp-content/uploads/2019/09/pp\_el-festival-primavera-sound-el-2015-foto-ferran-sendra.jpg" image\_id="6224" link="" linktarget="\_self" alt="" /][fusion\_image image="https://www.politicaprosa.com/wp-content/uploads/2019/09/pp\_lou-reed-al-palau-d-esports-el-1975-foto-ferran-sendra.jpg" image\_id="6226" link="" linktarget="\_self" alt="" /][/fusion\_images][/fusion\_builder\_column][/fusion\_builder\_row][/fusion\_builder\_container]
9fc481e728667a7ea65e7bedf3e6e22f
miratges a la costa
politicaprosa.com
2020.10
[fusion\_builder\_container hundred\_percent="no" equal\_height\_columns="no" menu\_anchor="" hide\_on\_mobile="small-visibility,medium-visibility,large-visibility" class="" id="" background\_color="" background\_image="" background\_position="center center" background\_repeat="no-repeat" fade="no" background\_parallax="none" parallax\_speed="0.3" video\_mp4="" video\_webm="" video\_ogv="" video\_url="" video\_aspect\_ratio="16:9" video\_loop="yes" video\_mute="yes" overlay\_color="" video\_preview\_image="" border\_size="" border\_color="" border\_style="solid" padding\_top="" padding\_bottom="" padding\_left="" padding\_right=""][fusion\_builder\_row][fusion\_builder\_column type="1\_1" layout="1\_1" background\_position="left top" background\_color="" border\_size="" border\_color="" border\_style="solid" border\_position="all" spacing="yes" background\_image="" background\_repeat="no-repeat" padding\_top="" padding\_right="" padding\_bottom="" padding\_left="" margin\_top="0px" margin\_bottom="0px" class="" id="" animation\_type="" animation\_speed="0.3" animation\_direction="left" hide\_on\_mobile="small-visibility,medium-visibility,large-visibility" center\_content="no" last="no" min\_height="" hover\_type="none" link=""][fusion\_text columns="" column\_min\_width="" column\_spacing="" rule\_style="default" rule\_size="" rule\_color="" hide\_on\_mobile="small-visibility,medium-visibility,large-visibility" class="" id=""]
estiu
-----


hi ha una mirada antiga de nostàlgia noucentista sobre la costa, malmesa per l’explotació amb avarícia del turisme com una cucanya (pla dixit). la costa brava no ha pogut ser la costa blava, però la costa blava també ha acabat com totes les nostres costes.


també hi ha una altra mirada, confiada, que ja no ha conegut el litoral despullat de construccions, que gaudeix l’estada en apartaments, hotels, urbanitzacions i càmpings apilonats arran de platges, l’arcàdia estiuenca a l’abast d’una gran majoria.


hi ha una mirada nova d’angoixa pels efectes previsibles de la pujada del nivell de l’aigua a causa del canvi climàtic. És una mirada sobretot jove, atenta als crits d’alerta de la ciència, a les declaracions d’emergència climàtica d’algunes universitats.


no hi semblen gaire atents els poders públics, ni els habitants de la costa. i aquest perill no és un miratge.


**fotografies de xavier jubierre**


[/fusion\_text][/fusion\_builder\_column][/fusion\_builder\_row][/fusion\_builder\_container][fusion\_builder\_container hundred\_percent="no" hundred\_percent\_height="no" hundred\_percent\_height\_scroll="no" hundred\_percent\_height\_center\_content="yes" equal\_height\_columns="no" menu\_anchor="" hide\_on\_mobile="small-visibility,medium-visibility,large-visibility" status="published" publish\_date="" class="" id="" background\_color="" background\_image="" background\_position="center center" background\_repeat="no-repeat" fade="no" background\_parallax="none" enable\_mobile="no" parallax\_speed="0.3" video\_mp4="" video\_webm="" video\_ogv="" video\_url="" video\_aspect\_ratio="16:9" video\_loop="yes" video\_mute="yes" video\_preview\_image="" border\_size="" border\_color="" border\_style="solid" margin\_top="40px" margin\_bottom="" padding\_top="" padding\_right="" padding\_bottom="" padding\_left=""][fusion\_builder\_row][fusion\_builder\_column type="1\_1" layout="1\_1" spacing="" center\_content="no" link="" target="\_self" min\_height="" hide\_on\_mobile="small-visibility,medium-visibility,large-visibility" class="" id="" background\_image\_id="" background\_color="" background\_image="" background\_position="left top" undefined="" background\_repeat="no-repeat" hover\_type="none" border\_size="0" border\_color="" border\_style="solid" border\_position="all" border\_radius\_top\_left="" border\_radius\_top\_right="" border\_radius\_bottom\_left="" border\_radius\_bottom\_right="" box\_shadow="no" box\_shadow\_vertical="" box\_shadow\_horizontal="" box\_shadow\_blur="0" box\_shadow\_spread="0" box\_shadow\_color="" box\_shadow\_style="" padding\_top="" padding\_right="" padding\_bottom="" padding\_left="" margin\_top="" margin\_bottom="" animation\_type="" animation\_direction="left" animation\_speed="0.3" animation\_offset="" last="no"][fusion\_images picture\_size="auto" hover\_type="none" autoplay="yes" columns="1" column\_spacing="13" scroll\_items="" show\_nav="yes" mouse\_scroll="no" border="no" lightbox="yes" hide\_on\_mobile="small-visibility,medium-visibility,large-visibility" class="album-single" id=""][fusion\_image image="https://www.politicaprosa.com/wp-content/uploads/2019/07/1.jpg" image\_id="5801|full" link="" linktarget="\_self" alt="" /][fusion\_image image="https://www.politicaprosa.com/wp-content/uploads/2019/07/2.jpg" image\_id="5803|full" link="" linktarget="\_self" alt="" /][fusion\_image image="https://www.politicaprosa.com/wp-content/uploads/2019/07/3.jpg" image\_id="5805|full" link="" linktarget="\_self" alt="" /][fusion\_image image="https://www.politicaprosa.com/wp-content/uploads/2019/07/4.jpg" image\_id="5807|full" link="" linktarget="\_self" alt="" /][fusion\_image image="https://www.politicaprosa.com/wp-content/uploads/2019/07/5.jpg" image\_id="5809|full" link="" linktarget="\_self" alt="" /][fusion\_image image="https://www.politicaprosa.com/wp-content/uploads/2019/07/6.jpg" image\_id="5811|full" link="" linktarget="\_self" alt="" /][fusion\_image image="https://www.politicaprosa.com/wp-content/uploads/2019/07/7.jpg" image\_id="5813|full" link="" linktarget="\_self" alt="" /][fusion\_image image="https://www.politicaprosa.com/wp-content/uploads/2019/07/8.jpg" image\_id="5815|full" link="" linktarget="\_self" alt="" /][fusion\_image image="https://www.politicaprosa.com/wp-content/uploads/2019/07/9.jpg" image\_id="5817|full" link="" linktarget="\_self" alt="" /][/fusion\_images][/fusion\_builder\_column][/fusion\_builder\_row][/fusion\_builder\_container]
534cd1020f3928978293827e9fa1ba4d
fugint del costat fosc
politicaprosa.com
2020.10
[fusion\_builder\_container hundred\_percent="no" equal\_height\_columns="no" menu\_anchor="" hide\_on\_mobile="small-visibility,medium-visibility,large-visibility" class="" id="" background\_color="" background\_image="" background\_position="center center" background\_repeat="no-repeat" fade="no" background\_parallax="none" parallax\_speed="0.3" video\_mp4="" video\_webm="" video\_ogv="" video\_url="" video\_aspect\_ratio="16:9" video\_loop="yes" video\_mute="yes" overlay\_color="" video\_preview\_image="" border\_size="" border\_color="" border\_style="solid" padding\_top="" padding\_bottom="" padding\_left="" padding\_right=""][fusion\_builder\_row][fusion\_builder\_column type="1\_1" layout="1\_1" background\_position="left top" background\_color="" border\_size="" border\_color="" border\_style="solid" border\_position="all" spacing="yes" background\_image="" background\_repeat="no-repeat" padding\_top="" padding\_right="" padding\_bottom="" padding\_left="" margin\_top="0px" margin\_bottom="0px" class="" id="" animation\_type="" animation\_speed="0.3" animation\_direction="left" hide\_on\_mobile="small-visibility,medium-visibility,large-visibility" center\_content="no" last="no" min\_height="" hover\_type="none" link=""][fusion\_text columns="" column\_min\_width="" column\_spacing="" rule\_style="default" rule\_size="" rule\_color="" hide\_on\_mobile="small-visibility,medium-visibility,large-visibility" class="" id=""]migrants
--------


aquesta és la seva casa, la seva vida en un solar del carrer de zamora de barcelona. llueix cabells grisos, ja no és un nen. va marxar de tunísia quan florien les primaveres àrabs, ja fa set anys. i encara en fa més que va estudiar filologia francesa al seu país. no hi vol tornar. «ara no hi ha guerra però la corrupció i la falta d’expectatives no han canviat. ja m’he acostumat a viure així, de descampat en descampat. quan enderroquen un campament me’n vaig a un altre. treballo recollint ferralla, el que vosaltres llenceu... viure al carrer em permet tenir el que vaig arreplegant. si anés a un pis de protecció, no podria dedicar-me a la ferralla». em demana cinc euros i m’abraça quan marxo. l’omar és només un dels milers i milers de persones que han arribat a europa fugint del costat fosc del seu país d’origen per acabar malvivint ara en una altra penombra. només una història, només una vida, tan valuosa com qualsevol altra.

[/fusion\_text][/fusion\_builder\_column][/fusion\_builder\_row][/fusion\_builder\_container][fusion\_builder\_container hundred\_percent="no" hundred\_percent\_height="no" hundred\_percent\_height\_scroll="no" hundred\_percent\_height\_center\_content="yes" equal\_height\_columns="no" menu\_anchor="" hide\_on\_mobile="small-visibility,medium-visibility,large-visibility" status="published" publish\_date="" class="" id="" background\_color="" background\_image="" background\_position="center center" background\_repeat="no-repeat" fade="no" background\_parallax="none" enable\_mobile="no" parallax\_speed="0.3" video\_mp4="" video\_webm="" video\_ogv="" video\_url="" video\_aspect\_ratio="16:9" video\_loop="yes" video\_mute="yes" video\_preview\_image="" border\_size="" border\_color="" border\_style="solid" margin\_top="40px" margin\_bottom="" padding\_top="" padding\_right="" padding\_bottom="" padding\_left=""][fusion\_builder\_row][fusion\_builder\_column type="1\_1" layout="1\_1" spacing="" center\_content="no" link="" target="\_self" min\_height="" hide\_on\_mobile="small-visibility,medium-visibility,large-visibility" class="" id="" background\_image\_id="" background\_color="" background\_image="" background\_position="left top" undefined="" background\_repeat="no-repeat" hover\_type="none" border\_size="0" border\_color="" border\_style="solid" border\_position="all" border\_radius\_top\_left="" border\_radius\_top\_right="" border\_radius\_bottom\_left="" border\_radius\_bottom\_right="" box\_shadow="no" box\_shadow\_vertical="" box\_shadow\_horizontal="" box\_shadow\_blur="0" box\_shadow\_spread="0" box\_shadow\_color="" box\_shadow\_style="" padding\_top="" padding\_right="" padding\_bottom="" padding\_left="" margin\_top="" margin\_bottom="" animation\_type="" animation\_direction="left" animation\_speed="0.3" animation\_offset="" last="no"][fusion\_images picture\_size="auto" hover\_type="none" autoplay="yes" columns="1" column\_spacing="13" scroll\_items="" show\_nav="yes" mouse\_scroll="no" border="no" lightbox="yes" hide\_on\_mobile="small-visibility,medium-visibility,large-visibility" class="album-single" id=""][fusion\_image image="https://www.politicaprosa.com/wp-content/uploads/2019/06/pp\_foto-5-immigrants-subsaharians-demanen-ajuda-a-un-vaixell-de-rescat-al-mar-mediterrani-foto-aris-messinis-afp.jpg" image\_id="5299|full" link="" linktarget="\_self" alt="" /][fusion\_image image="https://www.politicaprosa.com/wp-content/uploads/2019/06/pp\_foto-6-la-guàrdia-civil-intenta-detenir-a-uns-subsaharians-que-volen-salta-la-tanca-fronterera-a-melilla-foto-alexander-koerner-getty-getty-images.jpg" image\_id="5301|full" link="" linktarget="\_self" alt="" /][fusion\_image image="https://www.politicaprosa.com/wp-content/uploads/2019/06/pp\_-foto-2-omar-un-tunisia-que-viu-a-un-solar-a-barcelona-des-de-fa-6-anys-foto-xavier-jubierre.jpg" image\_id="5314|full" link="" linktarget="\_self" alt="" /][fusion\_image image="https://www.politicaprosa.com/wp-content/uploads/2019/06/pp\_foto-14-17-4-2019-barcelona-uns-joves-immigrants-juguen-a-pilota-al-jardi-de-les-tres-xemeneies-al-poble-sec-foto-xavier-jubierre-xjb\_4945.jpg" image\_id="5305|full" link="" linktarget="\_self" alt="" /][fusion\_image image="https://www.politicaprosa.com/wp-content/uploads/2019/06/pp\_-foto-1-un-immigrant-subsaharia-construeix-una-barraca-a-un-solar-del-22@-ferran-nadeu.jpg" image\_id="5312|full" link="" linktarget="\_self" alt="" /][fusion\_image image="https://www.politicaprosa.com/wp-content/uploads/2019/06/pp\_foto-13-17-4-2019-barcelona-dos-nois-immigrants-juguen-a-pilota-al-carrer-de-les-floristes-de-les-rambles-al-raval-foto-xavier-jubierre-xjb\_4978.jpg" image\_id="5303|full" link="" linktarget="\_self" alt="" /][fusion\_image image="https://www.politicaprosa.com/wp-content/uploads/2019/06/pp\_foto-3-manters-marxant-de-la-guardia-urbana-al-metro-de-drassanes-foto-ferran-nadeu.jpg" image\_id="5297|full" link="" linktarget="\_self" alt="" /][fusion\_image image="https://www.politicaprosa.com/wp-content/uploads/2019/06/pp\_30-4-2019-foto-18-un-grup-d-immigrants-magreibins-a-la-plaça-terenci-moix-del-raval-foto-xavier-jubierre-xjb\_7084.jpg" image\_id="5295|full" link="" linktarget="\_self" alt="" /][fusion\_image image="https://www.politicaprosa.com/wp-content/uploads/2019/06/pp\_17-4-2019-foto-17-barcelona-dues-dones-musulmanes-amb-els-seus-fills-a-un-parc-de-lavinguda-de-les-drassanes-al-raval-foto-xavier-jubierre-xjb\_4958.jpg" image\_id="5293|full" link="" linktarget="\_self" alt="" /][fusion\_image image="https://www.politicaprosa.com/wp-content/uploads/2019/06/pp\_17-4-2019-foto-16-barcelona-un-carnisser-magrebi-al-carrer-joaquim-costa-al-raval-xjb\_4926.jpg" image\_id="5291|full" link="" linktarget="\_self" alt="" /][fusion\_image image="https://www.politicaprosa.com/wp-content/uploads/2019/06/pp\_17-4-2019-foto-15-barcelona-un-establiment-magrabi-a-la-rambla-del-raval-foto-xavier-jubierre-xjb\_4937.jpg" image\_id="5289|full" link="" linktarget="\_self" alt="" /][fusion\_image image="https://www.politicaprosa.com/wp-content/uploads/2019/06/pp\_-foto-12-multitud-de-manters-un-diumenge-al-passeig-de-borbo-foro-xavier-jubierre.jpg" image\_id="5287|full" link="" linktarget="\_self" alt="" /][fusion\_image image="https://www.politicaprosa.com/wp-content/uploads/2019/06/pp\_-foto-11-un-immigrant-africa-buscant-en-uns-contenidors-al-carrer-pallars-foto-xavier-jubierre.jpg" image\_id="5285|full" link="" linktarget="\_self" alt="" /][fusion\_image image="https://www.politicaprosa.com/wp-content/uploads/2019/06/pp-foto-10-un-immigrant-africa-que-recull-ferralla-al-carrer-pere-iv-foto-xavier-jubierre.jpg" image\_id="5307|full" link="" linktarget="\_self" alt="" /][/fusion\_images][/fusion\_builder\_column][/fusion\_builder\_row][/fusion\_builder\_container]
156971a370a087b92848ddb1569d4e25
la vaga que va conquerir les 8 hores
politicaprosa.com
2020.10
[fusion\_builder\_container hundred\_percent="no" equal\_height\_columns="no" menu\_anchor="" hide\_on\_mobile="small-visibility,medium-visibility,large-visibility" class="" id="" background\_color="" background\_image="" background\_position="center center" background\_repeat="no-repeat" fade="no" background\_parallax="none" parallax\_speed="0.3" video\_mp4="" video\_webm="" video\_ogv="" video\_url="" video\_aspect\_ratio="16:9" video\_loop="yes" video\_mute="yes" overlay\_color="" video\_preview\_image="" border\_size="" border\_color="" border\_style="solid" padding\_top="" padding\_bottom="" padding\_left="" padding\_right=""][fusion\_builder\_row][fusion\_builder\_column type="1\_1" layout="1\_1" background\_position="left top" background\_color="" border\_size="" border\_color="" border\_style="solid" border\_position="all" spacing="yes" background\_image="" background\_repeat="no-repeat" padding\_top="" padding\_right="" padding\_bottom="" padding\_left="" margin\_top="0px" margin\_bottom="0px" class="" id="" animation\_type="" animation\_speed="0.3" animation\_direction="left" hide\_on\_mobile="small-visibility,medium-visibility,large-visibility" center\_content="no" last="no" min\_height="" hover\_type="none" link=""][fusion\_text columns="" column\_min\_width="" column\_spacing="" rule\_style="default" rule\_size="" rule\_color="" hide\_on\_mobile="small-visibility,medium-visibility,large-visibility" class="" id=""]
cent anys del conflicte de la canadenca
---------------------------------------


estem a l’any 1919, en un món que sortia del conflicte bèl·lic més gran conegut i sota l’impacte de la revolució russa; en una catalunya en plena ressaca de l’eufòria econòmica dels anys de la gran guerra, en el marc de la segona revolució industrial que estava electrificant el país; amb el sistema polític de la restauració en fallida, incapaç de seguir el ritme de la modernització econòmica i social; amb el catalanisme polític impulsant la campanya per l’autonomia; i amb un moviment obrer en expansió.


precisament, a mitjans del 1918, el moviment obrer havia fet un pas endavant d’una gran envergadura per a la seva consolidació, en acordar el congrés de sants de la cnt passar de les federacions d’oficis al sindicat únic o d’indústria i en què va emergir el lideratge de salvador seguí. una transformació que –en paraules del *noi del sucre– «dóna la possibilitat de dur les nostres organitzacions al màxim de la seva potència… si no som una força immensa, si no som una agrupació ben potent, per la nostra cohesió i per la nostra capacitat, serem joguines de la burgesia.»*


en aquest context, un conflicte laboral a la barcelona traction, light and power, empresa símbol de la segona revolució industrial a catalunya, evolucionà en un seguit de vagues sectorials en solidaritat amb els represaliats que culminà en una vaga general. el resultat immediat en fou l’alliberament dels 3.000 detinguts, la readmisió dels represaliats i l’increment salarial a la canadenca. la transcendència d’aquest conflicte rau, però, en les conseqüències d’abast general que va comportar, concretament l’establiment de la jornada laboral de les vuit hores, reivindicació emblemàtica del moviment obrer. a la vegada que va suposar una prova de força en la qual es ventilava el dret dels treballadors a sindicar-se.


però aquesta conquesta històrica i la capacitat de mobilització i organització demostrada pel moviment obrer va provocar la reacció violenta d’una patronal curta de mires, acostumada a resoldre els conflictes laborals mitjançant la repressió. entre el 1919 i el 1923 assistirem als anys del plom del pistolerisme patronal, sota la capa protectora de les autoritats civils i militars de barcelona, replicat pel pistolerisme anarquista, en una espiral de violència que va segar la vida a salvador seguí i, amb ell, la via del «possibilisme llibertari», aquell que creia –en paraules del mateix seguí– que *«sense una organització sindical sòlida i amb un proletariat ignorant i primitiu, una transformació socialista i llibertària de la societat és impossible. el camí a recórrer és llarg, molt llarg, no cal fer-se il·lusions fàcils o sembrar la demagògia».* 


[/fusion\_text][/fusion\_builder\_column][/fusion\_builder\_row][/fusion\_builder\_container][fusion\_builder\_container hundred\_percent="no" hundred\_percent\_height="no" hundred\_percent\_height\_scroll="no" hundred\_percent\_height\_center\_content="yes" equal\_height\_columns="no" menu\_anchor="" hide\_on\_mobile="small-visibility,medium-visibility,large-visibility" status="published" publish\_date="" class="" id="" background\_color="" background\_image="" background\_position="center center" background\_repeat="no-repeat" fade="no" background\_parallax="none" enable\_mobile="no" parallax\_speed="0.3" video\_mp4="" video\_webm="" video\_ogv="" video\_url="" video\_aspect\_ratio="16:9" video\_loop="yes" video\_mute="yes" video\_preview\_image="" border\_size="" border\_color="" border\_style="solid" margin\_top="40px" margin\_bottom="" padding\_top="" padding\_right="" padding\_bottom="" padding\_left=""][fusion\_builder\_row][fusion\_builder\_column type="1\_1" layout="1\_1" spacing="" center\_content="no" link="" target="\_self" min\_height="" hide\_on\_mobile="small-visibility,medium-visibility,large-visibility" class="" id="" background\_image\_id="" background\_color="" background\_image="" background\_position="left top" undefined="" background\_repeat="no-repeat" hover\_type="none" border\_size="0" border\_color="" border\_style="solid" border\_position="all" border\_radius\_top\_left="" border\_radius\_top\_right="" border\_radius\_bottom\_left="" border\_radius\_bottom\_right="" box\_shadow="no" box\_shadow\_vertical="" box\_shadow\_horizontal="" box\_shadow\_blur="0" box\_shadow\_spread="0" box\_shadow\_color="" box\_shadow\_style="" padding\_top="" padding\_right="" padding\_bottom="" padding\_left="" margin\_top="" margin\_bottom="" animation\_type="" animation\_direction="left" animation\_speed="0.3" animation\_offset="" last="no"][fusion\_images picture\_size="auto" hover\_type="none" autoplay="yes" columns="1" column\_spacing="13" scroll\_items="" show\_nav="yes" mouse\_scroll="no" border="no" lightbox="yes" hide\_on\_mobile="small-visibility,medium-visibility,large-visibility" class="album-single" id=""][fusion\_image image="https://www.politicaprosa.com/wp-content/uploads/2019/06/pp\_-foto-8-vinyeta-a-la-preamsa-el-1919-sobre-la-jornada-de-8-hores-foto-cedida-per-la-fundación-largo-caballero-1.jpg" image\_id="5183|full" link="" linktarget="\_self" alt="" /][fusion\_image image="https://www.politicaprosa.com/wp-content/uploads/2019/06/pp\_-cua-davant-una-carboneria-del-carrer-balmes-amb-motiu-de-la-vaga-de-la-canadenca-foto-brangulí-arxiu-nacional-de-catalunya-1.jpg" image\_id="5185|full" link="" linktarget="\_self" alt="" /][fusion\_image image="https://www.politicaprosa.com/wp-content/uploads/2019/06/pp\_-foto-3-obres-de-construcció-de-la-presa-de-camarasa-que-pertanyia-a-la-canadenca-foto-patterson-endesa-1.jpg" image\_id="5188|full" link="" linktarget="\_self" alt="" /][fusion\_image image="https://www.politicaprosa.com/wp-content/uploads/2019/06/pp\_-foto-4-vista-aèria-de-la-canadenca-al-paral·lel-el-1919-foto-endesa-1.jpg" image\_id="5190|full" link="" linktarget="\_self" alt="" /][fusion\_image image="https://www.politicaprosa.com/wp-content/uploads/2019/06/pp\_-foto-6-manifestació-de-dones-treballadores-l1-de-maig-a-madrid-per-la-jornada-de-8-hores-foto-nuevo-mundo-fundación-largo-caballero-1.jpg" image\_id="5192|full" link="" linktarget="\_self" alt="" /][fusion\_image image="https://www.politicaprosa.com/wp-content/uploads/2019/06/pp\_-foto-7-acudit-a-la-premsa-sobre-la-jornada-de-8-hores-el-1919-foto-cedida-per-la-fundació-largo-caballero-1.jpg" image\_id="5194|full" link="" linktarget="\_self" alt="" /][fusion\_image image="https://www.politicaprosa.com/wp-content/uploads/2019/06/pp\_-foto-9-manifestació-de-treballadors-de-la-canadenca-a-la-plaça-sant-jaume-el-1919-1.jpg" image\_id="5196|full" link="" linktarget="\_self" alt="" /][fusion\_image image="https://www.politicaprosa.com/wp-content/uploads/2019/06/pp\_-foto-10-sabotatge-a-un-tramvia-durant-la-vaga-de-la-canadenca-el-1919-a-barcelona-1.jpg" image\_id="5198|full" link="" linktarget="\_self" alt="" /][fusion\_image image="https://www.politicaprosa.com/wp-content/uploads/2019/06/pp\_-foto-14-el-noi-del-sucre-durant-l’assemblea-de-la-plaça-de-les-arenes-1.jpg" image\_id="5200|full" link="" linktarget="\_self" alt="" /][fusion\_image image="https://www.politicaprosa.com/wp-content/uploads/2019/06/pp\_-l-exèrcit-amb-canons-a-la-plaça-catalunya-durant-la-vaga-de-la-canadenca-foto-brangulí-arxiu-nacional-de-catalunya-1.jpg" image\_id="5202|full" link="" linktarget="\_self" alt="" /][fusion\_image image="https://www.politicaprosa.com/wp-content/uploads/2019/06/pp\_foto-1-el-propietari-de-la-canadenca-a-la-presa-de-talarn-foto-villanueva-j-s-endesa-1.jpg" image\_id="5204|full" link="" linktarget="\_self" alt="" /][fusion\_image image="https://www.politicaprosa.com/wp-content/uploads/2019/06/pp\_foto-2-operaris-de-la-canadenca-treballant-en-la-construcció-de-la-presa-de-camarasa-foto-patterson-endesa-1.jpg" image\_id="5206|full" link="" linktarget="\_self" alt="" /][fusion\_image image="https://www.politicaprosa.com/wp-content/uploads/2019/06/pp\_foto-5-la-guàrdia-civil-dissolt-una-manifestació-de-tramviaires-a-madrid-que-es-manifestava-en-per-la-jornada-de-8-hores-foto-cedida-per-la-fundación-largo-c-1.jpg" image\_id="5208|full" link="" linktarget="\_self" alt="" /][fusion\_image image="https://www.politicaprosa.com/wp-content/uploads/2019/06/pp\_vigilància-dipòsit-daigua-cornellà-foto-brangulí-arxiu-nacional-de-catalunya-1.jpg" image\_id="5210|full" link="" linktarget="\_self" alt="" /][/fusion\_images][/fusion\_builder\_column][/fusion\_builder\_row][/fusion\_builder\_container]
f38c74ff0c708ea528d9fc4850f99be0
la ciutat a vista d’ocell
politicaprosa.com
2020.10
[fusion\_builder\_container hundred\_percent="no" equal\_height\_columns="no" menu\_anchor="" hide\_on\_mobile="small-visibility,medium-visibility,large-visibility" class="" id="" background\_color="" background\_image="" background\_position="center center" background\_repeat="no-repeat" fade="no" background\_parallax="none" parallax\_speed="0.3" video\_mp4="" video\_webm="" video\_ogv="" video\_url="" video\_aspect\_ratio="16:9" video\_loop="yes" video\_mute="yes" overlay\_color="" video\_preview\_image="" border\_size="" border\_color="" border\_style="solid" padding\_top="" padding\_bottom="" padding\_left="" padding\_right=""][fusion\_builder\_row][fusion\_builder\_column type="1\_1" layout="1\_1" background\_position="left top" background\_color="" border\_size="" border\_color="" border\_style="solid" border\_position="all" spacing="yes" background\_image="" background\_repeat="no-repeat" padding\_top="" padding\_right="" padding\_bottom="" padding\_left="" margin\_top="0px" margin\_bottom="0px" class="" id="" animation\_type="" animation\_speed="0.3" animation\_direction="left" hide\_on\_mobile="small-visibility,medium-visibility,large-visibility" center\_content="no" last="no" min\_height="" hover\_type="none" link=""][fusion\_text]
les cicatrius dels carrers solquen el terra, a vegades tirades amb regla, eixample, a vegades desordenades, serpentejants, horta, nou barris... i d’altres entrelligades, nus de la trinitat. entre aquestes ratlles d’asfalt s’obren espais verds, no gaires, amb visions que no es perceben des de terra. el parc del laberint o els jardins de cervantes en són una mostra. alguns edificis, com la torre agbar, perden altura. d’altres semblen pensats per veure’ls des de dalt, el mercat de santa caterina o el centre de recerca biomèdica. la plaça reial amb palmeres, teulades vermelles i arcades té un aire colonial... el terrat de la pedrera amb les xemeneies fantasmagòriques i els celoberts ovalats fa honor a la seva fama.


en definitiva, la visió aèria de la ciutat que s’amuntega entre les lleres del llobregat i del besòs compensa la manca de persones, d’olors i sons amb una insòlita plasticitat allunyada del punt de vista terrenal.


[/fusion\_text][/fusion\_builder\_column][/fusion\_builder\_row][/fusion\_builder\_container][fusion\_builder\_container hundred\_percent="no" hundred\_percent\_height="no" hundred\_percent\_height\_scroll="no" hundred\_percent\_height\_center\_content="yes" equal\_height\_columns="no" menu\_anchor="" hide\_on\_mobile="small-visibility,medium-visibility,large-visibility" status="published" publish\_date="" class="" id="" background\_color="" background\_image="" background\_position="center center" background\_repeat="no-repeat" fade="no" background\_parallax="none" enable\_mobile="no" parallax\_speed="0.3" video\_mp4="" video\_webm="" video\_ogv="" video\_url="" video\_aspect\_ratio="16:9" video\_loop="yes" video\_mute="yes" video\_preview\_image="" border\_size="" border\_color="" border\_style="solid" margin\_top="40px" margin\_bottom="" padding\_top="" padding\_right="" padding\_bottom="" padding\_left=""][fusion\_builder\_row][fusion\_builder\_column type="1\_1" layout="1\_1" spacing="" center\_content="no" link="" target="\_self" min\_height="" hide\_on\_mobile="small-visibility,medium-visibility,large-visibility" class="" id="" background\_image\_id="" background\_color="" background\_image="" background\_position="left top" undefined="" background\_repeat="no-repeat" hover\_type="none" border\_size="0" border\_color="" border\_style="solid" border\_position="all" border\_radius\_top\_left="" border\_radius\_top\_right="" border\_radius\_bottom\_left="" border\_radius\_bottom\_right="" box\_shadow="no" box\_shadow\_vertical="" box\_shadow\_horizontal="" box\_shadow\_blur="0" box\_shadow\_spread="0" box\_shadow\_color="" box\_shadow\_style="" padding\_top="" padding\_right="" padding\_bottom="" padding\_left="" margin\_top="" margin\_bottom="" animation\_type="" animation\_direction="left" animation\_speed="0.3" animation\_offset="" last="no"][fusion\_images picture\_size="auto" hover\_type="none" autoplay="yes" columns="1" column\_spacing="13" scroll\_items="" show\_nav="yes" mouse\_scroll="no" border="no" lightbox="yes" hide\_on\_mobile="small-visibility,medium-visibility,large-visibility" class="album-single" id=""][fusion\_image image="https://www.politicaprosa.com/wp-content/uploads/2019/04/pp\_-àlbum-de-fotos-aèries-de-barcelona-barri-de-la-mina-foto-xavier-jubierre.jpg" image\_id="4397|full" link="" linktarget="\_self" alt="" /][fusion\_image image="https://www.politicaprosa.com/wp-content/uploads/2019/04/pp\_-àlbum-de-fotos-aèries-de-barcelona-ciutat-de-la-justícia-foto-xavier-jubierre.jpg" image\_id="4399|full" link="" linktarget="\_self" alt="" /][fusion\_image image="https://www.politicaprosa.com/wp-content/uploads/2019/04/pp\_-àlbum-de-fotos-aèries-de-barcelona-edifici-nexus-1-de-la-universitat-politècnica-foto-xavier-jubierre.jpg" image\_id="4401|full" link="" linktarget="\_self" alt="" /][fusion\_image image="https://www.politicaprosa.com/wp-content/uploads/2019/04/pp\_-àlbum-de-fotos-aèries-de-barcelona-estació-de-frança-foto-xavier-jubierre.jpg" image\_id="4403|full" link="" linktarget="\_self" alt="" /][fusion\_image image="https://www.politicaprosa.com/wp-content/uploads/2019/04/pp\_-àlbum-de-fotos-aèries-de-barcelona-hotel-w-conegut-com-hotel-vela-foto-xavier-jubierre.jpg" image\_id="4405|full" link="" linktarget="\_self" alt="" /][fusion\_image image="https://www.politicaprosa.com/wp-content/uploads/2019/04/pp\_-àlbum-de-fotos-aèries-de-barcelona-la-pedrera-foto-xavier-jubierre.jpg" image\_id="4407|full" link="" linktarget="\_self" alt="" /][fusion\_image image="https://www.politicaprosa.com/wp-content/uploads/2019/04/pp\_-àlbum-de-fotos-aèries-de-barcelona-mercat-de-santa-caterina-foto-xavier-jubierre.jpg" image\_id="4409|full" link="" linktarget="\_self" alt="" /][fusion\_image image="https://www.politicaprosa.com/wp-content/uploads/2019/04/pp\_-àlbum-de-fotos-aèries-de-barcelona-nus-de-la-trinitat-foto-xavier-jubierre.jpg" image\_id="4411|full" link="" linktarget="\_self" alt="" /][fusion\_image image="https://www.politicaprosa.com/wp-content/uploads/2019/04/pp\_-àlbum-de-fotos-aèries-de-barcelona-palau-sant-jordi-foto-xavier-jubierre.jpg" image\_id="4413|full" link="" linktarget="\_self" alt="" /][fusion\_image image="https://www.politicaprosa.com/wp-content/uploads/2019/04/pp\_-àlbum-de-fotos-aèries-de-barcelona-parc-de-cervantes-foto-xavier-jubierre.jpg" image\_id="4415|full" link="" linktarget="\_self" alt="" /][fusion\_image image="https://www.politicaprosa.com/wp-content/uploads/2019/04/pp\_-àlbum-de-fotos-aèries-de-barcelona-parc-de-recerca-biomèdica-foto-xavier-jubierre.jpg" image\_id="4417|full" link="" linktarget="\_self" alt="" /][fusion\_image image="https://www.politicaprosa.com/wp-content/uploads/2019/04/pp\_-àlbum-de-fotos-aèries-de-barcelona-plaça-reial-foto-xavier-jubierre.jpg" image\_id="4421|full" link="" linktarget="\_self" alt="" /][fusion\_image image="https://www.politicaprosa.com/wp-content/uploads/2019/04/pp\_-àlbum-de-fotos-aèries-de-barcelona-port-olímpic-foto-xavier-jubierre.jpg" image\_id="4423|full" link="" linktarget="\_self" alt="" /][fusion\_image image="https://www.politicaprosa.com/wp-content/uploads/2019/04/pp\_-àlbum-de-fotos-aèries-de-barcelona-torre-agbar-foto-xavier-jubierre.jpg" image\_id="4425|full" link="" linktarget="\_self" alt="" /][fusion\_image image="https://www.politicaprosa.com/wp-content/uploads/2019/04/pp\_-àlbum-de-fotos-aèries-de-barcelona-parc-del-laberint-foto-xavier-jubierre.jpg" image\_id="4419|full" link="" linktarget="\_self" alt="" /][/fusion\_images][/fusion\_builder\_column][/fusion\_builder\_row][/fusion\_builder\_container]
2faa34723c864594c2dc954e7ee55dc7
memòria, justícia i història natural
politicaprosa.com
2020.10
[fusion\_builder\_container hundred\_percent="no" equal\_height\_columns="no" menu\_anchor="" hide\_on\_mobile="small-visibility,medium-visibility,large-visibility" class="" id="" background\_color="" background\_image="" background\_position="center center" background\_repeat="no-repeat" fade="no" background\_parallax="none" parallax\_speed="0.3" video\_mp4="" video\_webm="" video\_ogv="" video\_url="" video\_aspect\_ratio="16:9" video\_loop="yes" video\_mute="yes" overlay\_color="" video\_preview\_image="" border\_size="" border\_color="" border\_style="solid" padding\_top="" padding\_bottom="" padding\_left="" padding\_right=""][fusion\_builder\_row][fusion\_builder\_column type="1\_1" layout="1\_1" background\_position="left top" background\_color="" border\_size="" border\_color="" border\_style="solid" border\_position="all" spacing="yes" background\_image="" background\_repeat="no-repeat" padding\_top="" padding\_right="" padding\_bottom="" padding\_left="" margin\_top="0px" margin\_bottom="0px" class="" id="" animation\_type="" animation\_speed="0.3" animation\_direction="left" hide\_on\_mobile="small-visibility,medium-visibility,large-visibility" center\_content="no" last="no" min\_height="" hover\_type="none" link=""][fusion\_text columns="" column\_min\_width="" column\_spacing="" rule\_style="default" rule\_size="" rule\_color="" hide\_on\_mobile="small-visibility,medium-visibility,large-visibility" class="" id=""]
al meu col·lega paco fernández buey (a.c.s.) recordo haver-li sentit explicar més d’una vegada una historieta exemplar. quan els socialistes van arribar al poder, un antic company seu en la lluita antifranquista va ser nomenat delegat del govern o governador civil en alguna regió al nord de madrid, i va convidar-lo a una taula rodona sobre, justament, l’antifranquisme. paco fernández es va asseure al costat del seu antic camarada convertit ara en una autoritat de l’estat, i de sobte es va adonar, amb horror, que a la primera filera del públic hi seia un dels policies més ferotges de la comissaria de via laietana. li va donar un cop de colze al seu amfitrió. *¿pero tú has visto quién está ahí?,* li va dir. el seu amic li va respondre, somrient-li amb complicitat: *no te preocupes. ahora trabaja para nosotros.* 


alguna cosa de semblant li va dir, amb més elevació històrica, felipe gonzález a jorge semprún sobre els guàrdies civils que se li quadraven quan entrava a la moncloa. tot i que semprún també explica, a *federico sánchez se despide de ustedes*, com un bon dia —ja portava un temps de ministre— va adonar-se de què significava realment aquell arc davant del qual passava sempre que anava amb el cotxe oficial a la moncloa, i escandalitzat o avergonyit per no haver-hi pensat abans li va dir a gonzález si no es podia fer res amb aquell vestigi obscè del franquisme. l’altre li va respondre una evasiva. més endavant, en la llarga conversa amb cebrián convertida en llibre —*el futuro ya no es lo que era*—, gonzález entona un cert penediment per no haver estat més autoexigent en el tema de la memòria, i explica allò cèlebre que sembla que li va dir gutiérrez mellado sobre les ferides encara obertes.


i és que no ens hem d’enganyar: la qüestió de la memòria històrica queda atrapada, a grans trets, en aquest esquema general de justícia transicional frustrada pel tribut a la pròpia continuïtat de l’estat. i això no és res exclusiu d’espanya. a frança, per exemple, els jutges que van condemnar a mort brasillach el 45 ja eren jutges sota el règim de vichy i sota l’ocupació. l’experiència de semprún o de fernández buey ens recorda que això també va passar aquí. l’estat no va canviar d’un dia per l’altre de jutges ni de policies, ni per descomptat d’exèrcit. la llei de reforma política del 77 o la constitució del 78 no produeixen un tall miraculosament nítid i de sobtada puresa adàmica amb l’estat franquista. faciliten una transformació, una metamorfosi lenta i en alguns àmbits —els de les clavegueres estatals i les pistoles, precisament— sovint cauta i possibilista. per entendre’ns: els jutges franquistes no van deixar de ser franquistes ni tan sols quan es van jubilar. però llavors —finalment— van deixar de ser jutges.


*no te preocupes, ahora trabaja para nosotros.* la frase demostra fins a quin punt la reclamació d’una justícia sobre els crims del franquisme s’enreda sempre amb l’experiència concreta del poder dels governs de la democràcia, molt marcada també per la lluita contra eta, per les complicitats i empaties que aquesta lluita va generar entre polítics i cossos i forces de seguretat de l’estat. i això explica també per què els governs de la democràcia han tendit a veure la qüestió de la memòria històrica com una trampa, fins i tot quan el règim de franco ja era una cosa totalment del passat. no oblidem, de fet, que zapatero va legislar sobre aquest assumpte a contracor, obligat per iniciatives parlamentàries de l’esquerra i atrapat per la seva pròpia política d’oposició al pp. arribat a la moncloa, va legislar sobre això arrossegant els peus i traient-se del barret conceptes tan extravagants como el dret a «la memòria familiar».


els jutges franquistes no van deixar de ser franquistes ni tan sols quan es van jubilar. però llavors –finalment— van deixar de ser jutges.
-------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------


la qüestió de la memòria històrica amaga dintre seu la qüestió de la justícia transicional. cal saber on pots anar amb la primera per no haver d’arribar a la segona, si saps que no podràs resoldre-la. però també has de saber tot allò que pots fer amb la primera per estalviar-te la segona. no ho puc dir amb més cinisme. la primera es pot resoldre amb grans gestos simbòlics. fins i tot el maleït valle de los caídos no demanava més que el coratge polític de resoldre una qüestió que ja feia uns quants anys que no era ni un anacronisme, sinó un cas clamorós de deixadesa i pusil·lanimitat polítiques. la segona —la justícia transicional— pot obligar-te en canvi a posar davant del jutge el tipus que et salva la vida cada dia, o el comissari amb qui comptes per evitar un atemptat, o l’amic d’aquest comissari.


la guerra del 36 ja és un assumpte de morts o d’ancians amb un peu a l’altre món. aquí s’ha buscat en la història natural, o en la biologia, una solució que jurídicament cau pel seu propi pes. no es jutgen els morts. però les pedres són tossudes, gairebé tant com la memòria dels morts. no s’ha sabut —ni volgut— trobar un acord consistent en l’escandalosa qüestió dels desapareguts.


no resoldre amb generositat i rigor aquesta qüestió de pietat i decència elementals —i a sobre vantar-se’n: només cal recordar els «zero euros» que rajoy es vanagloriava d’haver gastat en dotar la llei del 2007— ha fet que la sensació de deute permanent, de deixadesa, de trampa i provocació, ens hagi portat al punt més delicat de tots. ja no n’hi ha prou amb el valle de los caídos. ja no n’hi ha prou amb trobar, identificar i enterrar amb dignitat els morts. ara toca jutjar els torturadors i criminals de les comissaries franquistes. s’aconseguirà també que la història natural resolgui les perplexitats i contradiccions dels homes i les dones davant la seva pròpia història? jo preferiria —com santos juliá— que aquesta història natural devorés parsimoniosament el valle de los caídos. però la justícia dels vius no admet sortides paisatgístiques o biològiques. no haver sabut estar a l’alçada del que era més bàsic —enterrar els morts— fa que ara s’exigeixi jutjar els vius. una altra cosa, clar, és que s’aconsegueixi.


[/fusion\_text][/fusion\_builder\_column][/fusion\_builder\_row][/fusion\_builder\_container][fusion\_builder\_container hundred\_percent="no" hundred\_percent\_height="no" hundred\_percent\_height\_scroll="no" hundred\_percent\_height\_center\_content="yes" equal\_height\_columns="no" menu\_anchor="" hide\_on\_mobile="small-visibility,medium-visibility,large-visibility" status="published" publish\_date="" class="album-single" id="" background\_color="" background\_image="" background\_position="center center" background\_repeat="no-repeat" fade="no" background\_parallax="none" enable\_mobile="no" parallax\_speed="0.3" video\_mp4="" video\_webm="" video\_ogv="" video\_url="" video\_aspect\_ratio="16:9" video\_loop="yes" video\_mute="yes" video\_preview\_image="" border\_size="" border\_color="" border\_style="solid" margin\_top="" margin\_bottom="" padding\_top="" padding\_right="" padding\_bottom="" padding\_left=""][fusion\_builder\_row][fusion\_builder\_column type="1\_1" layout="1\_1" spacing="" center\_content="no" link="" target="\_self" min\_height="" hide\_on\_mobile="small-visibility,medium-visibility,large-visibility" class="" id="" background\_color="" background\_image="" background\_image\_id="" background\_position="left top" background\_repeat="no-repeat" hover\_type="none" border\_size="0" border\_color="" border\_style="solid" border\_position="all" border\_radius="" box\_shadow="no" dimension\_box\_shadow="" box\_shadow\_blur="0" box\_shadow\_spread="0" box\_shadow\_color="" box\_shadow\_style="" padding\_top="" padding\_right="" padding\_bottom="" padding\_left="" margin\_top="" margin\_bottom="" animation\_type="" animation\_direction="left" animation\_speed="0.3" animation\_offset="" last="no"][fusion\_images picture\_size="auto" hover\_type="none" autoplay="no" columns="1" column\_spacing="13" scroll\_items="" show\_nav="yes" mouse\_scroll="no" border="no" lightbox="yes" hide\_on\_mobile="small-visibility,medium-visibility,large-visibility" class="album-single" id=""][fusion\_image image="https://www.politicaprosa.com/wp-content/uploads/2019/04/pp\_-foto-1-franco-visita-les-obres-del-valle-de-los-caidos-foto-efe.jpg" image\_id="4232|full" link="" linktarget="\_self" alt="" /][fusion\_image image="https://www.politicaprosa.com/wp-content/uploads/2019/04/pp\_-foto-2-trasllad-de-victimes-de-la-guerra-al-valle-de-los-caidos-foto-efei.jpg" image\_id="4234|full" link="" linktarget="\_self" alt="" /][fusion\_image image="https://www.politicaprosa.com/wp-content/uploads/2019/04/pp\_-foto-3-enterrament-de-franco-foto-gianni-ferrari-cover-getty-images.jpg" image\_id="4236|full" link="" linktarget="\_self" alt="" /][fusion\_image image="https://www.politicaprosa.com/wp-content/uploads/2019/04/pp\_-foto-4-pinochet-al-funeral-de-franco-foto-efe.jpg" image\_id="4238|full" link="" linktarget="\_self" alt="" /][fusion\_image image="https://www.politicaprosa.com/wp-content/uploads/2019/04/pp\_foto-5-homenatge-falangista-a-jose-antonio-primo-de-rivera-foto-efe-j-c-hidalgo.jpg" image\_id="4248|full" link="" linktarget="\_self" alt="" /][fusion\_image image="https://www.politicaprosa.com/wp-content/uploads/2019/04/pp\_-foto-6-homenatge-a-la-tomba-de-franco-foto-philippe-desmazes-afp-getty-images.jpg" image\_id="4240|full" link="" linktarget="\_self" alt="" /][fusion\_image image="https://www.politicaprosa.com/wp-content/uploads/2019/04/pp\_-foto-7-protesta-pels-desapareguts-durant-la-guerra-i-el-franquisme-foto-jorge-sanz-pacific-press-via-zuma-wire.jpg" image\_id="4242|full" link="" linktarget="\_self" alt="" /][fusion\_image image="https://www.politicaprosa.com/wp-content/uploads/2019/04/pp\_-foto-8-protesta-contra-l-exhumacio-de-franco-foto-marcos-del-mazo-lightrocket-via-getty-images.jpg" image\_id="4244|full" link="" linktarget="\_self" alt="" /][fusion\_image image="https://www.politicaprosa.com/wp-content/uploads/2019/04/pp\_-foto-9-2018-un-grup-de-persones-es-fan-foto-al-valle-de-los-caidos-l\_aniversari-de-la-mort-de-franco-foto-pierre-berthuel-getty-images.jpg" image\_id="4246|full" link="" linktarget="\_self" alt="" /][/fusion\_images][/fusion\_builder\_column][/fusion\_builder\_row][/fusion\_builder\_container]
b9dc7da500baa2759c8a652b798c637b
el #metoo encara crema
politicaprosa.com
2020.10
[fusion\_builder\_container hundred\_percent="yes" hundred\_percent\_height="no" hundred\_percent\_height\_scroll="no" hundred\_percent\_height\_center\_content="yes" equal\_height\_columns="no" menu\_anchor="" hide\_on\_mobile="small-visibility,medium-visibility,large-visibility" status="published" publish\_date="" class="album-single" id="" background\_color="rgba(0,0,0,0)" background\_image="" background\_position="center center" background\_repeat="no-repeat" fade="no" background\_parallax="none" enable\_mobile="no" parallax\_speed="0.3" video\_mp4="" video\_webm="" video\_ogv="" video\_url="" video\_aspect\_ratio="16:9" video\_loop="yes" video\_mute="yes" video\_preview\_image="" border\_size="" border\_color="" border\_style="solid" margin\_top="30px" margin\_bottom="" padding\_top="0" padding\_right="0" padding\_bottom="0" padding\_left="0"][fusion\_builder\_row][fusion\_builder\_column type="1\_1" spacing="" center\_content="no" link="" target="\_self" min\_height="" hide\_on\_mobile="small-visibility,medium-visibility,large-visibility" class="" id="" background\_image\_id="" background\_color="" background\_image="" background\_position="left top" undefined="" background\_repeat="no-repeat" hover\_type="none" border\_size="0" border\_color="" border\_style="solid" border\_position="all" border\_radius\_top\_left="" border\_radius\_top\_right="" border\_radius\_bottom\_left="" border\_radius\_bottom\_right="" box\_shadow="no" box\_shadow\_vertical="" box\_shadow\_horizontal="" box\_shadow\_blur="" box\_shadow\_spread="" box\_shadow\_color="" box\_shadow\_style="" padding\_top="0" padding\_right="0" padding\_bottom="0" padding\_left="0" margin\_top="0" margin\_bottom="" animation\_type="" animation\_direction="left" animation\_speed="0.3" animation\_offset="" last="no"][fusion\_images picture\_size="auto" hover\_type="none" autoplay="no" columns="1" column\_spacing="0" scroll\_items="" show\_nav="yes" mouse\_scroll="no" border="no" lightbox="yes" hide\_on\_mobile="small-visibility,medium-visibility,large-visibility" class="" id=""][fusion\_image image="https://www.politicaprosa.com/wp-content/uploads/2019/03/pp\_-àlbum-metoo-foto-16.jpg" image\_id="3817|full" link="" linktarget="\_self" alt="" /][fusion\_image image="https://www.politicaprosa.com/wp-content/uploads/2019/03/pp\_-àlbum-metoo-foto-8.jpg" image\_id="3803|full" link="" linktarget="\_self" alt="" /][fusion\_image image="https://www.politicaprosa.com/wp-content/uploads/2019/03/pp\_-àlbum-metoo-foto-7.jpg" image\_id="3801|full" link="" linktarget="\_self" alt="" /][fusion\_image image="https://www.politicaprosa.com/wp-content/uploads/2019/03/pp\_-àlbum-metoo-foto-6.jpg" image\_id="3799|full" link="" linktarget="\_self" alt="" /][fusion\_image image="https://www.politicaprosa.com/wp-content/uploads/2019/03/pp\_-àlbum-metoo-foto-5.jpg" image\_id="3797|full" link="" linktarget="\_self" alt="" /][fusion\_image image="https://www.politicaprosa.com/wp-content/uploads/2019/03/pp\_-àlbum-metoo-foto-4.jpg" image\_id="3795|full" link="" linktarget="\_self" alt="" /][fusion\_image image="https://www.politicaprosa.com/wp-content/uploads/2019/03/pp\_-àlbum-metoo-foto-3.jpg" image\_id="3793|full" link="" linktarget="\_self" alt="" /][fusion\_image image="https://www.politicaprosa.com/wp-content/uploads/2019/03/pp\_-àlbum-metoo-foto-1o.jpg" image\_id="3789|full" link="" linktarget="\_self" alt="" /][fusion\_image image="https://www.politicaprosa.com/wp-content/uploads/2019/03/pp\_-àlbum-metoo-foto-1.jpg" image\_id="3787|full" link="" linktarget="\_self" alt="" /][fusion\_image image="https://www.politicaprosa.com/wp-content/uploads/2019/03/pp\_-àlbum-metoo-foto-15.jpg" image\_id="3815|full" link="" linktarget="\_self" alt="" /][fusion\_image image="https://www.politicaprosa.com/wp-content/uploads/2019/03/pp\_-àlbum-metoo-foto-14.jpg" image\_id="3813|full" link="" linktarget="\_self" alt="" /][fusion\_image image="https://www.politicaprosa.com/wp-content/uploads/2019/03/pp\_-àlbum-metoo-foto-13.jpg" image\_id="3811|full" link="" linktarget="\_self" alt="" /][fusion\_image image="https://www.politicaprosa.com/wp-content/uploads/2019/03/pp\_-àlbum-metoo-foto-12-manifestació-a-la-plaça-sant-jaume-contra-la-sentència-de-la-manada-foto-xavier-jubierre.jpg" image\_id="3809|full" link="" linktarget="\_self" alt="" /][fusion\_image image="https://www.politicaprosa.com/wp-content/uploads/2019/03/pp\_-àlbum-metoo-foto-11.jpg" image\_id="3807|full" link="" linktarget="\_self" alt="" /][fusion\_image image="https://www.politicaprosa.com/wp-content/uploads/2019/03/pp\_-àlbum-metoo-foto-9.jpg" image\_id="3805|full" link="" linktarget="\_self" alt="" /][/fusion\_images][/fusion\_builder\_column][/fusion\_builder\_row][/fusion\_builder\_container][fusion\_builder\_container hundred\_percent="no" hundred\_percent\_height="no" hundred\_percent\_height\_scroll="no" hundred\_percent\_height\_center\_content="yes" equal\_height\_columns="no" menu\_anchor="" hide\_on\_mobile="small-visibility,medium-visibility,large-visibility" status="published" publish\_date="" class="" id="" background\_color="" background\_image="" background\_position="center center" background\_repeat="no-repeat" fade="no" background\_parallax="none" enable\_mobile="no" parallax\_speed="0.3" video\_mp4="" video\_webm="" video\_ogv="" video\_url="" video\_aspect\_ratio="16:9" video\_loop="yes" video\_mute="yes" video\_preview\_image="" border\_size="" border\_color="" border\_style="solid" margin\_top="" margin\_bottom="" padding\_top="" padding\_right="" padding\_bottom="" padding\_left=""][fusion\_builder\_row][fusion\_builder\_column type="1\_1" layout="3\_5" spacing="" center\_content="no" link="" target="\_self" min\_height="" hide\_on\_mobile="small-visibility,medium-visibility,large-visibility" class="" id="" background\_color="" background\_image="" background\_position="left top" background\_repeat="no-repeat" hover\_type="none" border\_size="0" border\_color="" border\_style="solid" border\_position="all" padding\_top="" padding\_right="" padding\_bottom="" padding\_left="" margin\_top="" margin\_bottom="" animation\_type="" animation\_direction="left" animation\_speed="0.3" animation\_offset="" last="no"][fusion\_text columns="" column\_min\_width="" column\_spacing="" rule\_style="default" rule\_size="" rule\_color="" hide\_on\_mobile="small-visibility,medium-visibility,large-visibility" class="" id=""]

[fusion\_dropcap boxed="no" boxed\_radius="" class="" id="" color="#383636"]e[/fusion\_dropcap]l 5 d’octubre del 2017, el diari the new york times posava negre sobre blanc el que fins aleshores havia estat un secret de domini públic a hollywood: la llarga llista d’abusos sexuals comesos durant quasi 30 anys amb total impunitat per un dels homes més poderosos de la indústria del cinema, el productor harvey weinstein. la informació va ser l’espurna que va encendre la flama del moviment #metoo, que molt aviat va esdevenir una gran foguera amb les denúncies de milers de dones d’arreu del món que van trencar un mur de silenci i es van avenir a fer conèixer l’assetjament patit.

[/fusion\_text][/fusion\_builder\_column][/fusion\_builder\_row][/fusion\_builder\_container][fusion\_builder\_container hundred\_percent="no" hundred\_percent\_height="no" hundred\_percent\_height\_scroll="no" hundred\_percent\_height\_center\_content="yes" equal\_height\_columns="no" menu\_anchor="" hide\_on\_mobile="small-visibility,medium-visibility,large-visibility" status="published" publish\_date="" class="" id="" background\_color="" background\_image="" background\_position="center center" background\_repeat="no-repeat" fade="no" background\_parallax="none" enable\_mobile="no" parallax\_speed="0.3" video\_mp4="" video\_webm="" video\_ogv="" video\_url="" video\_aspect\_ratio="16:9" video\_loop="yes" video\_mute="yes" video\_preview\_image="" border\_size="" border\_color="" border\_style="solid" margin\_top="" margin\_bottom="" padding\_top="" padding\_right="" padding\_bottom="" padding\_left=""][fusion\_builder\_row][fusion\_builder\_column type="1\_1" layout="1\_1" spacing="" center\_content="no" link="" target="\_self" min\_height="" hide\_on\_mobile="small-visibility,medium-visibility,large-visibility" class="" id="" background\_color="" background\_image="" background\_image\_id="" background\_position="left top" background\_repeat="no-repeat" hover\_type="none" border\_size="0" border\_color="" border\_style="solid" border\_position="all" padding\_top="" padding\_right="" padding\_bottom="" padding\_left="" margin\_top="" margin\_bottom="" animation\_type="" animation\_direction="left" animation\_speed="0.3" animation\_offset="" last="no"][fusion\_text columns="" column\_min\_width="" column\_spacing="" rule\_style="default" rule\_size="" rule\_color="" hide\_on\_mobile="small-visibility,medium-visibility,large-visibility" class="" id=""]
la bomba del *times* va anar seguida de noves denúncies contra weinstein, incloses tres presumptes violacions. conegudes actrius com, asia argento, ahsley judd, rose mcgowan, angelina jolie, gwyneth paltrow, uma thurman o mira sorvino entre d’altres es van presentar com a víctimes del famós productor, que va ser detingut a nova york. després de weinstein, van ser assenyalats actors com kevin spacey –que va ser acomiadat de *house of cards*– els germans ben i cassey affleck i directors com oliver stone i james toback. bill cosby va ser condemnat a presó per drogar i violar una dona el 2004. les catifes vermelles dels globus d’or, dels oscar i de cannes es van tenyir de negre i de discursos reivindicatius memorables, en una gran onada feminista.


però més enllà de hollywood, el moviment #metoo ampliava la seva base i s’estenia fora del món de l’espectacle. van ser assenyalades personalitats de la comunicació i els negocis. i en el món de l’esport, l’olímpica simone biles confessava també ser víctima de larry nassar, exmetge de la federació nord-americana de gimnàstica, qui durant 20 anys va abusar de 140 nenes. va ser condemnat a entre 40 i 175 anys de presó amb una frase de la jutgessa que va fer la volta al món: «acabo de firmar la seva condemna de mort. no mereix sortir de la presó mai més».


iniciatives semblants al #metoo van sorgir a altres països. el parlament europeu va organitzar un debat per reclamar una millora dels procediments per investigar i sancionar els casos d’assetjament a la institució i un grup de diputades i treballadores van posar en marxa un blog –#shareyourstory– per formular denúncies. a espanya l’efervescència del moviment va coincidir amb el judici als cinc membres de la manada per la violació en grup d’una jove als santfermins del 2016. el qüestionament de la víctima, el seguiment que se li va fer a càrrec d’un detectiu i, finalment una sentència que no reconeixia els fets com a violació va llançar als carrers desenes de milers de dones sota el crit indignat de #noesno.


el #metoo va esdevenir un incendi global que encara crema i ha consagrat el feminisme com a moviment transformador i de resistència davant les forces retrògrades que van guanyant espai al món. quan va esclatar el cas weinstein, moltes dones van confessar el seu penediment per no haver parlat abans. amb el #metoo, el mur de silenci es va esquerdar per sempre i les dones ja no callaran més. perquè els motius que van donar volada al moviment segueixen estant en peu.


[/fusion\_text][/fusion\_builder\_column][/fusion\_builder\_row][/fusion\_builder\_container]
8ddc8f96a71a3fef4e853c0ae0ee76dd
50 anys de la universitat autònoma de barcelona
politicaprosa.com
2020.10
[fusion\_builder\_container hundred\_percent="no" hundred\_percent\_height="no" hundred\_percent\_height\_scroll="no" hundred\_percent\_height\_center\_content="yes" equal\_height\_columns="no" menu\_anchor="" hide\_on\_mobile="small-visibility,medium-visibility,large-visibility" status="published" publish\_date="" class="" id="" background\_color="" background\_image="" background\_position="center center" background\_repeat="no-repeat" fade="no" background\_parallax="none" enable\_mobile="no" parallax\_speed="0.3" video\_mp4="" video\_webm="" video\_ogv="" video\_url="" video\_aspect\_ratio="16:9" video\_loop="yes" video\_mute="yes" video\_preview\_image="" border\_size="" border\_color="" border\_style="solid" margin\_top="" margin\_bottom="" padding\_top="" padding\_right="" padding\_bottom="" padding\_left=""][fusion\_builder\_row][fusion\_builder\_column type="1\_1" layout="3\_5" spacing="" center\_content="no" link="" target="\_self" min\_height="" hide\_on\_mobile="small-visibility,medium-visibility,large-visibility" class="" id="" background\_color="" background\_image="" background\_position="left top" background\_repeat="no-repeat" hover\_type="none" border\_size="0" border\_color="" border\_style="solid" border\_position="all" padding\_top="" padding\_right="" padding\_bottom="" padding\_left="" margin\_top="" margin\_bottom="" animation\_type="" animation\_direction="left" animation\_speed="0.3" animation\_offset="" last="no"][fusion\_text columns="" column\_min\_width="" column\_spacing="" rule\_style="default" rule\_size="" rule\_color="" hide\_on\_mobile="small-visibility,medium-visibility,large-visibility" class="" id=""]

[fusion\_dropcap boxed="no" boxed\_radius="" class="" id="" color="#383636"]e[/fusion\_dropcap]ra l’any del maig francès. els estudiants de la sorbona de parís sortien als carrers, plantaven cara al govern i exigien un canvi. aviat van seguir-los els de la universitat lliure de berlín i la london school of economics. i a espanya, tot i la repressió del règim franquista, l’ambient començava a escalfar-se.

[/fusion\_text][/fusion\_builder\_column][/fusion\_builder\_row][/fusion\_builder\_container][fusion\_builder\_container hundred\_percent="yes" hundred\_percent\_height="no" hundred\_percent\_height\_scroll="no" hundred\_percent\_height\_center\_content="yes" equal\_height\_columns="no" menu\_anchor="" hide\_on\_mobile="small-visibility,medium-visibility,large-visibility" status="published" publish\_date="" class="album-single" id="" background\_color="rgba(0,0,0,0)" background\_image="" background\_position="center center" background\_repeat="no-repeat" fade="no" background\_parallax="none" enable\_mobile="no" parallax\_speed="0.3" video\_mp4="" video\_webm="" video\_ogv="" video\_url="" video\_aspect\_ratio="16:9" video\_loop="yes" video\_mute="yes" video\_preview\_image="" border\_size="" border\_color="" border\_style="solid" margin\_top="30px" margin\_bottom="" padding\_top="0" padding\_right="0" padding\_bottom="0" padding\_left="0"][fusion\_builder\_row][fusion\_builder\_column type="1\_1" layout="1\_1" spacing="" center\_content="no" link="" target="\_self" min\_height="" hide\_on\_mobile="small-visibility,medium-visibility,large-visibility" class="" id="" background\_color="" background\_image="" background\_position="left top" undefined="" background\_repeat="no-repeat" hover\_type="none" border\_size="0" border\_color="" border\_style="solid" border\_position="all" padding\_top="0" padding\_right="0" padding\_bottom="0" padding\_left="0" margin\_top="0" margin\_bottom="" animation\_type="" animation\_direction="left" animation\_speed="0.3" animation\_offset="" last="no"][fusion\_images picture\_size="auto" hover\_type="none" autoplay="yes" columns="1" column\_spacing="0" scroll\_items="" show\_nav="yes" mouse\_scroll="no" border="no" lightbox="yes" hide\_on\_mobile="small-visibility,medium-visibility,large-visibility" class="" id=""][fusion\_image image="https://www.politicaprosa.com/wp-content/uploads/2019/02/pp\_1968-inauguració-del-curs-al-monestir-de-sant-cugat.jpg" image\_id="3497|full" link="" linktarget="\_self" alt="" /][fusion\_image image="https://www.politicaprosa.com/wp-content/uploads/2019/02/pp\_-1976-concert-de-lluís-llach-foto-robert-ramos-còpia.jpg" image\_id="3499|full" link="" linktarget="\_self" alt="" /][fusion\_image image="https://www.politicaprosa.com/wp-content/uploads/2019/02/pp\_-1985-concert-de-raimon-foto-de-larxiu-de-la-universitat.jpg" image\_id="3501|full" link="" linktarget="\_self" alt="" /][fusion\_image image="https://www.politicaprosa.com/wp-content/uploads/2019/02/bellaterra.jpg" image\_id="3503|full" link="" linktarget="\_self" alt="" /][fusion\_image image="https://www.politicaprosa.com/wp-content/uploads/2019/02/busus.jpg" image\_id="3505|full" link="" linktarget="\_self" alt="" /][fusion\_image image="https://www.politicaprosa.com/wp-content/uploads/2019/02/arxiu\_uab-0084490.jpg" image\_id="3487|full" link="" linktarget="\_self" alt="" /][fusion\_image image="https://www.politicaprosa.com/wp-content/uploads/2019/02/alfaro.jpg" image\_id="3509|full" link="" linktarget="\_self" alt="" /][fusion\_image image="https://www.politicaprosa.com/wp-content/uploads/2019/02/cessio.jpg" image\_id="3511|full" link="" linktarget="\_self" alt="" /][fusion\_image image="https://www.politicaprosa.com/wp-content/uploads/2019/02/josep.jpg" image\_id="3513|full" link="" linktarget="\_self" alt="" /][fusion\_image image="https://www.politicaprosa.com/wp-content/uploads/2019/02/maragall.jpg" image\_id="3515|full" link="" linktarget="\_self" alt="" /][/fusion\_images][/fusion\_builder\_column][/fusion\_builder\_row][/fusion\_builder\_container]
a9891ad70f709a1b82aaa4e1ab697ae2
fotografies que obren els ulls
politicaprosa.com
2020.10
[fusion\_builder\_container hundred\_percent="yes" hundred\_percent\_height="no" hundred\_percent\_height\_scroll="no" hundred\_percent\_height\_center\_content="yes" equal\_height\_columns="no" menu\_anchor="" hide\_on\_mobile="small-visibility,medium-visibility,large-visibility" status="published" publish\_date="" class="album-single" id="" background\_color="rgba(0,0,0,0)" background\_image="" background\_position="center center" background\_repeat="no-repeat" fade="no" background\_parallax="none" enable\_mobile="no" parallax\_speed="0.3" video\_mp4="" video\_webm="" video\_ogv="" video\_url="" video\_aspect\_ratio="16:9" video\_loop="yes" video\_mute="yes" video\_preview\_image="" border\_size="" border\_color="" border\_style="solid" margin\_top="30px" margin\_bottom="" padding\_top="0" padding\_right="0" padding\_bottom="0" padding\_left="0"][fusion\_builder\_row][fusion\_builder\_column type="1\_1" layout="1\_1" spacing="" center\_content="no" link="" target="\_self" min\_height="" hide\_on\_mobile="small-visibility,medium-visibility,large-visibility" class="" id="" background\_color="" background\_image="" background\_position="left top" undefined="" background\_repeat="no-repeat" hover\_type="none" border\_size="0" border\_color="" border\_style="solid" border\_position="all" padding\_top="0" padding\_right="0" padding\_bottom="0" padding\_left="0" margin\_top="0" margin\_bottom="" animation\_type="" animation\_direction="left" animation\_speed="0.3" animation\_offset="" last="no"][fusion\_images picture\_size="auto" hover\_type="none" autoplay="yes" columns="1" column\_spacing="0" scroll\_items="" show\_nav="yes" mouse\_scroll="no" border="no" lightbox="yes" hide\_on\_mobile="small-visibility,medium-visibility,large-visibility" class="" id=""][fusion\_image image="https://www.politicaprosa.com/wp-content/uploads/2019/01/pp\_-1-kadi-es-recaragola-de-dolor-després-que-se-li-hagi-practicat-lablació-del-clítoris-mali-1997-kim-manresa.jpg" image\_id="2884|full" link="" linktarget="\_self" alt="" /][fusion\_image image="https://www.politicaprosa.com/wp-content/uploads/2019/01/pp\_-2-dol-per-la-mort-dun-milicià-a-kosovo-el-1998-enric-martí.jpg" image\_id="2886|full" link="" linktarget="\_self" alt="" /][fusion\_image image="https://www.politicaprosa.com/wp-content/uploads/2019/01/pp\_-3-busha-shari-atacada-amb-àcid-pel-seu-marit-paquistan-2008-emilio-morenatti.jpg" image\_id="2888|full" link="" linktarget="\_self" alt="" /][fusion\_image image="https://www.politicaprosa.com/wp-content/uploads/2019/01/pp\_-4-immigrant-subsaharià-que-viu-a-una-fàbrica-abandonada-barcelona-2007-mingo-venero.jpg" image\_id="2890|full" link="" linktarget="\_self" alt="" /][fusion\_image image="https://www.politicaprosa.com/wp-content/uploads/2019/01/pp\_-5-un-ferit-pels-franctiradors-és-consolat-per-una-dona-yemen-2011-premi-world-press-photo-samuel-aranda.jpg" image\_id="2892|full" link="" linktarget="\_self" alt="" /][fusion\_image image="https://www.politicaprosa.com/wp-content/uploads/2019/01/pp\_-6-exhumació-de-víctimes-de-la-guerra-civil-burgos-2004-clemente-bernad.jpg" image\_id="2894|full" link="" linktarget="\_self" alt="" /][fusion\_image image="https://www.politicaprosa.com/wp-content/uploads/2019/01/pp\_-7-una-dona-i-el-seu-fill-rescatats-del-segrest-de-boko-haram-nigèria-2015-judith-prat.jpg" image\_id="2896|full" link="" linktarget="\_self" alt="" /][fusion\_image image="https://www.politicaprosa.com/wp-content/uploads/2019/01/pp\_-8-la-mare-duna-nena-morta-pel-còlera-després-del-terratrèmol-haití-2010-andrés-martínez-casares.jpg" image\_id="2898|full" link="" linktarget="\_self" alt="" /][/fusion\_images][/fusion\_builder\_column][/fusion\_builder\_row][/fusion\_builder\_container][fusion\_builder\_container hundred\_percent="no" hundred\_percent\_height="no" hundred\_percent\_height\_scroll="no" hundred\_percent\_height\_center\_content="yes" equal\_height\_columns="no" menu\_anchor="" hide\_on\_mobile="small-visibility,medium-visibility,large-visibility" status="published" publish\_date="" class="" id="" background\_color="" background\_image="" background\_position="center center" background\_repeat="no-repeat" fade="no" background\_parallax="none" enable\_mobile="no" parallax\_speed="0.3" video\_mp4="" video\_webm="" video\_ogv="" video\_url="" video\_aspect\_ratio="16:9" video\_loop="yes" video\_mute="yes" video\_preview\_image="" border\_size="" border\_color="" border\_style="solid" margin\_top="" margin\_bottom="" padding\_top="" padding\_right="" padding\_bottom="" padding\_left=""][fusion\_builder\_row][fusion\_builder\_column type="1\_1" layout="3\_5" spacing="" center\_content="no" link="" target="\_self" min\_height="" hide\_on\_mobile="small-visibility,medium-visibility,large-visibility" class="" id="" background\_color="" background\_image="" background\_position="left top" background\_repeat="no-repeat" hover\_type="none" border\_size="0" border\_color="" border\_style="solid" border\_position="all" padding\_top="" padding\_right="" padding\_bottom="" padding\_left="" margin\_top="" margin\_bottom="" animation\_type="" animation\_direction="left" animation\_speed="0.3" animation\_offset="" last="no"][fusion\_text columns="" column\_min\_width="" column\_spacing="" rule\_style="default" rule\_size="" rule\_color="" hide\_on\_mobile="small-visibility,medium-visibility,large-visibility" class="" id=""]

[fusion\_dropcap boxed="no" boxed\_radius="" class="" id="" color="#383636"]l[/fusion\_dropcap]es proves són escrutades amb ulls sovint contaminats i interessats, fins a trobar-hi detalls inconnexos, defectes, buits. una de les evidències més concloents per assegurar que quelcom ha passat és l’existència de documents gràfics, fotos, vídeos. fins i tot, existint aquests elements, que normalment serveixen a jutges, analistes i historiadors per donar veracitat a un fet, segueixen sortint opinions que ho neguen. però en aquests casos ho tenen molt més difícil.l’home va trepitjar la lluna? el 21 de juliol de 1969 neil armstrong va posar el peu sobre la superfície del satèl·lit, concretament a la zona anomenada mar de la tranquil·litat. la nasa era plenament conscient que davant un fet tan rellevant necessitaria les imatges per demostrar-ho i va fer públiques diverses fotografies i vídeos. en plena guerra freda els eua i la rússia soviètica buscaven l’hegemonia mundial en el terreny de la ciència amb una boja carrera espacial. els russos no van qüestionar l’arribada a la lluna, però per a altres persones, sense coneixements científics, tot era fals. si fins i tot amb aquestes evidències encara va haver-hi incrèduls ¿què en pensaria actualment la humanitat de la fita de l’apol·lo 11 si no se n’haguessin emès imatges?

en altres casos, la fotografia ha confirmat el que ja es deia, s’intuïa o s’especulava. en aquesta línia, la famosa foto de nick ut on es veu una nena despullada amb el cos cremat corrent per una carretera va donar la raó als que criticaven la guerra del vietnam per ser un error i una barbaritat. la utilització del napalm contra la població civil, un combustible incendiari i gelatinitzat que un cop encès és pràcticament impossible d’apagar, era una de les atrocitats més criticades. encara que la societat nord-americana ja estava dividida respecte a la guerra, l’aparició d’aquesta imatge juntament amb la d’un general del vietnam del sud disparant al cap d’un presoner del vietcong, va fer que la pressió sobre els mandataris de washington creixés de forma notòria. els eua van acabar retirant-se del país asiàtic i uns anys després les bombes de napalm van ser prohibides. nick hu va guanyar el premi pulitzer per una fotografia que associated press va estar a punt de no difondre argumentant que la nena anava nua.

el 2015, estàvem cansats de veure com refugiats sirians que fugien de la guerra, morien ofegats al mediterrani. els vaixells de les ong ho denunciaven en directe. un dia va arribar a les pantalles dels editors gràfics dels diaris la foto d’una platja de turquia on el cos d’un nen, petit, ben vestit, amb cara angelical i els ulls tancats com si dormís restava inert. l’aylan havia mort ofegat en el naufragi de la barca en què viatjava amb els seus pares. la majoria de diaris del món van coincidir a publicar aquesta imatge a les seves portades. va ser un cop de puny a l’estómac dels que miraven aquest drama de reüll, dels que es tiraven les mans al cap però no feien res, dels pusil·lànimes, dels acomodats, dels polítics europeus. es va fer una cimera especial de la ue dedicada a aquest tema. es van prendre mesures com les d’ampliar les quotes de refugiats dels estats europeus. semblava que la imatge havia remogut consciències, que les coses estaven canviant. anys després, els països no compleixen les quotes, el populista nou govern italià ni tan sols deixa que els vaixells amb refugiats atraquin als seus ports i a l’estret no paren d’arribar barques plenes  d’ulls espantats i desesperats que fugen de la fam i de les guerres. la imatge ajuda. sí, és veritat però no ho arregla tot.aquestes fotografies que creen consciència és la proposta que ofereix el palau robert fins al 10 de febrer. És el treball de 40 fotoperiodistes espanyols amb reconegut prestigi internacional que recorren el món documentant conflictes, injustícies, desastres i ignomínies.
emilio morenatti va deixar una feina estable a la delegació de l’agència efe a andalusia per ser reporter de guerra. a l’afganistan una bomba li va amputar un peu. les seves fotos han estat guardonades en diverses ocasions. ara és el cap d’associated press per a espanya i portugal.


samuel aranda, cansat del congrés dels diputats i del senat va marxar a fer reportatges a zones de conflicte. una de les seves primeres feines pel new york times va ser guardonada amb el world press photo. la imatge d’una dona iemenita vestida totalment de negre consolant a un ferit va ser comparada amb la pietat de miquel Àngel.


enric martí va marxar de barcelona per anar a cobrir les guerres dels balcans. guanyador d’un world press photo, tres fotopress i un ortega y gasset, ara és el cap d’associated press a sud i centreamèrica.


ricard garcia vilanova és l’únic fotoperiodista que ha estat a síria des del començament del conflicte. després d’estar segrestat durant sis mesos per estat islàmic deia: «per a mi ha estat un accident laboral. És la meva feina. no ens obliga ningú a anar-hi. hi anem perquè volem». pocs mesos després del segrest agafava les càmeres i se’n tornava a síria.


judith prats, amb dos reportatges de risc i compromís, s’ha guanyat el lloc en aquesta exposició. les seves feines sobre les mines de coltán al congo i sobre les dones segrestades per boko haram a nigèria són el testimoni de les penúries de molts pobles africans.


aquests cinc fotògrafs i trenta-cinc més conformen aquesta aclaparadora exposició de la qual el títol, «creadors de consciència», està plenament justificat.si a cada racó del planeta on hi ha un conflicte amagat, desconegut o silenciat, hi hagués un periodista que ho evidenciés amb les seves fotos, aquesta imaginària conversa, però de ben segur repetida en multitud d’ocasions al llarg de la història, no es tornaria a produir mai més. «hi havia fotògrafs, periodistes? hi ha imatges?». «no, no hi havia ningú, no hi ha fotos». «doncs nega-ho tot. tu no saps res. això no ha passat mai».


[/fusion\_text][/fusion\_builder\_column][/fusion\_builder\_row][/fusion\_builder\_container]
197c1066cc0e3c715487f495ad631072
Àlbum primera guerra mundial
politicaprosa.com
2020.10
[fusion\_builder\_container hundred\_percent="yes" hundred\_percent\_height="no" hundred\_percent\_height\_scroll="no" hundred\_percent\_height\_center\_content="yes" equal\_height\_columns="no" menu\_anchor="" hide\_on\_mobile="small-visibility,medium-visibility,large-visibility" status="published" publish\_date="" class="album-single" id="" background\_color="rgba(0,0,0,0)" background\_image="" background\_position="center center" background\_repeat="no-repeat" fade="no" background\_parallax="none" enable\_mobile="no" parallax\_speed="0.3" video\_mp4="" video\_webm="" video\_ogv="" video\_url="" video\_aspect\_ratio="16:9" video\_loop="yes" video\_mute="yes" video\_preview\_image="" border\_size="" border\_color="" border\_style="solid" margin\_top="30px" margin\_bottom="" padding\_top="0" padding\_right="0" padding\_bottom="0" padding\_left="0"][fusion\_builder\_row][fusion\_builder\_column type="1\_1" layout="1\_1" spacing="" center\_content="no" link="" target="\_self" min\_height="" hide\_on\_mobile="small-visibility,medium-visibility,large-visibility" class="" id="" background\_color="" background\_image="" background\_position="left top" undefined="" background\_repeat="no-repeat" hover\_type="none" border\_size="0" border\_color="" border\_style="solid" border\_position="all" padding\_top="0" padding\_right="0" padding\_bottom="0" padding\_left="0" margin\_top="0" margin\_bottom="" animation\_type="" animation\_direction="left" animation\_speed="0.3" animation\_offset="" last="no"][fusion\_images picture\_size="auto" hover\_type="none" autoplay="no" columns="1" column\_spacing="0" scroll\_items="" show\_nav="yes" mouse\_scroll="no" border="no" lightbox="yes" hide\_on\_mobile="small-visibility,medium-visibility,large-visibility" class="" id=""][fusion\_image image="https://www.politicaprosa.com/wp-content/uploads/2018/10/pp\_primera-guerra-mundial-foto-2-1200x975.jpg" image\_id="" link="" linktarget="\_self" alt="" /][fusion\_image image="https://www.politicaprosa.com/wp-content/uploads/2018/10/pp\_primera-guerra-mundial-foto-3-1200x872.jpg" image\_id="" link="" linktarget="\_self" alt="" /][fusion\_image image="https://www.politicaprosa.com/wp-content/uploads/2018/10/pp\_primera-guerra-mundial-foto-4-1200x934.jpg" image\_id="" link="" linktarget="\_self" alt="" /][fusion\_image image="https://www.politicaprosa.com/wp-content/uploads/2018/10/pp\_primera-guerra-mundial-foto-5-1200x781.jpg" image\_id="" link="" linktarget="\_self" alt="" /][fusion\_image image="https://www.politicaprosa.com/wp-content/uploads/2018/10/pp\_primera-guerra-mundial-foto-6-1200x814.jpg" image\_id="" link="" linktarget="\_self" alt="" /][fusion\_image image="https://www.politicaprosa.com/wp-content/uploads/2018/10/pp\_primera-guerra-mundial-foto-9-1200x737.jpg" image\_id="" link="" linktarget="\_self" alt="" /][fusion\_image image="https://www.politicaprosa.com/wp-content/uploads/2018/10/pp\_primera-guerra-mundial-foto8-1200x927.jpg" image\_id="" link="" linktarget="\_self" alt="" /][/fusion\_images][/fusion\_builder\_column][/fusion\_builder\_row][/fusion\_builder\_container][fusion\_builder\_container hundred\_percent="no" hundred\_percent\_height="no" hundred\_percent\_height\_scroll="no" hundred\_percent\_height\_center\_content="yes" equal\_height\_columns="no" menu\_anchor="" hide\_on\_mobile="small-visibility,medium-visibility,large-visibility" status="published" publish\_date="" class="" id="" background\_color="" background\_image="" background\_position="center center" background\_repeat="no-repeat" fade="no" background\_parallax="none" enable\_mobile="no" parallax\_speed="0.3" video\_mp4="" video\_webm="" video\_ogv="" video\_url="" video\_aspect\_ratio="16:9" video\_loop="yes" video\_mute="yes" video\_preview\_image="" border\_size="" border\_color="" border\_style="solid" margin\_top="" margin\_bottom="" padding\_top="" padding\_right="" padding\_bottom="" padding\_left=""][fusion\_builder\_row][fusion\_builder\_column type="1\_1" layout="3\_5" spacing="" center\_content="no" link="" target="\_self" min\_height="" hide\_on\_mobile="small-visibility,medium-visibility,large-visibility" class="" id="" background\_color="" background\_image="" background\_position="left top" background\_repeat="no-repeat" hover\_type="none" border\_size="0" border\_color="" border\_style="solid" border\_position="all" padding\_top="" padding\_right="" padding\_bottom="" padding\_left="" margin\_top="" margin\_bottom="" animation\_type="" animation\_direction="left" animation\_speed="0.3" animation\_offset="" last="no"][fusion\_text columns="" column\_min\_width="" column\_spacing="" rule\_style="default" rule\_size="" rule\_color="" hide\_on\_mobile="small-visibility,medium-visibility,large-visibility" class="" id=""]

aquest 11 de novembre farà cent anys del final de la primera guerra mundial. És una data que es coneix en el món de la *commonwealth* com a *remembrance day* una expressió que condensa bé l’enorme cabal de tristesa que el conflicte evoca i la voluntat de mantenir-ne viu el record.

potser aquest reflex de tristesa i de dol expliqui la interpretació tan estesa de la primera guerra mundial com la guerra equivocada, la conseqüència d’una insòlita cadena d’errors. la referència als somnàmbuls (els *sleepwalkers*) que ha fet fortuna amb el llibre de christopher clark és una bona pista. però n’hi ha alguns altres que també són útils per entendre el que va passar.

un que ja és clàssic és *the guns of august* de barbara tuchman, un assaig que estava llegint kennedy quan va esclatar la crisi dels míssils de cuba, el 1962. o el molt més recent de margaret macmillan amb un títol particularment suggestiu: *the war that ended peace*, és a dir la interrupció d’una pau que es donava per assegurada.

la comparació d’agost de 1914 i la crisi dels míssils de 1962 s’estudia a les facultats de ciència política de les universitats americanes per analitzar hipòtesis sobre el resultat diferent de l’escalada de tensions que es va produir en els dos casos. a *essence of decision*, de graham t. allison, es recull entre d’altres la interpretació de l’historiador a.j. p. taylor segons la qual l’esclat de la guerra es va derivar dels horaris dels trens a europa central i els balcans, una atractiva simplificació de la cadena d’esdeveniments que van comportar les decisions successives dels estats majors en l’aplicació dels seus plans de contingència.

però si parlem del final de la primera guerra mundial és rellevant destacar que no va ser la conseqüència d’una rendició o d’una derrota inapel·lable. es va formalitzar en un armistici que traduïa l’enorme cansament dels països involucrats en la contesa.

aquest element d’ambigüitat – i de provisionalitat - propi de l’armistici va posar en marxa novament els somnàmbuls d’un i altre costat que haurien de conduir el món cap a una nova guerra. només vint-i-un anys més tard.
És significatiu que les imatges que recullen el final de la primera guerra mundial no tinguin gaire a veure amb l’esclat d’alegria i optimisme que es va produir en acabar la segona.
-------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------


les grans desgràcies bèl·liques de la primera guerra mundial han quedat registrades com a fracassos immensos dels líders europeus tant en el terreny polític, com el militar o el moral. el bloqueig d’uns exèrcits descomunals en un front immens va posar de relleu no solament un equilibri en la capacitat de destruir sinó també la incompetència, i segurament el desequilibri psíquic, de militars com el general britànic douglas haig aparentment insensible a la inimaginable massacre de les seves forces al front occidental.

algun altre episodi catastròfic per als aliats ha quedat fixat a la memòria col·lectiva como seria el cas de la campanya de galipoli que va tenir uns efectes devastadors en un cos expedicionari format en bona part per soldats australians i neozelandesos. el desastre va marcar per molts anys la trajectòria política de winston churchill, l’impulsor d’una iniciativa estratègica que podia tenir sentit però que en el seu desenvolupament va patir una combinació d’infortuni, d’arrogància i d’imperícia tècnica.

frança, per la seva banda, va viure en els primers compassos de la guerra una situació que combinava una certa frivolitat en el capteniment del seu exèrcit amb l’experiència trituradora i fins a cert punt redemptora de verdun.

És aquest sentiment de carnisseria gratuïta i descontrolada que s’associa a la primera guerra mundial el que ha alimentat la voluntat de record i de ritualització d’un dol permanent.

l’evocació d’una generació perduda, dels joves oficials poetes que van descriure la matança als camps de flandes i dels centenars de milers de treballadors que formaven el gruix de les forces expedicionàries britàniques explica fenòmens tan excepcionals com el record que es renova cada dia de l’any des de 1928 a la porta de menin, a ypres, l’escenari d’una de les batalles més cruentes de la guerra en la que van morir 200.000 soldats de la commonwealth.
les grans desgràcies bèl·liques de la primera guerra mundial han quedat registrades com a fracassos immensos dels líders europeus tant en el terreny polític, com el militar o el moral.
----------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------


la postguerra que va seguir a l’armistici de 1918 va ser igualment una concatenació d’errors, fonamentalment polítics, que van plantar les bases per a la següent confrontació. la dimensió enorme i impagable de les reparacions imposades a alemanya però també la intransigència de la banca nord-americana en la recuperació dels préstecs a les nacions aliades, el ràpid retorn dels estats units a l’aïllament després que wilson hagués imposat a europa un procés d’autodeterminacions que naturalment va acabar a mitges i va deixar el mapa del continent fet a pedaços són factors que van preparar la nova confrontació.

només keynes va advertir amb claredat sobre els perills que l’acord de pau i sobretot les reparacions imposades a alemanya implicaven per a la recuperació econòmica i conseqüentment per a l’estabilitat política dels països occidentals.

És significatiu que les imatges que recullen el final de la primera guerra mundial no tinguin gaire a veure amb l’esclat d’alegria i optimisme que es va produir en acabar la segona.

És evident que trenta anys més tard es disposava de molt millors recursos de reproducció gràfica per fixar les reaccions de la gent però també es podria apuntar que la mirada més optimista i alegre de 1945 reflecteix un sentiment generalitzat que no havia estat una guerra equivocada sinó una guerra que s’havia de combatre, la guerra que per als aliats occidentals va ser «la guerra justa dels nostres pares».

[/fusion\_text][fusion\_separator style\_type="single solid" hide\_on\_mobile="small-visibility,medium-visibility,large-visibility" class="" id="" sep\_color="#000000" top\_margin="20" bottom\_margin="20" border\_size="" icon="" icon\_circle="" icon\_circle\_color="" width="" alignment="center" /][fusion\_text columns="" column\_min\_width="" column\_spacing="" rule\_style="default" rule\_size="" rule\_color="" hide\_on\_mobile="small-visibility,medium-visibility,large-visibility" class="" id=""]

[caption id="attachment\_2081" align="aligncenter" width="800"]![](https://www.politicaprosa.com/wp-content/uploads/2018/10/pp_primera-guerra-mundial-foto-9-800x491.jpg) frança, 1916. soldat tocant el piano enmig de les runes a un poble del somme. © photo 12. uig. getty images.[/caption]
**«saint-saëns contra wagner. quina ximpleria!»**


rosa massagué


la música i els músics també van anar a la guerra. van ser armes degudament manipulades per la histèria ultranacionalista bèl·lica d’uns i altres. a frança, rússia i anglaterra el ressentiment per l’hegemonia teutònica en el repertori clàssic es transformà en odi, escriu el crític alex ross. el sectarisme de la premsa gala dimonitzava la cultura germànica enaltint camille saint-saëns per ensorrar richard wagner.

a alemanya el menyspreu per la música francesa feia que arnold schönberg, el pare del dodecafonisme, declarés la guerra a maurice ravel i a la resta de compositors d’aquell país enemic als que titllava de ‘kitsch’ tot comparant el conflicte bèl·lic amb la seva pròpia guerra musical contra els valors burgesos que aquells autors representaven.

a molts músics d’una banda i altra els va faltar temps per enrolar-se quan el conflicte va esclatar l’agost del 1914. el mateix schönberg, que tenia 42 anys, ho va fer. i ravel era un músic consagrat quan es va apuntar com xofer al front de verdun. també van anar a la guerra els compositors carl orff, paul hindemith, hanns eisler, anton webern, alban berg, jacques ibert, albert roussel, ralph vaughan williams, ivor gurney, els violinistes fritz kreisler i lucien durosoir, el violoncel·lista maurice maréchal, el pianista paul wittgenstein, o el director fritz busch entre molts altres.
a molts músics d’una banda i altra els va faltar temps per enrolar-se quan el conflicte va esclatar l’agost del 1914. el mateix schönberg, que tenia 42 anys, ho va fer.
------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------


alguns músics que eren grans promeses van perdre la vida al front com l’anglès george butterworth, mort al 31 anys, o l’alemany rudi stephan quan en tenia 28. d’altres també van morir sense ser combatents com és el cas d’enric granados quan un torpede alemany va enfonsar el vaixell en què viatjava el 1916 de retorn d’un viatge triomfal als estats units.

l’entusiasme inicial d’aquells músics aviat es va començar a diluir davant la barbàrie del camp de batalla. alguns, sempre des de la tonalitat, es van refugiar en la nostàlgia per una vida i uns paisatges amables en contraposició a un front en el que regnava «la mort cega i sorda» que «no entén res», com deia la cançó de gurney *by a bierside*.
un hindemith de 22 anys escrivia: «sang, cossos plens de forats, cervells, caps de cavall arrancats, ossos trinxats».
---------------------------------------------------------------------------------------------------------------------


d’altres van sentir la necessitat de retre homenatge als amics caiguts com va fer ravel a *le tombeau de couperin,* la suite per piano composta entre el 1914 i el 1919, en la que el compositor dedicava cada un dels seus sis moviments a sis amics morts a la guerra. i quan algú li criticà que hi havia massa alegria en aquella música la seva resposta va ser: «els morts ja són prou tristos en el seu silenci etern».

els que van sobreviure a la guerra van arrossegar els seus efectes de per vida. desmobilitzat el febrer del 1919, durosoir no tornarà a tocar el violí dedicant-se a la composició lluny de modes i corrents. gurney, ferit i gasejat, va passar 15 anys en sanatoris per a malalties mentals i va morir als 47. vaughn willams, a qui el soroll eixordador dels canons li havia perjudicat la oïda i acabaria sord, va compondre la *simfonia pastoral* (1922) com una elegia als morts i una meditació sobre la pau.

gustav holst, que no va ser admès com soldat en ser considerat no apte, va escriure entre el 1914 i el 1916 la seva obra més coneguda, *els planetes*, amb un primer moviment, *mart, el portador de la guerra,* com una transcripció del retrunyir del camp de batalla. i el 1919 compondria *oda a la mort* sobre la futilitat de la guerra.
els que van sobreviure a la guerra van arrossegar els seus efectes de per vida.
-------------------------------------------------------------------------------


el trencament amb les formes harmòniques clàssiques i del romanticisme s’havia produït en el món germànic abans de que esclatés el conflicte. schönberg ja havia experimentat amb l’atonalitat. el seu *pierrot lunaire*, per exemple, és del 1912. però la violència viscuda al front, l’experiència de la reraguarda i la derrota final d’alemanya i Àustria van accelerar el trencament amb el passat.

un hindemith de 22 anys escrivia: «sang, cossos plens de forats, cervells, caps de cavall arrancats, ossos trinxats», i aquest panorama de violència, aquest brogit de la guerra, està present per exemple a la seva *kammermusik n. 1*. berg, deixeble de schönberg, havia començat la seva òpera *wozzeck* abans del inici de la guerra, però l’experiència al front va accelerar la seva composició incloent-hi vivències personals per explicar l’estremidora historia del soldat deshumanitzat.

a l’octubre del 1914, camí del front, el violoncel·lista maréchal escrivia al seu carnet de notes: «saint-saëns contra wagner. quina ximpleria!» i augurava: «aquestes discòrdies passaran, feliçment», malgrat la cridòria dels malats de patriotisme. doncs sí, van passar, però a un preu insuportable.

[/fusion\_text][/fusion\_builder\_column][/fusion\_builder\_row][/fusion\_builder\_container]
2909100bddde9620153a55345d902daa
2020.10
politicaprosa.com
449156206dde11b9bb98df850e9a2691
una gran presó
politicaprosa.com
2020.10
ho explica carme riera (palma de mallorca, 1948) a la nota que tanca *dins el darrer blau*, una novel·la multipremiada, unànimament elogiada per la crítica i els lectors i reeditada ara a edicions 62, amb un postfaci de manuel forcano, per celebrar el 25è aniversari de la seva publicació: els fets històrics que s’hi narren van succeir a ciutat de mallorca entre el 1688 i el 1691, quan un grup de jueus conversos van embarcar-se rumb a liorna, a la toscana, amb l’objectiu d’escapar dels processos inquisitorials que se’ls podia obrir a conseqüència de les delacions d’un traïdor.


els fugitius, però, van haver de sofrir una doble mala sort: no van poder salpar perquè les condicions meteorològiques eren adverses i una ronda d’agutzils els van capturar per l’avalot que va ocasionar la parenta boja d’una de les famílies que havien de partir. els implicats en la fuga frustrada van ser empresonats a la casa negra, el palau de la inquisició, se’ls va confiscar els béns, i les causes obertes no es van tancar fins tres anys després, amb el resultat que trenta-set persones van ser condemnades a la foguera en quatre actes de fe.


a la mateixa nota l’autora explica que, a partir de la base històrica, manipula alguns aspectes cronològics per fer més compacta i intensa l’acció, que ha introduït la presència d’una sèrie de personatges creats per la seva imaginació, i que ha canviat «noms, cognoms i malnoms a posta per remarcar que el meu llibre no és d’història, sinó de ficció». i afegeix una observació cabdal per gaudir *dins el darrer blau* en tota la seva plenitud: «en els dominis de la història cap material no pot ser manipulable; en el de la novel·la, per molt històrica que sigui, mentre es mantingui la versemblança, la veritat de cohesió, tot és vàlid i es legitima, en conseqüència».


domina la reconstrucció històrica, els usos amorosos, costums civils, militars i eclesiàstics de la mallorca del segle xvii.
----------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------


És cert, doncs, que pot haver-hi qui s’enfronti a *dins el darrer blau* amb la voluntat d’assistir a una lliçó d’història, de documentar-se, per exemple, sobre la pompa, l’egoisme i la solemnitat de l’aristocràcia local; o d’il·lustrar-se sobre els mecanismes de la santa inquisició i la manera d’operar del poder eclesiàstic, cobdiciós i materialista; o conèixer fidedignament la persecució dels jueus mallorquins –no exempts dels set pecats capitals— que van decidir convertir-se al cristianisme i que, en seguir regentant les seves botigues i els seus negocis de sempre al mateix barri i amb els mateixos costums heretats, van cometre un error de càlcul colossal; o d’informar-se, en fi, sobre les relacions socialment pernicioses i tràgiques que es van anar covant entre els tres actors. 


els partidaris d’aquesta opció de lectura no en sortiran decebuts perquè carme riera domina amb mà poderosa la reconstrucció històrica, els usos amorosos i els costums civils, militars i eclesiàstics de la mallorca a finals del segle xvii: descriu amb fermesa precisa la vestimenta de la gent, el que es menjava, com es feien les compres i les vendes, la gestió dels negocis, quins eren els protocols que havia de seguir un virrei que viatgés a les corts de madrid, la vida quotidiana, el benestar de les classes poderoses i les revoltes de les menys afavorides.


a *dins el darrer blau* la història en majúscula i la història anònima es belluguen sense cessar, i el lector ingenu fins i tot pot creure que és veritat el que afirma manuel forcano en el postfaci, que està llegint «un monument de record i perdó a les víctimes innocents d’una discriminació històrica avui dia vergonyosa i injustificable, la que ha patit durant segles a l’illa el col·lectiu xueta».


 
**marqueses, matalassers i rabins**


però més enllà de trobar-se davant d’una novel·la sustentada per unes circumstàncies històriques inqüestionables, més enllà de voler buscar-hi un al·legat a posteriori contra la xenofòbia, *dins el darrer blau* també satisfarà el lector que li plagui centrar-se en assumptes més literaris. la trentena de personatges que la protagonitzen —¿o potser s’hauria de dir que el verdader protagonista és la ciutat de mallorca?— insinuen una multitud, una humanitat que lluita –sovint vanament— per tenir èxit en l’escala social on estan, per enriquir-se, per assolir alguna mena de felicitat, o, simplement, per sobreviure en el cor d’una ciutat que s’assembla molt a una gran presó que es mostra indiferent o cruel per a tothom. 


a *dins el darrer blau* hi ha mercaders, matalassers i sastres, marqueses i mestresses de bordell, jesuïtes i capitans corsaris, cònsols i rabins, i tots passen i se’n van i tornen com si habitessin en un immens calidoscopi que ofereix al lector la fermentació de la vida en un lloc i una època perfectament delimitada. carme riera se centra en la superfície del real —ha escrit una novel·la d’aventures químicament pura—, i el lector contempla l’escenari i els moviments dels personatges –de tant en tant, en coneix la intimitat dels seus pensaments, les fantasies, els somnis i les visions—, però el triomf de *dins el darrer blau* no prové tant pel testimoni que proporciona sobre el món de la realitat com, per exemple, pel vigor dels seus personatges, com ara la figura del patriarca dels criptojueus, una mena d’heroi tràgic, que porta els seus acòlits a la destrucció, i que se sent abandonat pel seu déu de la mateixa manera que se sap rebutjat pel dels cristians. o per la subtilesa de les anècdotes, especialment les que constitueixen el gruix de la primera part de la novel·la, una descripció magistral de la vida quotidiana al call, a l’església i a la cort on se sent la remor de la història que es va fent als carrers de la ciutat. o per la saviesa de la seva construcció, d’una enorme eficàcia en l’episodi de l’intent de fugida i el seu immediat fracàs. de totes maneres, cap d’aquests encerts seria possible si no fos perquè carme riera manté la finesa de la seva prosa ben allunyada de qualsevol vel·leïtat arcaïtzant.


l’obra es manté tan intensa i sumptuosa com el dia de l’any 1994 que va guanyar el premi josep pla.
---------------------------------------------------------------------------------------------------


novel·la històrica, novel·la d’aventures, de proeses i d’efectivismes episòdics construïts amb rigor i disciplina, *dins el darrer blau* és també una novel·la sobre la literatura mateixa. com passa en *el quijote*, a *dins el darrer blau* no són pocs els personatges que llegeixen, escriuen o intenten escriure –ja siguin cròniques locals, vides de sants o de pecadors—, o que confessen els mecanismes tècnics ocults rere els seus versos o la seva prosa, o que volen comportar-se d’acord amb les heroïcitats de les aventures que escolten al mariners, com si, desperts del somni de la ficció, pogués succeir «tot una altra vegada», o que estan disposats a invertir el seu temps escoltant les facècies que es narren i a debatre al voltant de la seva veracitat.


«aquell jardí tancat de parets no ocupà en somnis un espai determinat en una ciutat determinada fins que el capità harts no va acabar d’explicar la seva història», es pot llegir al començament de *dins el darrer blau*, quan un noi de bona fe espera que se li compleixin les expectatives que ha gosat somiar: és el mateix que pensa el lector d’avui quan carme riera acaba de narrar la seva història i comprova que, vint-i-cinc anys després, *dins el darrer blau* es manté tan intensa i sumptuosa com el dia de l’any 1994 que va guanyar el premi josep pla. 


 



---



[fusion\_table fusion\_table\_type="1" hide\_on\_mobile="small-visibility,medium-visibility,large-visibility" class="" id="" animation\_type="" animation\_direction="left" animation\_speed="0.3" animation\_offset=""]



|  |
| --- |
| carme riera. *dins el darrer blau*, barcelona: edicions 62, 2019 |



[/fusion\_table]


b0a4f9d5167de1759c6fcb170de6309d
la ficció generosa
politicaprosa.com
2020.10
en primer lloc va ser *el furgatori* (labreu, 2006), una mena de conte bucòlic o meravellós on josep pedrals (barcelona, 1979) reconstruïa els fragments d’un dietari, els apunts d’un projecte de novel·la i els poemes i les cançons, a la manera d’un costumari folklòric, que un amic seu, un tal quim porta, havia escrit i recollit durant les seves estades a bolló, un poble que sembla ancorat uns quants segles enrere, potser a l’època de *gargantua i pantagruel*, i on el que importa és la satisfacció de les necessitats físiques, de totes les menes de fam i de set, la vulgaritat sense complexos, una encomanadissa alegria de viure sense fre.


després va venir *el romanço d’anna tirant* (labreu, 2012), que s’obre en dues direccions arran de les queixes que josep pedrals rep de quim porta per la manera que ha tingut d’editar els seus textos: d’una banda, mentre recorren barcelona, i cada nom de carrer que trepitgen estableix el sentit de les reflexions que desgranen i se’ls converteix en un estímul per a l’especulació literària, discuteixen i comenten l’obra anterior; d’una altra, es llegeix el nou llibre de quim porta, el viatge iniciàtic d’anna tirant, una al·legoria escrita com si fos un romanç medieval, i que josep pedrals també ha de repassar i corregir.


a la trilogia ‘els diaris de bolló’ no se sap si el que es llegeix és una vida escrita o una ficció viscuda.
------------------------------------------------------------------------------------------------------------


finalment, el cicle es tanca amb *els límits del quim porta* (labreu, 2018): aquí l’autor d’*el furgatori* i d’*el romanço d’anna tirant* ja ha desaparegut sense deixar cap rastre –només queda l’obra–, i josep pedrals i tres amics més n’esdevenen els escoliastes. gràcies a l’augment immesurable de l’entusiasta intoxicació alcohòlica que no permeten que els abandoni, durant deu jornades cada vegada més al·lucinatòries i tràgiques –contrapuntejades amb uns poemes de caire barroc on triomfa la poesia de l’indefinit, del fugaç, de l’efímer que deixa entreveure l’etern a pesar d’esvair-se a l’instant–, dialoguen sense treva i amb un feliç vagabundejar sobre qualsevol matèria digne de ser discutida, que són totes, des dels misteris de la creació literària fins el procés de destil·lació del whisky: és la cloenda memorable de la trilogia *els diaris de bolló* que josep pedrals ha elaborat durant dotze anys, un experiment literari complexíssim i de múltiples cares –en té tantes, que endinsar-s’hi una sola vegada segurament deu ser com no haver-ho fet mai–, un camp d’exercicis i entreteniments –no se sap si el que es llegeix és una vida escrita o una ficció viscuda–, un gimnàs de l’enginy on les històries que es volen i no es volen contar es van demolint al llarg de les pàgines en un joc incessant d’escriptures –l’autèntic protagonista dels tres llibres és la literatura mateix– que es repliquen i es desdoblen fins el vertigen, la nàusea, el somni i la mort.


 
**la crida del joc**


en tots tres llibres hi ha aventures i intrigues, encara que no admetin el qualificatiu d’ortodoxes, hi ha malentesos i situacions jocosament absurdes i còmiques, i josep pedrals crea expectatives argumentals que el lector devora amb fruïció, com si estigués immers en la lectura d’un fulletó imaginat per un dement. però també és veritat que es tracta d’una trilogia que no és apte per als lectors que els agrada llegir com si veiessin un telefilm narrat amenament, realista, coherent i versemblant, sinó que busca un destinatari diferent: algú que no s’espanti amb el que kundera anomenava «la crida del joc», que li plagui, en comptes de seguir una història, topar amb un seguit d’episodis vagament interconnectats que no dibuixen caràcters ni fan avançar la trama, sinó que resulten un fi en si mateixos, a la manera de sterne al *tristam shandy* o diderot a *jacques i el seu amo*; algú que es diverteixi amb l’emoció de l’orgia verbal, amb la vida sexual de les paraules, amb la promiscuïtat sintàctica, amb erudicions babèliques sobre les ambigüitats semàntiques, a la manera de julián ríos i *larva*; algú, en definitiva, que no li sàpiga greu entrar en el món de les meravelles, en el territori de l’excés, de l’exageració i de l’imprevisible, a la manera de rabelais, que es deixi seduir i endur per «la ficció generosa» que josep pedrals esmenta en un dels poemes de l’últim volum. 


a ‘el romanç d’anna tirant’ reuneix els tres camins del pensament clàssic, l’estoïcisme, l’epicureisme i el cinisme.
--------------------------------------------------------------------------------------------------------------------


«lo que queda de un libro no son frases, ni citas, ni siquiera palabras, sino un gusto en la boca, una euforia particular, el trazo de un arco, el de una puerta mudéjar; a veces un malestar», deia severo sarduy: és el que passa amb josep pedrals, capaç de suscitar en el lector la peculiar «eufòria» que converteix cada pàgina en alguna cosa memorable, no només pel peculiar paladeig del llenguatge, de la seva matèria sonora, de la plasticitat del seu verb, no només per la mirada aguda, el sarcasme i la insolència, la riallada sorollosa i corrosiva que planegen per sobre de cada pàgina, sinó pel vast sistema de referències literàries, artístiques i filosòfiques –com si fos sense voler, a *el romanç d’anna tirant* reuneix els tres camins del pensament clàssic, l’estoïcisme, l’epicureisme i el cinisme– que hi congrega virtuosament.


 
**la partitura del text**


«sempre he tingut la poderosa motivació de l’ambició literària, i he estudiat de manera infatigable les paraules, les figures, els mitjans, els secrets gràcies als quals l’estil arriba als altres amb la potència intel·lectual o amb la força de l’esperit. ha estat la meva manera d’esdevenir persona», respon josep pedrals quan una de les amistats que l’acompanyen al llarg d’*els límits del quim porta* li retreu la seva falta de perspicàcia per construir una obra accessible i sense retòrica i lluny dels laberints de la seva intricada mitologia personal, de la seva subjectivitat. «escrivia per a mi», pensa quan és interpel·lat per a qui ho feia, però acaba dient «escric per a les paraules», potser perquè la missió de l’escriptor en la batalla contra la tenebra i la mort
–josep pedrals i els seus amics ja han arribat a l’infern sense sortida d’on no poden ni saben escapar– és retornar la brillantor a la paraula, una activitat que li procura la vehemència i el desassossec del místic.


l’escriptura de josep pedrals és un exercici intel·lectual riquíssim que no renuncia a concebre la literatura com una aventura hedònica, com una forma de plaer on hi conviuen harmoniosament –i insòlita– la profusió barroca i una mena de vacuïtat frívola que el du a ironitzar explícitament sobre l’abast de les seves contradiccions: «contemplant la fragmentació i descomposició del subjecte fruit de la postmodernitat, la meva pregunta és: / per què sento l’exigència de ser conseqüent amb jo mateix?», es llegeix a *el romanço d’anna tirant*.


o, potser, l’escriptura de josep pedrals seria un projecte literari que només s’esdevé en el lloc de la pàgina, una empresa que no és figurativa ni abstracta, com si fos la simulació d’un escenari que s’assemblaria força a una dinàmica instal·lació artística on no hi haguessin espais sagrats ni discursos intocables, on no hi hauria autor ni autoritat: *el romanço d’anna tirant* aprofita, reescriu i revitalitza *el furgatori*, de la mateixa manera que *els límits del quim porta* ho fa amb els anteriors, com si s’esborressin les diferències entre els textos originals i els comentaris i la trilogia d’*els diaris de bolló* fos el resultat d’una producció col·lectiva. no deu ser en va que josep pedrals, a les acaballes del tercer volum, faci aquesta advertència al lector:  «no oblidis, a partir d’ara, que la teva lectura és la bona. tu, ull de la providència, executes dins teu la partitura del text».


d21413e916e1b3a83b7e9e1c25875a5e
llampecs, reverberacions, abismes
politicaprosa.com
2020.10
se sap si una editorial és important i necessària quan instal·la en la memòria del lector una agenda paral·lela a la convencional, quan posa en el circuit de les llibreries una trama muda o invisible fins aleshores, quan diu al públic que escolti i miri bé perquè se li ofereix una proposta que va més enllà dels camins trillats.


solen ser també unes editorials que no ignoren que els llibres, al cap i a la fi, són uns objectes i que, per tant, cal cuidar la tipografia, el procés d’impressió, la tria d’un paper que «absorbeixi» la llum i que no transparenti, com si complissin al peu de la lletra el que deia jaume vallcorba en una conferència sobre la passió d’editar, que la presentació d’un llibre és una forma d’invitació, el color d’un suggeriment, que en el disseny no hi ha d’haver cap estridència, sinó que ha de cridar l’atenció pel seu silenci.


ara, gràcies a días contados, que publica en castellà i en català indiferentment perquè és barcelonina i, per tant, bilingüe, es poden llegir els diaris de paul léautaud o julien green, per exemple; o *thomas l’obscur* i *el llibre de l’hospitalitat*, de maurice blanchot i edmond jabès, respectivament, a l’editorial flâneur; o Édouard levé, perquè quid pro quo edicions, un segell nascut a l’ombra d’el gall editor, de pollença, dirigit pel poeta antoni xumet, comparteix amb les altres cases la voluntat de regalar al lector uns textos que no tendeixin a l’homogeneïtzació i que se situïn en un territori on les receptes literàries vagin més enllà de la simple diversió o el mer entreteniment: quid pro quo ha publicat gesualdo bufalino o madame de lafayette, stevenson i schwob, una novel·la delirant de bruce chatwin –*utz*–, *un temps per guardar silenci*, de patrick leigh fermor –una delícia de llibre on l’autor viatja al cor d’unes abadies i uns monestirs per descriure la soledat mo- nacal dels monjos–, les cartes que kafka va escriure a milena jansenská.


deia jaume vallcorba que en el disseny d’un llibre no hi ha d’haver cap estridència, sinó que ha de cridar l’atenció pel seu silenci.
-------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------


És possible, però, que el major impacte emocional i estètic que ofereix el seu catàleg provingui de la sequedat conceptual d’Édouard levé, que no exclou de cap de les maneres el llampec, la reverberació sobtada, l’obertura d’abismes, el descobriment de màscares, la transparència i alhora la tenebra del llenguatge.


com tots els escriptors que arriben a la literatura casualment, després de transitar per uns camins més propers a l’art que a les lletres –sobretot era pintor i fotògraf– Édouard levé (neuilly-sur-seine, 1965 - parís, 2007) dota els seus llibres d’un vigor exultant i intuïtiu, com si fos la primera pedra d’una nova tradició: llegint *autoretrat* i *suïcidi* –tots dos traduïts per marta marfany– es té la sensació que el que busca l’autor és desequilibrar el sentit de la realitat –potser perquè s’hi troba distanciat, com si l’estranyessin les coses que l’envolten–, canviar les peces de lloc com si cometés una broma molt seriosa i, sobretot, riure lacònicament quan observa la cara d’estupefacció de les seves víctimes, que són els lectors, és clar.


això no impedeix, però, que *autoretrat* – que no deixa de ser una anàlisi metòdica sobre el procés d’un estat depressiu– i *suïcidi* –que és la descripció implacable del suïcidi d’un amic seu de l’adolescència, escrit en segona persona, i lliurat a l’editor uns dies abans que el mateix autor es pengés– siguin uns llibres austers i amargs fins l’insuportable, on l’humor de l’absurd porta l’ombra de l’esglai, com si de cop i volta un oient s’adonés que la catàstrofe que escolta no és cap acudit, sinó un fet irrevocablement real, narrat per algú que no és un pessimista sinó un melancòlic visceral: com diu levé, la gent es pensa que ets feliç, però resulta que només ets graciós.


levé descarta des de l’inici qualsevol mena d’escabrositat, a pesar de descriure amb cruesa els efectes d’una crisi vital.
--------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------


a *autoretrat*, amb unes frases curtes i gairebé aliteràries, usant la primera persona d’una manera tan freda i analítica que no es fa difícil confondre-la amb la d’un narrador extern i omniscient, levé acumula un seguit de dades minúscules, de trivialitats, de records poc significatius i experiències generacionals comunes: escrites per separat, no serien res més que una provocació insubstancial, però sumades una rere l’altra –«quan era adolescent em pensava que *la vida manual d’ús* m’ajudaria a viure i que *suïcidi manual d’ús* m’ajudaria a morir. vaig passar-me tres anys i mig a l’estranger. prefereixo mirar a l’esquerra. un amic meu frueix traint. el final d’un viatge em deixa el mateix regust trist que el final d’una novel·la», i així segueix durant més de vuitanta pàgines– funcionen com un dels artefactes més fascinants i sofisticats que es puguin imaginar.


no és gratuït que a la primera frase es faci referència a georges perec, ja que deu ser indiscutible que *me’n recordo* sigui un dels textos que levé tenia present a l’hora d’emprendre l’escriptura d’aquest llibre sobre els esquelets de la memòria, un antídot perfecte contra el jo de les autoficcions: a *autoretrat* tots els materials se situen a la mateixa alçada, l’important i el trivial, el fet anecdòtic i el dolorós, l’urgent i el prescindible, com si a la vida no hi haguessin uns elements que fossin millors que altres, com si tot fos essencial o com si tot semblés un residu menor que es perd o es llença.


 
**bellesa i afectuositat**


un dels records que Édouard levé desgrana a *autoretrat* –i que passa del fulgor de la vida al desastre de la mort en una sola frase–, esdevé el centre del que es narra a *suïcidi*, la història del seu amic de l’adolescència, que surt al carrer acompanyat de la seva dona per anar a jugar a tennis i que, amb l’excusa que no ha agafat la raqueta, entra a la casa tot sol, baixa al soterrani, i es dispara un tret amb l’escopeta que havia deixat preparada. quan la dona hi entra, amb els nervis fa caure, i es tanca, el còmic obert per una pàgina doble que el suïcida havia preparat com a últim missatge.


contràriament al que es podria preveure, però, *suïcidi* descarta des de l’inici qualsevol mena d’escabrositat, a pesar de descriure amb cruesa els efectes d’una crisi vital, les conseqüències dels antidepressius, el vertigen i el buit de quan s’habita en la tristesa sense consol de la inèrcia del no res. i, en comptes de jutjar, amb un pulcre desordre narratiu, conscient de la impossibilitat d’explicar una experiència de tal magnitud i amb la feliç il·lusió d’intentar-ho, levé busca entendre les raons de l’acte amb unes frases rotundes i àgilment plenes de bellesa i afectuositat. «el teu suïcidi fa més intensa la vida dels que t’han sobreviscut», diu levé, que potser escrivint aquest llibre va trobar la forma més pudorosa d’acomiadar-se de tothom.


2adf5121fdde7c5874c1bb01b9bee8fb
en els estrats de la memòria
politicaprosa.com
2020.10
a les llibreries hi ha per triar de gust als prestatges dedicats a la narrativa catalana, sense escoles ni manifestos, sovint atenta als enigmes de la literatura, escrita per uns autors que no tenen res a veure amb l’ànsia de la comercialitat ni amb els mimetismes estèrils, segurament convençuts que no s’equivocava gens robert penn warren –l’artífex de *tots els homes del rei*, una novel·la immensa– quan afirmava que l’escriptura és «la impuresa que un ésser viu segrega per purificar-se».


es pot comprovar repassant com ha sigut aquesta temporada passada: mentre sergi pàmies (parís, 1960), a *l’art de portar gavardina* (quaderns crema), feia una incursió devastadora als abismes de la maduresa –s’entrava en un territori pertorbador, guiat pel desassossec, l’element emotiu, la rauxa melancòlica i la consciència de la soledat–, i permetia que la mescla explosiva de tendresa i gelor de la seva prosa, la despreocupació per les regles convencionals del conte com a gènere literari –com si els problemes tècnics cada vegada l’avorrissin més–, el plaer de narrar perquè sí, conduissin el lector cap a un viatge prodigiós per les múltiples cares de la tristesa, marta rojals (la palma d’ebre, 1975) construïa a *el cel no és per a tothom* (anagrama) un bon exemple de com amagar dades per excitar i prolongar l’atenció lectora, de quins mitjans són útils per esquivar la intel·ligència del lector i crear personatges versemblants i dibuixar situacions i accions que li copegin directament el cor i els instints: marta rojals tornava a demostrar la seva virtuositat i la seva oïda infalible a l’hora de reproduir el nivell col·loquial de la parla, no desdenyava recórrer al costumisme per atrapar la voluntat del lector, i, en el moment just, sabia incorporar interessos actuals –la corrupció urbanística, el conflicte de la maternitat, uns apunts bàsics sobre la dificultat de la dona per ser acceptada en igualtat de condicions en el món laboral–, i relacionava amb elegància els passos dels personatges al llarg de les quatre dècades –dels anys seixanta fins el 2007– que es narren a la novel·la.


sánchez piñol és un dels escriptors més capaços de crear llocs tan tenebrosos com les presons de piranesi.
----------------------------------------------------------------------------------------------------------


es el triomf de les peripècies quotidianes, de la mateixa manera que albert sánchez piñol (barcelona, 1965), a *fungus* (la campana), triomfa quan va a la recerca de l’aventura en un territori hostil on les lleis hi són absents, de les atrocitats, audàcies, esforços i perills que es deriven d’habitar en un món regit per la força del més fort i per l’imperi de la maldat: sánchez piñol és un dels escriptors més capaços de construir noves òrbites mentals i de crear uns llocs tan tenebrosos com les presons de piranesi, i aquí hi ha el desvari arquitectònic que es cava a la muntanya foradada sense cap raó pràctica, seguint les ordres demencials del protagonista, borratxo de poder: són passatges que potser no tenen un pes argumental decisiu –hi són perquè sí, per la seva bellesa intrínseca–, però segurament deuen ser les millors pàgines de *fungus*.


 
![](https://www.politicaprosa.com/wp-content/uploads/2019/10/llibres.jpg)
 

 
**el conflicte de les aparences**


una altra mena d’espectacle és el que es presencia a *un quartet* (tusquets), de jordi ibáñez fanés (barcelona, 1962), i al lector se li fa present amb una claredat diàfana que, rere l’abstracció i la bella opacitat de cada escena, ha estat assistint a un espectacle inaudit sobre la imaginació moral, sobre l’amistat i l’aprenentatge de l’amor i la compassió, sobre la voluntat expressiva i el conflicte de les aparences, que ha llegit la descripció impecable –freda i commovedora alhora– d’un temperament, sobre l’entusiasme i la quietud del pensament. que ha seguit a l’autor, en fi, mentre anava a la recerca d’un lloc ben definit des d’on relacionar-se «amb les coses importants», amb l’art, sobretot, que serveix «per distingir, per distingir-te, no pas dels altres, sinó de tu mateix», amb el coratge, la perseverança i la sinceritat –iris murdoch no queda gaire lluny– com a virtuts veritables per anar omplint satisfactòriament els dies que van passant.


valentí puig (ciutat de palma, 1949) és un virtuós de la seva pròpia singularitat, i *barcelona 2101* (proa) és una novel·la de ciència-ficció, o catastrofista, que no sedueix, sinó que avassalla, més meditativa i expressionista que narrativa, com si l’objectiu no fos dotar d’emoció els personatges, o persuadir el lector amb una intriga: l’argument es desdibuixa, com si tan sols fos una excusa per traçar la radiografia dels elements de la nova societat mundial, i l’arquitectura, o el procés del relat, és laberíntic, irreverentment digressiva, com si li passés el mateix que a l’escenari que s’inspecciona, la barcelona df, i fos «un videojoc sense desenllaç».


l’emoció es focalitza en el poder de la veu narradora, en l’energia aforística de múltiples frases, en els arravataments creacionistes, en una imaginació explosiva –entre la caricatura i el grotesc–, en els fastos d’una coreografia agressiva, amb focs d’artifici tenebrosos i esclats de maldats psicòtiques, que genera un malestar implacable gràcies a les repeticions i els excessos, en la passió, la fluïdesa i l’eloqüència d’una escriptura tan burlesca que converteix en comèdia inhumana –i impietosa– el desastre de la història i el fracàs de la política, talment com si fos una sàtira d’evelyn waugh reescrita per william gibson.


alba dalmau narra la intimitat d’unes vides rutinàries, la malícia i l’enveja que guien els moviments involuntaris dels insatisfets.
------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------


alba dalmau (cardedeu, 1987), en canvi, a *el camí dels esbarzers* (angle), narra el ritme adormit d’una aldea, com si ensenyés a mirar el que només ella veu, i sempre sorprèn, com se sorprenen el nen miop que redescobreix el món quan el pot veure a través d’unes ulleres, o la sogra i la nora que deixen enrere la indiferència que mútuament es manifesten gràcies al descobriment que totes dues són unes lectores constants: alba dalmau narra la intimitat d’unes vides rutinàries sotmeses al costum, i, com si tafanegés d’incògnit les seves habitacions, es fixa en les reticències, la malícia, els desitjos i l’enveja que gestionen els moviments involuntaris de la gent insatisfeta, unes tragèdies secretes que assoleixen la transcendència d’una èpica privada sense perdre mai de petja el quotidià ni caure en l’altisonància.


 
**la mort de xirinacs**


que és també, en fi, el que fa jordi lara (vic, 1968) a *sis nits d’agost* (edicions de 1984), que no és la biografia de xirinacs, i no és tampoc cap llibre ideològic o patriòtic, sinó un llibre que ve a demostrar que la literatura pot ser un mecanisme útil per indagar i plantejar preguntes de resposta tan difícil com, per exemple, quines poden ser les raons per les quals algú decideix deixar-se morir per inanició: mentre investiga les veritats i les mentides que van envoltar la mort de xirinacs, jordi lara s’enfronta als misteris de la descoberta del cadàver, però l’enigma que s’assetja no és de caire criminal, sinó un d’humà que es projecta en dues direccions.


d’una banda, el d’una persona absent, que ja no es pot veure ni conèixer, però que existeix en el record eufòric o en el dolor dels amics, i, de l’altra, el de l’investigador, el de jordi lara, que topa de seguida amb la realitat d’una llei no escrita quan algú se submergeix en la biografia dels altres, que ningú no surt indemne de l’examen d’una vida. al cap i a la fi, indagar sobre la mort de xirinacs és l’excusa que usa jordi lara per anar a la recerca d’ell mateix, i la necessitat de saber la veritat sobre les circumstàncies de la mort de xirinacs s’acaba convertint en una cosa diferent al projecte original: les preguntes sobre aquella mort porten l’autor a la necessitat de conèixer-se, a explicar-se la seva pròpia vida i la seva identitat i mirar d’entendre-les mentre ho està fent. la història, ja sigui la pròpia o l’aliena, no pot sobreviure sense el relat, sense uns relats que ens han animat la temporada i que potser tenen, tal vegada, la necessitat de deixar passar el present perquè els retrobem tots algun dia en els estrats de la memòria.


5f0c89d5d9620ff517eb9af117bbd5a2
amb reverència i convicció
politicaprosa.com
2020.10
de la mateixa manera que hi ha qui creu que la verdadera obligació d’un novel·lista és tractar d’inventar-se unes formes inèdites que atorguin una nova vida al gènere, també hi ha qui opta pel camí contrari, i, amb l’anhel de no perdre de vista el gran públic i no allunyar-se gaire de les preocupacions de la gent, arriba a la conclusió que cal emprendre un viatge de tornada cap el realisme decimonònic, escriure tal com ho feien els grans mestres de dos segles enrere, aclimatant a l’actualitat les seves lliçons remotes. «l’única manera d’avançar és retrocedir», deia jonathan franzen, conscient que a l’era de l’entreteniment i de l’imperi de la imatge els novel·listes tenien tots els números per perdre.


situat, a l’hora de la pràctica narrativa, a les antípodes de les propostes de franzen, alguna cosa semblant deia també david foster wallace: «els pròxims “rebels” literaris de debò dels estats units potser seran els que s’atreveixin a tractar els vells problemes i les emocions passades de moda de la vida americana amb reverència i convicció».


i és així, amb reverència i molta convicció –amb una enèrgica eloqüència lírica i còmica–, amb una capacitat enorme per abraçar, des d’una simplicitat meravellosa, un llarg ventall de temes i matisos morals i psicològics, que melcior comes (sa pobla, mallorca, 1980) escriu *sobre la terra impura* –premi núvol punt de llibre, premi crítica serra d’or, premi crexells–, una novel·la que desmenteix el tòpic sobre la vida efímera dels llibres als taulells de les llibreries –publicada el mes de setembre, la recepció del públic la manté tan nova com si acabés de distribuir-se–, i que representa un salt qualitatiu importantíssim dins la trajectòria del seu autor: *sobre la terra impura* és una novel·la que avança amb naturalitat cap el seu punt final, la veu narradora actua amb solvència, i es diria que una mà ferma dirigeix amb astúcia els múltiples fils del relat. i el lector, és clar, agraeix que melcior comes no menyspreï les estratègies decimonòniques, que disfruti traçant l’argument, que s’inventi personatges ben perfilats, que relacioni estratègicament les històries secundàries i que tingui en compte el pas del temps i els seus efectes.


la novel·la relata els avatars d’un escriptor que rep l’encàrrec d’escriure la biografia d’una actriu de teatre que acaba de morir.
-----------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------


*sobre la terra impura* comença sent el relat dels avatars que viu un escriptor en crisi quan rep l’encàrrec editorial d’escriure la biografia d’una actriu de teatre que acaba de morir deixant un grapat de dietaris íntims. aleshores el narrador recupera el contacte amb una família d’empresaris mallorquins que havia freqüentat de jove, i aleshores, també, el lector s’adona que, per una vegada, el que s’afirma a la contraportada del llibre –«un veritable festí literari»– coincideix força amb la realitat que es va coneixent amb golafreria pàgina rere pàgina. a *sobre la terra impura* melcior comes aconsegueix que cada nova situació aporti un nou valor al relat, el repertori melodramàtic va sempre més enllà del tòpic, i en cap moment es pot predir cap on es dirigiran els tombs argumentals que s’esperen amb una sana expectació.


 
**elaborada consciència narrativa**


potser hi haurà qui retregui a melcior comes que aquesta novel·la es pugui comparar amb alguna sèrie televisiva –hi ha els secrets d’una família mallorquina molt rica i amb poc escrúpols, hi ha un passat tèrbol, hi ha drogues, violacions i crims, hi ha una dosi elevada d’intriga i d’investigació, xafarderies, passions vulgars desenfrenades i descripcions d’atmosferes que són al mateix temps un catàleg de la mesquinesa i l’avarícia, l’avorriment i la fatiga de sentir-se sol.


però també hi ha una elaborada consciència narrativa, ordre formal, jocs amb el temps i els punts de vista, virtuosisme a l’hora d’amagar dades per excitar i prolongar l’atenció lectora, es descriuen situacions i accions amb versemblança i, quan cal, es copeja directament el cor i els instints del lector: *sobre la terra impura* és també una història d’amistat i d’amor, la història d’un fracàs i la història d’una redempció gràcies al poder de l’escriptura, i la davallada impassible a la fondària del dolor no impedeix que arreu hi bategui una exaltació ardorosa de la meravella de viure.


la novel·la com a «vida privada de les nacions», en la cèlebre definició balzaquiana, troba aquí un ressò peculiar, i *sobre la terra impura* es pot llegir també com una crònica apassionada de la realitat quotidiana d’una determinada classe social: llorenç villalonga, baltasar porcel o valentí puig han criat un deixeble d’alta categoria. i és que un dels triomfs de melcior comes és haver optat per una literatura que no parla del llenguatge, sinó de la vida, no dels sons de les paraules, sinó del seu significat, una literatura que representa, al cap i a la fi, la humanitat de la manera més significativa.


 
**els bons novel·listes**


sense que representi cap contradicció amb l’anterior afirmació, el lector de melcior comes també pot recordar el que observava i deia eça de queirós, que hi havia escriptors pels quals la sonoritat d’un adjectiu era més important que l’exactitud d’un sistema i que a vegades l’esforç per completar adequadament la cadència d’una frase comportava perspectives inesperades per a una idea. es difícil no caure en la xarxa persuasiva que para melcior comes tant pel que fa a l’estratègia argumental com a la delicadesa del ritme de la seva prosa: els bons novel·listes –i aquí melcior comes demostra ser-ho– són bons novel·listes no perquè ensenyin coses, o perquè bona part del que se sap del món sigui gràcies a ells, sinó perquè fan la vida més plaent, com passejar, beure, menjar bé, o estimar molt.


 
**tragèdia provinciana**


quan a *un bon partit*, la monumental novel·la de vikram seth publicada el 1993, la senyora rupa mehta diu a la seva filla «tu també et casaràs amb qui jo digui», desconeix que el que fa realment és segrestar l’atenció del lector. no hi ha cap heroi, no es pot qualificar mai d’excèntric el comportament dels personatges, els esdeveniments s’allunyen de l’extraordinari i l’única violència que hi apareix –els aldarulls polítics i religiosos a l’Índia dels anys 50– és descrita amb un to neutre i distant que defuig qualsevol morbositat. i el lector no pot deixar de sorprendre’s que un pretext tan nimi, saber amb quin dels tres candidats acabarà casant-se la protagonista, aconsegueixi que es consideri com una molèstia imperdonable qualsevol obligació que l’aparti de la lectura: e. m. forster ja deia que tots els lectors són com el marit de xahrazad, perquè sempre volen saber què passa a continuació.


la davallada impassible a la fondària del dolor no impedeix que arreu hi bategui una exaltació ardorosa de la meravella de viure.
---------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------


de la mateixa manera, és difícil que hi hagi algun lector que renunciï al plaer de saber com acaba els suspens psicològic, la mascarada, la tragèdia provinciana que traça melcior comes a *sobre la terra impura*, talment com si el col·loqués de nou en el centre d’una altra gran novel·la decimonònica. al cap i a la fi ja ho explicava molt bé un personatge d’una novel·la de jane austen: algú pregunta a la protagonista què està llegint, i la resposta que rep és perfectament vàlida per resumir el que és també *sobre la terra impura*: una novel·la, en la qual «el coneixement més complet de la naturalesa humana, el dibuix més aconseguit de les seves varietats i les efusions més vívides d’enginy i humor són ofertes al món amb el llenguatge més ben escollit».


 



[fusion\_table fusion\_table\_type="1" hide\_on\_mobile="small-visibility,medium-visibility,large-visibility" class="" id="" animation\_type="" animation\_direction="left" animation\_speed="0.3" animation\_offset=""]



|  |
| --- |
| melcior comes. sobre la terra impura. |



0f9e440d1eb24cdf2fb7b402669fdb50
l’al·lucinació del desig
politicaprosa.com
2020.10
són uns noms que amb el temps esdevenen la llegenda que defineix el parís de la *belle Époque*, les artífexs de la bohèmia femenina, les protagonistes d’una atmosfera, d’un món i uns gestos, d’unes actituds que, anys després, quan els dies de desenfrenament ja han caducat i per a les actrius s’imposa el pes feixuc de l’edat i la derrota, marcel proust i djuna barnes, cadascú a la seva manera, s’encarregaran de fixar memorablement: liane de pougy, emilienne d’alençon, la comtessa de noailles i la marquesa de mornay, cléo de merode, i, senyorejant sobre totes, la nord-americana natalie clifford barney, flossie l’amazona, inspiradora de gairebé tots els escriptors de la seva generació –des de pierre löuys fins a colette–, la destinatària de les cartes de marina tsvetàieva i rémy de gourmont, «un àngel d’or i d’ivori», segons oscar wilde, «un nou gènere de monstre», segons una contemporània seva, la dona impertorbable que va fer embogir d’amor l’escriptora d’arrel simbolista renée vivien –d’obra, fets i vida meteòriques–, pseudònim que utilitzava per escriure en francès una anglesa enamorada de parís, pauline mary tarn (1877-1909), reivindicadora pública i a ultrança de l’amor lèsbic, i protagonista omniscient –però invisible– de l’única novel·la de maria mercè marçal, *la passió segons renée vivien*.


guanyadora l’any 1994 del premi carlemany, ara edicions proa té el bon criteri de reeditar, per a confirmació de tothom del que ja es va saber en el moment de la seva publicació, que és una obra mestra indiscutible, tant pel seu llenguatge, dens, concentrat i sumptuós –gens espès ni excessiu–, ferit per sobtades il·luminacions passionals i espirituals, com per l’habilitat amb què l’autora organitza el text, descomponent-lo i recomponent-lo en una sèrie de representacions que no són ni de renée vivien ni de parís, sinó de la memòria, al cap i a la fi el verdader personatge que habita i deshabita aquesta al·lucinació del desig que és *la passió segons renée vivien*.


la intensitat de la novel·la és tan extrema que el lector agraeix que, a l’últim capítol, qui parli i confessi sigui la cambrera.
---------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------


a *la passió segons renée vivien*, maria mercè marçal esquiva des del començament la temptació d’escriure una crònica de l’alta societat de l’època, la novel·la històricament documentada que ressegueixi els tràgics avatars de la vida i la mort de renée vivien al parís festiu de les cortesanes. no és que no apareguin aquí i allà les pinzellades ineludibles que copsen l’essencial de la quotidianitat de la protagonista i la seva cort de comparses, els seus gavadals d’excentricitat i esnobisme, i en les pàgines de la novel·la, certament, el lector hi troba collars i arracades de perles, ombrel·les de seda gris, hi escolta el cruixir de la roba setinada, hi veu faetons i hi descobreix l’última novetat del saló de l’automòbil, presencia les curses de l’hipòdrom de longchamp, sent la flaire de poms de violetes de tots els colors, palpa alguna capsa lacada de vermell, i viatja en l’orient-express cap a constantinoble o, en un militant acte de fe, cap a l’illa de lesbos. però la intenció de maria mercè marçal va molt més enllà de la mera recreació d’imatges immòbils d’un món condemnat a l’extinció.


en primer lloc, *la passió segons renée vivien* és una reflexió sobre la impossibilitat d’arribar mai a fixar l’exactitud d’una vida, intuïció corroborada per la mateixa renée vivien, que va escriure: «si algú parla de mi, sens dubte mentirà». i, en efecte, el lector llegeix *la passió segons renée vivien* amb la sensació d’enfrontar-se tan sols amb trossos informes d’una existència, amb fragments d’una vida que, a més, segons qui sigui el personatge que la il·lumina, tindrà una interpretació o una altra, sempre partidista, sempre interessada i justificadora de les mentides i debilitats de qui ho recorda.


 
**procés de demolició fulminant**


no es pot arribar a saber com era renée vivien, però sí que queda clar que estava dotada per convertir el desassossec en un art vital, que li plaïa vestir com un home, que la pal·lidesa de la cara era artificial, que les teles morades i els mobles antics i les col·leccions d’icones i budes atapeïen els salons de casa seva, i que els estupefaents i l’alcohol l’ajudaven a dur a la pràctica tot el que la imaginació –amb l’instint com a regla– li permetia imaginar. i, com que semblava que la seva vida s’inclinés irreversiblement cap a la devastació febril –o com si seguís els atzars forjats en els seus somnis–, no triga gaire a endinsar-se en un procés de demolició fulminant, talment com si s’hagués injectat verí a la sang. als trenta dos anys encara era jove, però ja estava vençuda i, anorèxica i amb pneumònia, només podia caminar si es recolzava en un bastó, i de les matinades, dels excessos i de les orgies només en guardava el record: «només busco i desitjo, però sobretot enyoro», havia anotat anys enrere en un dels seus quaderns.


una de les gràcies formals que atrauen més de *la passió segons renée vivien* és que maria mercè marçal aconsegueix que no s’anheli saber què passarà més endavant, que a la novel·la no hi hagi, de fet, cap intriga, i que el que persegueixi el lector sigui esbrinar què està passant just en aquell moment i com armar la nova peça de la memòria en el conjunt provisional que ja posseïa. d’aquí sorgeix la impressió d’anar interpretant i alhora lligant els caps dels successius descobriments que es van llegint, d’estar acompanyant els dos investigadors que segueixen els passos perduts de renée vivien, que historien, especulen, inventen i interpreten les dades –o bocins de temps trencat– que són capaços d’obtenir: l’una, contemporània nostra, seduïda per la capacitat fascinadora de la identificació, i l’altre, un historiador francès del primer quart de segle, atret per la fascinació del contrari desconegut. i com tots els contemporanis de renée vivien, com els dos investigadors del material que s‘ofereix, cada lector obté també la seva conjectural visió de la figura protagonista de la novel·la. i que sigui quina sigui, invariablement ha de passar per la meditació sobre el sexe i el desig i el temps perdut o errat.


perquè, en segon lloc, *la passió segons renée vivien* es pot llegir com un tractat sobre els efectes devastadors que deixa l’amor rere seu després de presentar-se sempre inoportunament tard a la cita amb les persones: a la novel·la hi ha frases que són uns autèntics aforismes sobre l’amor, instal·lats entre el mal de la tristesa i la malenconia de la desesperació, com unes contingudes demandes d’auxili que desemboquen conseqüentment en la «monòdia final», un collage muntat sobre textos de la mateixa renée vivien i on la dona amagada al llarg de la novel·la es fa per fi present, però sota la inevitable màscara de les paraules, com qualsevol persona de lletres.


la intensitat de la novel·la és tan extrema que el lector no pot deixar d’agrair que, en arribar l’últim capítol, qui parli i confessi la seva versió dels fets sigui la cambrera de la protagonista. a pesar de la duresa d’alguns dels records que va desgranant, el lector té la sensació de poder allunyar-se per uns instants del camí a frec de l’abisme que fins aleshores ha estat vorejant, i reprendre l’alè al costat de les consideracions d’un cor simple, modest i sense la necessitat de ser sublim sense interrupció: després de tanta exuberància passional, és un encert que maria mercè marçal cregués oportú obrir les finestres de *la passió segons renée vivien* i airejar els salons on s’han produït tantes tortures morals.


b2f3551fc2800330b348efd3709a9473
policíaca, política i mística
politicaprosa.com
2020.10
parlant de l’exploració dels recursos narratius que feia servir boris pilniak (1894-1941) a *materials per a una novel·la* (1923) –ús de fragments extrets de fonts molt diverses, eliminació aparent de la trama, abolició de la cronologia, aparició i desaparició de personatges sense cap explicació–, sergio pitol avisava que el país on laurence sterne va tenir més influència, més enllà d’anglaterra, va ser a rússia, i que el *tristam shandy* va ser el llibre de capçalera de molts dels grans escriptors del segle xix: també deia que en aquella data encara no s’havia extingit l’incendi literari ocasionat per la publicació, l’any abans, de la versió definitiva de *petersburg* (edicions de 1984), una novel·la d’andrei beli (moscou, 1880- 1934) que fa creure que potser sí que tenia raó milan kundera quan deia que el novel·lista no havia de passar comptes amb ningú, excepte amb cervantes, i que qualsevol aventura narrativa que s’emprengués havia de remetre necessàriament al camp de maniobres que cervantes ja va recórrer explorant totes les possibilitats latents del gènere.


a *petersburg*, una novel·la on res és increïble ni res és impossible, un cúmul de casualitats meravelloses i esdeveniments estranys, un relat de diferents relats que es disgreguen en direccions múltiples i complementàries, el lector hi trobarà fragments que reescriuen paròdicament la tradició literària, ironia intertextual, la guerra a la línia contínua narrativa en favor de la disgregació, digressions loquaces, simulació d’afegits i interpolacions de relats en la història principal a la manera de contrapunt o celebració de l’escriptura com a goig, virtuosismes estilístics, els efectes de la vida sobre la literatura i de la literatura sobre la vida, la ruptura de la il·lusió del pacte narratiu i, sobretot, la creació d’un narrador amb una veu ambigua, desconcertant i gens fiable, com un gest de cortesia cap a l’agudesa del lector, obligat al plaer únic de la reconstrucció d’un text construït amb peces antagòniques.


quan el lector recorri l’interior de la fortalesa inquietant creada per beli a la novel·la se sentirà orgullós de l’intrèpid viatge realitzat.
----------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------


hi ha novel·les flonges que es llegeixen fàcilment i que troben un públic predisposat a apreciar el seu valor, i n’hi ha d’altres aspres i dures que, per ser compreses, han de crear amb lentitud el seu propi públic lector perquè es presenten com un món tancat, ple de mecanismes defensius i envoltat de muralles, en el qual no s’hi pot penetrar fins després d’uns quants setges. *petersburg* té el privilegi de pertànyer al segon grup, altivament, però un cop a dins, quan el lector recorri l’interior de la fortalesa inquietant i magnètica creada per andrei beli, esquivant les trampes que li para l’autor, se sentirà orgullós de l’intrèpid viatge realitzat, i esdevindrà un entusiasta i feliç propietari d’un castell inaudit dins la literatura contemporània.


 
**obra mestra per a nabokov**


encara que les valoracions literàries de nabokov no siguin sempre fiables –només cal recordar la lectura poc atenta i miop que va fer del *quijote*–, segurament encerta de ple quan afirma que les quatre obres mestres de la prosa del segle xx «són, per aquest ordre, *ulisses* de joyce, *la metamorfosi* de kafka, *petersburg* d’andrei beli, i la primera meitat del conte de fades de proust, *a la recerca del temps perdut*».


l’acció de la novel·la passa a sant petersburg durant un dia de l’any 1905, a les vigílies de la vaga revolucionària que paralitzarà les fàbriques i que omplirà carrers i places d’una multitud de manifestants colèrics arribats dels suburbis. mentrestant, cecs, sords i frívols, sense adonar-se dels indicis d’agitació i convulsió social que es van covant arreu de l’imperi del tsar, la burgesia i la classe dirigent s’entreté i es distreu valsant en un ball de disfresses que reuneix tots els protagonistes de la novel·la: en primer lloc, hi ha l’apol·lon apol·lónovitx ableúkhov, alt funcionari imperial, l’anna petrovna, la seva dona, que torna al seu costat just el dia de l’acció després d’haver fugit un temps a espanya en companyia d’un tenor italià, el seu fill nikolai, un estudiant amb vel·leïtats revolucionàries; en segon lloc, hi ha la sófia petrovna i el seu marit, el tinent serguei serguéievitx likhutin, i la liza, tan romànticament enamorada de nikolai que sembla que visqués en un poema de puixkin, i l’aleksandr ivànovitx dudkin, el revolucionari i místic de l’apocalipsi, i en lippàntxenko, el policia que no és policia, sinó el cap de la cèl·lula del partit, que manipula a tothom, i que és l’agent provocador de la senzilla línia argumental que andrei beli utilitza per armar aquesta immensa simfonia literària que és *petersburg*, el que encarrega a nikolai l’atemptat contra el seu pare.


 
**aliança entre el real i el virtual**


però a partir d’aquí tot es complica sàviament gràcies a l’exaltada felicitat narrativa –i facilitat tècnica– i exuberant sentit de l’humor d’andrei beli : el que podria ser un exemplar melodrama costumista –i d’un interès extrem, per cert, perquè només s’han de seguir les calculades simetries sentimentals de tots els personatges– es converteix en un espai obert i en ebullició constant, en una novel·la on s’estableix una aliança entre el real i el virtual, entre el que va ser i el que hauria pogut ser, entre el que és i el que pot ser. beli no es conforma en explicar el que ja se sap sinó que vol revelar el que s’ignora, com si en comptes de circumscriure’s a la narració successiva dels fets no li fes por embrancar-se en l’oferiment de la plenitud simultània, mesclant objectivitat i subjectivitat, actes i somnis, raó i meravella, a la recerca de l’aprehensió de la realitat total del malson del present. també es reserva la facultat de no aclarir tots els misteris perquè així no ho deixen de ser mai.


s’ha dit amb raó que *petersburg* pertany a l’estirp de les novel·les que erigeixen una ciutat com a protagonista més o menys encobert del relat –com el dublín de joyce, la nova york de dos passos o l’alexandria de durrell–, i que transmet, a més del paisatge, la polifonia embogida que és flux inconscient de la ciutat com a teló de fons d’unes peripècies humanes. *petersburg* és una reflexió sobre la vida de l’home dins del caos apoteòsic d’una gran ciutat a principis del segle xx, una mena de novel·la d’aprenentatge del món contemporani, i que s’involucra amb les idees en ebullició de la seva època, la sociologia, la mística i el pensament, escrita des de l’experiència d’un escriptor que va saber sumar-hi i encadenar totes les arts del moment. perquè andrei beli descriu acceleradament els fets com si ho veiés tot des del visor d’una càmera ràpida, o com si fossin seqüències d’alguna pel·lícula còmica del cine d’abans de l’arribada del sonor, i els personatges ensopeguen i cauen grotescament, se’ls esquincen els pantalons, i, vistos de prop, els únics gestos que fan els converteix en uns incompetents vitals de primera magnitud.


l’autor es reserva la facultat de no aclarir tots els misteris perquè així no ho deixen de ser mai.
---------------------------------------------------------------------------------------------------


andrei beli mescla el muntatge cinematogràfic de l’avantguarda russa amb una successió vertiginosa d’objectes dispersos que sembla pròpia del cubisme de juan gris o picasso, i els cossos dels personatges es trenquen i els fragments encara es fragmenten més i més, talment com si fossin unes criatures deutores de l’art salvatge, còmic, líric, metafísic i dens de gógol. i és aquí quan cal suposar la pista d’obstacles gairebé inexpugnables que deu haver tingut de recórrer el traductor, l’eslavista miquel cabal guarro, l’artífex d’empreses tan heroiques com dur a la llengua catalana obres de dostoievski, tolstoi, platonov o dovlatov, i ara, per a plaer de tothom aquesta novel·la policíaca, política i mística que és *petersburg*, d’andrei beli.


b2bdc68b5bc6de3383a9c0a6e3660e27
densitat i fulgor
politicaprosa.com
2020.10
hi ha obres, en rigor, que no pertanyen a cap gènere literari precís perquè la naturalesa de la seva composició és ambigua: escrites en prosa, no és difícil advertir-hi la presència de períodes verbals que poden llegir-se com si fossin versos; al mateix temps, però, també són massa narratives per poder ser considerades com poemes en prosa, tot i que el tractament que es fa del llenguatge no permet avaluar-les només com un simple relat. pot semblar un estèril problema de burocràcia literària, però resoldre la qüestió no és improductiu perquè pot servir per il·luminar una mica la profunda excentricitat d’aquestes obres.


a *el arco y la lira*, un assaig on octavio paz intentava delimitar els àmbits de la paraula poètica, hi ha unes frases que ajuden a entendre l’arrel radical d’aquestes obres: *«si reducimos la poesía a unas cuantas formas -épicas, líricas, dramáticas-, ¿qué haremos con las novelas, los poemas en prosa y esos libros extraños que se llaman* aurelia, los cantos de maldoror *o* nadja? *si aceptamos todas las excepciones y las formas intermedias —decadentes, salvajes o proféticas— la clasificación se convierte en un catálogo infinito. todas las actividades verbales, para no abandonar el ámbito del lenguaje, son susceptibles de cambiar de signo y transformarse en poema: desde la interjección hasta el discurso lógico».* 


en la literatura castellana, obres d’aquesta estirp serien *ocnos,* de cernuda, els textos de josé Ángel valente, o *el mono gramático*, del mateix octavio paz, una memorable obra híbrida que ressona al llarg de *treure una marededéu a ballar* (galàxia gutenberg, 2018), de perejaume (sant pol de mar, 1957), el màxim artífex a la literatura catalana d’aquesta manera d’entendre l’escriptura d’ençà que, el 1989, va publicar *ludwig jujol*, un assaig –o no, potser un poema o potser un relat– on es connectava l’arquitectura de jujol amb la bogeria visionària del rei ludwig de baviera, un llibre tan complex i enigmàtic com els que aniran venint després.


a ‘treure una marededéu a ballar’ perejaume surt del mnac amb una marededéu del segle xiii a la motxilla per emprendre un viatge a peu a través de la geografia catalana.
-------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------


a *oïsme* (1998), perejaume explica la seva particular teoria sobre «l’escriptura natural», a la recerca de la petja del poeta jacint verdaguer i del filòleg joan coromines –«les pedres balandregen en les tarteres», deia–, que sabien localitzar el geni de la llengua a través de la seva condició de caminants mentre observaven i oïen la naturalesa. a *obreda* (2003) sembla que s’entossudeixi a demostrar la veritat d’una de les sentències que hi figuren, que «és molt més sàvia que els homes la follia del món». i una vegada llegits els poemes, assajos mínims i notes disperses inclosos a *pagèsiques* (2011), una vegada travessat el frondós bosc de l’escriptura que arma aquí perejaume, s’entén que sergi pàmies escrivís que «descobreixes que tens esgarrapades, hematomes i rastres de sang, terra i saliva pertot el cos, i dins dels ulls, les artèries, el cervell i l’ànima». a la manera de rusiñol i dalí, perejaume és un pintor-escriptor que es mou en el fèrtil espai de l’assaig líric, la disquisició filosòfica i la narració especulativa sobre la identitat de l’artista i la naturalesa de la seva obra pictòrica i escrita.


 
**el que dura el camí**


octavio paz diu que, a *el mono gramático*, va fer el camí que duia a galta, una aldea en ruïnes de l’Índia, per escriure, o traçar, un text que fos un camí i que pogués ser llegit, o recorregut, com a tal. perejaume, a *treure una marededéu a ballar*, surt del mnac amb una marededéu del segle xiii a la motxilla per emprendre un viatge a peu, que dura onze dies, a través de la geografia catalana. i, com si caminar i escriure s’assemblessin –«el text només pot durar el que dura el camí»–, el lector transita per un text que és la crònica d’una experiència extravagant, una acció artística –una *performance*–, que és un bosc inesgotable d’analogies i metàfores entre la naturalesa i l’escriptura, que és un correlat continu entre l’art i el paisatge, i que és, en fi, un viatge –i un diàleg– a les arrels més pròsperes de la llengua catalana: arreu se sent la prosòdia de j. v. foix, a vegades s’imposa la nítida claredat de marià manent –el que anomenava el «zodíac del paisatge»–, i sempre, sempre –com si perejaume busqués fondre-s’hi–, hi batega l’ànima o l’esperit de joan maragall i jacint verdaguer.


el perejaume artista reflexiona, analitza i assaja interpretacions sobre els efectes pictòrics de les imatges romàniques de les marededéus –«l’aparença sobrenatural dels miracles sol anar lligada a meravelles naturals», escriu quan veu montserrat al fons–; però el perejaume pelegrí i escriptor també camina el text i narra el camí amb nervi i energia creadora, a la recerca d’alguna mena de veritat terral, com si mai acabés res i tot s’anés mutant fins l’infinit que poden oferir les paraules i les frases o el món natural: «m’ajec a terra rendit de fatiga i m’adormo com qui es dóna absolutament a l’obscuritat del text. els ocells escriuen els seus cants per no despertar-me. el vent torna a agafar vida però sense badar boca. la nit és negra, els colors dormen». com si construís jocs malabars amb les idees, el pensament, les imatges –rotundament visuals–, perejaume converteix el mitjà d’expressió, el ritme de la seva prosa, en una activitat de l’esperit que obre la porta a un territori del coneixement al qual només s’hi pot accedir, exclusivament, gràcies a l’operació verbal que hi du a terme. per pensar bé, deia ricardo piglia, s’ha d’estar en un lloc excèntric, fora de tot, que és una altra manera de formular el que afirmava george steiner, que les tanques dels camps només són per als ramats.


arreu se sent la prosòdia de foix i sempre –com si perejaume busqués fondre-s’hi–, hi batega l’ànima de maragall i verdaguer.
-----------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------


*treure una marededéu a ballar* és un llibre insòlit, que innova i que s’arrisca, que explora, i que incomodarà els lectors partidaris dels convencionalismes i que s’espanten davant de la rudesa de la intempèrie, i on semblaria que l’objectiu de perejaume és llegir el món per primer cop amb una mirada primigènia, singular i solitària. o com si el veiés realment per primera vegada, com si fos un experiment grandiós i el contemplés amb la boca oberta, i, fascinat pel que ha vist, tan sols ho pogués descriure i dir portant el llenguatge fins els límits de la densitat i el fulgor, com si la revelació de l’esperit descobert transcendís i fes explotar els recursos verbals, però «sense deixar veure l’esforç que ha costat», com si fos «una taca de so que s’estén, però no es veu». al cap i a la fi, proust ja deia que l’escriptor de veritat inventa una llengua nova dins de la seva llengua, en certa manera una llengua estrangera: els escriptors de veritat, com perejaume, extreuen noves estructures gramaticals o sintàctiques i, traient la llengua dels camins trillats, fan que «deliri» i es redescobreixi el sagrat, l’inefable i l’intangible, l’experiència de l’èxtasi, l’absolut, l’àmbit on les paraules es reconcilien amb l’absolut, l’esplendor sobrenatural de la «flor blava» que buscava novalis. tocat pel pensament màgic del romanticisme i per les seves experiències espirituals, amb *treure una marededéu a ballar* perejaume ha escrit un llibre que ve a confirmar una evidència, que el que més bé parla del bon estat d’una literatura no és la qualitat mitjana de les seves obres, sinó la potència de les seves singularitats.


d6e3bcadddf9c674b60df180913ae08d
la paraula ‘literatura’
politicaprosa.com
2020.10
a la història de la literatura hi ha un seguit d’obres excèntriques i de gènere imprecís que els crítics, aquells lectors que organitzen les seves lectures a través de l’escriptura, conscients de cop i volta de la insuficiència descriptiva del llenguatge que usen, opten per encasellar-les dins l’etiqueta d’artefactes literaris.


solen ser uns textos que al cap de ben poques pàgines revelen que oculten alguna trampa, i se suposa que rere seu s’hi amaga la peça clau que il·lumina la lectura; o que són com aquelles còmodes antigues amb calaixos secrets als llocs menys imaginables i que, una vegada localitzats, es descobreix amb estupor que no contenen cap secret, sinó un altre calaix, com si s’accedís a la proposta d’un joc complicat o inquietant. però el truc que resol l’enigma no està mai davant del lector, que renega i recula unes quantes pàgines amb l’esperança de recollir la dada essencial que li ha passat desapercebuda en el moment just de caçar-la, una feina tan vana com la d’algú que, en arribar al cap de setmana, s’adonés que els dies li han passat volant i tornés al dilluns per repetir-los amb més diligència i atenció, com si no sabés que la vida i els artefactes literaris sempre són en una altra part, on menys se’ls espera.


als artífexs d’aquestes rareses genèriques –joyce, roussel, guimaraes rosa, gadda, arno schmidt, perec, julián ríos, per exemple– els alimenta una certesa que no sempre és gaire òbvia per a tothom, que no es llegeix ni s’escriu per descobrir res de nou, que l’única finalitat d’escriure és escriure, de la mateixa manera que l’única finalitat de llegir és llegir.


 
**adrià pujol cruells**


l’aparició d’aquestes obres singulars, múltiples i inesgotables no és gaire freqüent, però l’any passat el lector atent va tenir l’oportunitat de localitzar-ne una, publicada per hurtado & ortega editores. en un principi, el llibre es titula *el fill del corrector*, i qui l’escriu és adrià pujol cruells (begur, 1974), l’autor d’*escafarlata d’empordà, picadura de barcelona i la carpeta és blava*, tres exemples memorables de com desarmar, amb la força de l’humor corrosiu, amb molta perícia verbal, i una sàvia reflexió sobre les formes narratives, els gèneres literaris on s’haurien d’inscriure: en els dos primers, adrià pujol interpreta a la seva manera les lleis del pacte autobiogràfic, i en el tercer converteix un assaig sobre l’art de collonar en una teoria sobre la literatura. *el fill del corrector* és, de primer, un altre pas d’adrià pujol en l’anàlisi de les seves circumstàncies vitals, i aquí la matèria d’aproximació és el seu pare, un home que va fer la correcció lingüística d’alguns volums de l’obra de josep pla. adrià pujol parla de les herències familiars i culturals, del cànon i de la llengua literària, del triomf de l’estil enamorat de la forma, dels escriptors com a gremi, conegut, disfrutat i sofert en instal·lar-se a barcelona, de la seva vocació literària, de la seva feina com a antropòleg i de l’admiració que sent cap a michel leiris.


l’edició d’*el fill del corrector* –i aquí és quan el llibre comença a adquirir una altra cara– va acompanyada de la traducció al castellà –*arre, arre, corrector*–, feta per rubén martín giráldez, autor de dues novel·les tan peculiars com *menos joven i magistral*, potser els dos llibres més estranys que s’han pogut llegir últimament, i que compleixen al peu de la lletra amb el caràcter d’artefacte literari que s’esmentava en el primer paràgraf d’aquest article: a *menos joven*, per exemple, el nen que la protagonitza rep una educació encaminada a desprestigiar els grans models literaris, i, com que llegeix l’obra de pearl s. buck dissimulada sota les cobertes de les poesies completes de hölderlin, entra dins la lògica que el lector descobreixi que sota la sobrecoberta del llibre que té a les mans s’hi amaguin uns crèdits que identifiquen falsament el que llegeix com una novel·la traduïda del francès, *el peinado de calígula*, amb un estètica que correspon a la característica de l’editorial gallimard.


 
**llibre i contrallibre**


la indeterminació genèrica, la tendència a la digressió lúdica, els jocs de paraules, les cites i les referències literàries, l’esplendor llunàtic de la veu narradora de *menos joven* no fa res més que augmentar en el prodigiós desvari que guia les pàgines de *magistral*, una novel·la sobre el no res que és, també, una novel·la completa sobre la literatura, sobre el plaer i el vici de la literatura. i és així, conseqüentment, que el text d’adrià pujol, sota la tutela de rubén martín giráldez, esdevé una altra cosa insòlita i inaudita, una traducció manipulada –o fictícia– on el responsable es menja frases i paràgrafs de l’original, n’introdueix de collita pròpia, arregla passatges, en fa versions particulars, i, en definitiva, traeix l’esperit del text segons el que més li convingui a cada moment. «*todo libro encierra su contralibro*», deia el poeta josé Ángel valente.


arribats en aquest punt, però, «la lectura estràbica» que proposen els editors d’*el fill del corrector / arre, arre, corrector*, la festa bilingüe que se celebra en aquest llibre pulcrament dissenyat i maquetat, encara es complica una mica més perquè, a peu de pàgina, en més de cent notes, s’estableix un prolífic diàleg entre traït i traïdor, entre adrià pujol i rubén martín giráldez, una conversa apassionada –un solo a dues veus, o un monòleg dual– delirant i hilarant que explora i fa explotar les fronteres, els gèneres, els marcs i les convencions de la literatura. adrià pujol i rubén martín giráldez discuteixen sobre la fidelitat i les infidelitats de les traduccions, sobre el pes de la tradició i la conveniència que cada escriptor s’inventi la seva, sobre els tics dels mercats editorials contemporanis, sobre l’ús i l’abús de les notes a peu de pàgina, com si tots dos volguessin dur a la pràctica el que afirma adrià pujol en el text original, «els escriptors joves llaurem de tort».


a ‘menos joven’ el nen protagonista llegeix l’obra de pearl s. buck dissimulada sota les cobertes de les poesies completes de hölderlin.
----------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------


es defensen els contagis verbals, es construeix un libel a quatre mans contra la pobresa conceptual i la mediocritat expressiva de determinats autors, es discuteix sobre el *procés* i la independència, s’il·lumina amb exemples pragmàtics la complexitat de l’escriptura, sembla que treballin en un laboratori dedicat a la pràctica de l’assaig-error interminable a la recerca de les innovacions i els experiments que obrin noves portes expressives encaminades a desmentir l’esgotament de la literatura, i, com si fossin dos amics que allarguen fins a l’extenuació la nit de festa, autor i traductor s’acaben confessant les dificultats de viure i la impossibilitat de trobar un manual d’ús fiable. el resultat és un festí de la ironia i de la paròdia, d’alegria erudita, de divertida solemnitat perquè, al cap i a la fi, no hi ha res tan divertit i solemne alhora que la literatura entesa com a risc formal i moral. «m’impressiona, la paraula *literatura*», escriu adrià pujol. «me impresiona, la palabra *literatura*», tradueix rubén martín giráldez.


e. m. forster, que va intentar oferir alguna clau que aclarís els enigmes que envoltaven laurence sterne i la composició del seu *tristam shandy*, un altre artefacte literari que, com el d’adrià pujol i rubén martín giráldez, també és una davallada a l’abisme amb una incontenible voluntat lúdica i un irreductible sentit de l’humor, deia que al darrere d’aquest llibre «s’amagava un déu, un déu anomenat caos i que alguns lectors no saben acceptar». en un món habituat amb una emotiva submissió a censurar la gratuïtat de la diversió per la diversió, *el fill del corrector/ arre, arre, corrector* ve a demostrar que la literatura serveix, sobretot, per divertir-se, per divertir-se mentre s’escriu –encara que en un altre lloc adrià pujol es refereixi a la «penitència d’escriure» en contraposició al «passatemps» de redactar–, i per divertir-se –encara més, segur– mentre es llegeix i es pensa que, si això és la guerra, que no arribi mai la pau.


i mentre el lector va viatjant endavant i enrere a través de les pàgines d’*el fill del corrector / arre, arre, corrector* –ara l’original, ara la traducció, ara les notes a peu de pàgina–, i va presenciant l’antològic duel dialèctic que mantenen adrià pujol i rubén martín giráldez, i es va omplint d’un estupor feliç gràcies a l’energia creativa de tants de malabarismes i funambulismes intel·lectuals, pot sospitar que el joc que practiquen funciona com una peculiar màscara de protecció. i aleshores, de seguida, sense por d’equivocar-se en establir la relació, pot recordar el que deia harry mathews a propòsit de georges perec, que era un home desesperat que encadenava jocs de paraules i bromes de manera obstinada com «una forma inofensiva de mantenir a distància els altres»


56ae261eeaf42294d7aeec8e88f3db70
pòstums i amargs
politicaprosa.com
2020.10
un diari íntim a l’abast de qualsevol familiar pot exercir un magnetisme pervers, temptador i alhora fatal. «la lectura d’alguns passatges em va provocar un dolor intens», va reconèixer el fill de john cheever, benjamin, quan va llegir els diaris que el seu pare havia escrit en secret al llarg de quaranta anys com un intent d’autoanàlisi i d’examen de consciència, a la recerca del consol i l’expiació que no li proporcionaven les misses dominicals, com una confessió dels pecats que el martiritzaven: la culpa diària a causa d’un matrimoni malmès des del principi per la violència domèstica, l’alcoholisme, l’homosexualitat i els adulteris, el pes de la vergonya, el ressentiment, la derrota i la frustració, la inseguretat i la gelosia que sentia cap a altres autors de la seva generació a pesar d’haver escrit unes quantes novel·les d’èxit i una seixantena de contes admirats per tothom. per sort, a cheever li agradaven tant els gossos que en criava de cacera.


els diaris íntims són com un cercle concèntric: en un primer lloc, hi ha els fets; en el segon cercle, s’hi troben les reflexions; i, en un tercer nivell, hi ha les emocions i les sensacions, l’ànima, deia julio ramón ribeyro, autor de *la tentación del fracaso*, un diari on s’escruta amb rigor paorós el tedi dels solitaris. «encara no l’havíem incinerat, va ser com tenir la seva ànima entre les mans. vaig descobrir-hi un guillem que no coneixia, mai no em vaig imaginar que patís tant», recordava carme vidal, vídua de guillem simó (palma de mallorca, 1945-2004), autor d’*en aquesta part del món* (a contravent, 2016), desconeixedora que la persona amb qui vivia –un professor d’institut amb uns quants estudis d’erudició històrica publicats– havia estat escrivint durant trenta anys un diari tèrbol i sòrdid on passava comptes, sense compassió, amb ell mateix i amb el món.


els diaris íntims són com un cercle concèntric: primer, hi ha els fets; en el segon cercle, les reflexions; i, en un tercer nivell, les emocions i les sensacions, l’ànima.
---------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------


carme vidal va assabentar-se dels vicis, els turments i les misèries del seu marit, i en devia sortir tan sacsejada, esgarrinxada, plena de cops i dolor, amb ferides obertes i amb els ulls roents, tan emocionada i trista, com el lector que no va conèixer mai guillem simó, i que mai no li agrairà prou que invertís tant de temps a conèixer-se a ell mateix i que trobés en el territori de l’escriptura íntima la fortalesa irreductible per traçar la complexa edificació d’una imatge moral: «puc escriure. puc fer-ho. i ho necessit per mantenir-me un poc equilibrat. ho necessit per desinhibir-me. per trobar el plaer. per morir en pau. per arrecerar-me. per no odiar l’home tan intensament. per aconseguir tot això necessit acudir a l’artificialíssim subterfugi d’escriure. estic totalment desinteressat de tot, fastiguejat de tot: què puc fer sinó penjar-me de la ploma i no amollar-la per res?».


a *en aquesta part del món*, guillem simó escriu des d’una exigència autodestructiva i ofereix el retrat d’un home trist i desvalgut, a la recerca sempre de refugis vàlids per enfrontar-se amb dignitat als maldecaps de cada dia. com tots els caràcters nerviosos passius, guillem simó troba un cert consol en el consum de tabac i alcohol i en la visita assídua als prostíbuls. com un condemnat a la terra sense ganes o sense la capacitat pràctica de resoldre cap entrebanc, o com un home molt cansat de si mateix, tot el llibre podria estar resumit en aquestes anotacions: «es tracta d’impedir que els malsons col·lectius t’arrosseguin i et facin perdre autoestima. viure, avui, no és una bagatel·la, sinó possiblement una maledicció. deixar de viure és potser l’únic alliberament viable». per sort, a guillem simó li plaïa asseure’s arran de la balconada de casa seva i tocar l’espineta.


els diaris, a part de propiciar el drama escènic o l’espectacle personal, també busquen l’impossible: el sentit d’un acte va, el lloc que ocuparà un fet absolutament mediocre en la complicada història personal. escriure un diari constitueix una manera de «precipitar els esdeveniments», diu gil de biedma, una opinió que david vilaseca (barcelona, 1964-londres, 2010) segueix al peu de la lletra als dos llibres –*l’aprenentatge de la soledat* i *el nen ferit*– que s’inclouen a *els homes i els dies* (l’altra, 2017). david vilaseca s’hi referix en tot moment com a novel·les, però totes dues sorgeixen dels dietaris que va anar escrivint, sense fer-ne partícip a ningú, a partir de l’any 1987, quan va marxar de barcelona per esdevenir catedràtic d’estudis hispànics i teoria crítica a la universitat de londres i publicar les seves investigacions sobre l’homosexualitat a les autobiografies i sobre l’art i el cine gai.


potser d’aquí a un temps hi haurà qui se centri a l’anàlisi d’*els homes i els dies* per escatir de quina manera un text autobiogràfic també pot ser una novel·la –o al revés, tant li fa–, però el lector que ara s’hi enfronti deixarà de banda qualsevol especulació sobre el gènere al qual pertany perquè tindrà prou feina a pair uns textos aspres i d’una esgarrifosa sinceritat, sòrdids i desoladament pertorbadors, i que transiten pel sexe anònim als lavabos públics, saunes i habitacions fosques, per la pornografia infantil, o per la rehabilitació dels addictes sexuals, pels dies depressius de l’abstinència, pel tumultuós divan de la psiquiatria: no és d’estranyar que david vilaseca temés la reacció dels seus pares quan va decidir publicar la primera part.


*els homes i els dies* és el retrat de la forja d’un caràcter i de la vocació innegociable d’algú que sap que l’única vocació que té –i que el posseeix– és la literària. es també el catàleg obsessiu d’una recerca sexual i emocional i dels dolors i les frustracions que l’acompanyen –«dormo amb gent per deixar de ser jo durant una estona»–, com si la veu que escriu les entrades d’aquest diari escrivís el seu llibre del desassossec, o com si prengués consciència de com és de cansat l’ofici de viure, o com si es descobrís habitant en una campana de vidre rabiosament fràgil. al capdavall, david vilaseca descobreix que hi ha unes penes inexplicables, injustificables i de cap de les maneres atribuïbles a agents externs, que a vegades es produeixen unes hemorràgies o unes esquerdes interiors que no es podria haver imaginat mai que existissin, i, com si volgués comprovar en la seva pròpia pell que scott fitzgerald tenia raó i que «qualsevol vida és un procés de demolició», va anotant les tribulacions morals que comporta aprendre a viure sol. per sort, david vilaseca trobava conhort suficient en henry james, en la música i el cinema, en la visita als museus.


«els nostres pensaments més importants són els que contradiuen els nostres sentiments»: com si seguís aquesta frase que paul valéry va anotar en un dels quaderns que escrivia d’amagat de la seva família, joan ferraté (reus, 1924-barcelona, 2003) es proposa en tres ocasions l’escriptura d’un diari íntim per «pensar la meva vida a fons», i el resultat és *del desig* (empúries, 2018), un llibre d’una tristesa densíssima. joan ferraté segurament hauria volgut desaparèixer en l’infinit de les coses mentals, però a l’estiu del 1966, a roma, «l’obsessió eròtica», les «fantasies sexuals», la «tendresa pels nois» –o «el desig del cos dels nois», i la por i l’angúnia de la por que comporta saber el càstig que inclou la pedofília, li eliminen «la disposició per als instants feliços». hi ha pal·liatius, és clar: d’un museu, s’endú «la petita polla d’un dels marbres d’un vestíbul»; en baixar d’un autobús, s’arrapa al braç d’un «noiet»; i, a barcelona, el que va determinar la compra del pis van ser les vistes al pati del col·legi de davant.


deia valéry que escriure és l’intent de restituir, a través del llenguatge articulat, el que intenten expressar foscament els crits, les llàgrimes, les carícies, els petons i els sospirs.
-------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------


no és fins el 1970 que coneix al canadà un noi de divuit anys, un «primer amor plenament satisfet», però no triga a apuntar: «em fa por que m’hagi de fer patir». i al cap de ben poc inicia unes relacions perilloses amb el noi, la seva germana i el marit per constatar la veritat de la seva premonició. per sort, joan ferraté sabia que paul valéry tenia raó quan deia que escriure és l’intent de representar, o de restituir, a través del llenguatge articulat el que intenten expressar foscament els crits, les llàgrimes, les carícies, els petons i els sospirs, i que el caràcter sofisticat del barroc és harmonia, «una harmonia imposada damunt la realitat per mitjà del pensament i l’abstracció».


«no som res més que un punt de vista, una mirada», diu ribeyro: de la mateixa manera que hi ha qui, a l’hora d’escriure un text íntim, es prepara i es maquilla i busca el seu rostre més favorable per sortir a la fotografia, també hi ha qui no s’acovardeix i gosa mirar i acceptar la imatge tal com és, sense cap trucatge ni cap exercici d’ocultació de les imperfeccions i les mancances que el defineixen. aquest és un dels triomfs més radicals dels diaris pòstums i amargs de guillem simó, de david vilaseca i de joan ferraté.


871c6ee54c4e35bcfacf0a258bfe4023
la lectura interminable
politicaprosa.com
2020.10
a *notes per a sílvia*, josep pla explica que, tornant del golf pèrsic, de kuwait, desembarca a ceuta, travessa l’estret de gibraltar amb el ferry d’algesires, i, una vegada a la península, deixant enrere màlaga, almeria, múrcia i alacant, sempre en autobús, arriba a valència: l’objectiu és anar fins a sueca per visitar joan fuster.


el troba acompanyat d’«un xicot molt jove, ben vestit, d’una excel·lent presentació física. deu ésser –penso– l’ideal d’aquestes valencianes que semblen unes mares de déu, una mica grassetes. me’l presenta com a poeta. el jove em fa observar que ha traduït simplement algun llibre –amb la intenció, discretíssima, de desmerèixer-se».


era josep palàcios (sueca, 1938), «un jove discretíssim, molt mesurat en la seva manera de parlar, més aviat eixut de paraules, d’un entregent molt agradable» –afegeix pla en un altre lloc–, el josep palàcios que va ser secretari i confident de joan fuster i que, en vida seva, hi havia qui el considerava un dels seus pseudònims –ho explica antoni furió al número d’homenatge que li va retre la revista *caràcters*–, l’hereu i marmessor de la seva obra, l’escriptor –amb majúscula– a la recerca de la frase perfecta i salvadora que impregna com una obsessió l’atmosfera i l’argument de la novel·la de manuel baixauli, *l’home manuscrit*, l’escriptor que només és escriptor perquè sobretot reescriu i que es manté allunyat de les litúrgies de la socialització i promoció literària, com si reclamés un tracte únic i exclusiu i no volgués ser ajuntat o comparat amb cap altre autor: «no em reconec la influència de cap escriptor català», va dir a l’única entrevista concedida des de l’any 1989 –sense gravacions ni fotografies– arran de la publicació de *la imatge* (publicacions de la universitat de valència, 2013).


a pesar que josep palàcios va tenir uns inicis literaris fulgurants –als dinou anys, va guanyar el premi valència amb *les quatre estacions*, per exemple–, se sol afirmar que és l’escriptor més secret de la literatura en llengua catalana: no escriu a la premsa, la seva projecció a la vida pública és nul·la –una vegada va participar en un congrés, però la seva ponència la va llegir vicent alonso–, i ha optat sempre per editar i distribuir la seva obra al marge dels canals ortodoxos, amb edicions curtes i numerades i convertint el llibre en una obra d’art de la tipografia.


tot i així, l’any 1989 l’editorial empúries va publicar *alfabet*, la versió corregida i ampliada d’un primer *alfabet*, que va ser recompensat amb el premi de la crítica serra d’or i, sobretot, amb l’entusiasme de tots els lectors que van sentir la feliç exaltació d’estar llegint gran literatura. a partir de llavors, no van ser pocs els que van saber que una obra de josep palàcios significava enfrontar-se a un tipus de literatura que, des d’un primer moment, avisava amb arrogància que, amb segons qui, no hi volia tenir cap mena de relació, i que el seu autor, perquè sí –com si obeís un destí cec i inexplicable–, des de l’aïllament, la soledat i la independència, com si es repetís tenaçment la frase on maría zambrano diu que «escribir es defender la soledad en que se está», s’havia proposat preservar la literatura de la ruïna i la destrucció. a partir de l’any 2013, amb els dos volums de *la imatge*, ja deuen ser molts els que van constatant que josep palàcios ho ha aconseguit.


**preveure la devastació**


*la imatge* reuneix bona part de l’obra de palàcios, i el lector que s’atreveixi a entrar en aquest laberint de laberints hi localitzarà matèria suficient per satisfer la seva curiositat literària durant una llarga temporada de plaer. sense comptar-hi, s’endinsarà en un laberint de narracions gòtiques i efectistes, irreals i alquímiques, plenes de digressions i de sarcasmes sentimentals, d’angoixes existencials i paisatges simbòlics, uns textos que, en el fons, són uns apòlegs cruels i enigmàtics que, més que narrar, el que fan és un forat al voltant d’uns punts fixos que serveixen d’eix. i que podrien agrupar-se i resumir en la paraula final que apareix en un dels infinits diàlegs que l’autor manté amb el lector al llarg del llibre: «un advertiment, més ornamental que reflexiu: mai, malgrat els meus mestres —sospitosíssim terme, quan tan fàcilment pot alternar singular i plurals—, no he tingut altra ideologia que predicar, o preveure, la devastació».


però la cartografia de la devastació vital, moral i intel·lectual segons josep palàcios, no és incompatible amb l’experiència de l’emoció, i, de cop i volta, quan el lector topi amb el laberint de versos i dístics morals, i es commogui amb «el camí obert» («hem sortit de darrere el silenci: l’alba ens agrupa amb les seves banderes»), o amb qualsevol altra dels poemes –o himnes, o salms–, de «frontisses», sentirà un feliç estremiment involuntari a l’espina dorsal. i tot seguit, convalescent encara de l’experiència poètica, es preguntarà, sens dubte, quin deu ser el misteri que aconsegueix transformar la pràctica de l’assaig, al voltant d’unes qüestions tan clàssiques com l’estil de josep pla o joan fuster, en un festí de l’intel·lecte i en una màquina de fabricar emocions estètiques: la solució de la incògnita, és clar, s’ha d’anar a trobar en un altre text del mateix josep palàcios: «la possibilitat que una llengua suggeresca raons de misteri és, al capdavall, una mostra de la seua perdurada aptesa per a descriure el món». també és veritat que la resposta a l’enigma es podria xifrar en el títol d’un altre escrit seu: «petit assaig tal com ve, per a tot o per a no res».


el lector es pregunta quin deu ser el misteri que aconsegueix transformar la pràctica de l’assaig en un festí de l’intel·lecte.
-------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------


el lector es pregunta quin deu ser el misteri que aconsegueix transformar la pràctica de l’assaig en un festí de l’intel·lecte. i és aquest món devastat i pleníssim d’emocions que josep palàcios escruta minuciosament en el laberint d’aforismes de «cop de daus», de «grans de polsim», i que no són ben bé aforismes, o que són més que aforismes, perquè, al cap i a la fi, són els discursos d’un flux de consciència que esdevé bellament sagnant i insuportablement tens: el lector no tindrà altre remei que considerar un goig incalculable perdre’s enmig de la paraula i el ritme i la respiració de la prosa altíssima d’aquestes pàgines, i que joan todó ha descrit justament així: «perquè igual que un pla de béla tarr, llarg, es compon dels diversos plans curts que la càmera va generant en el seu moviment incessant, una frase llarga la formen sempre frases curtes que s’enllacen entre si, lliures de la tirania del punt, i no en conec millor exemple que la prosa –antiplaniana– dels assaigs de josep palàcios, aquell entramat de petites frases que s’intercalen, es busquen, s’interrompen, es responen, s’oculten i ressorgeixen tres pàgines més tard, es contrapuntegen dins l’ampli espai que és cada frase llarga de palàcios, fluint amb l’impuls d’un riu devastador, com una gran fuga de motius que s’abandonen i es recuperen». l’estil, diu josep palàcios, és el circumloqui del tret.


el lector que s’enfronti al laberint perpetu de *la imatge*, en fi, sabrà també per què josep palàcios és un dels escriptors més secrets de la literatura, d’una literatura tan secreta com pot ser-ho la dels místics, la de kafka, o la d’edmond jabès: a les «misterioses argúcies primordials del boscatge,/ a la meitat sinistra del perfil, en el curs decadent de l’horabaixa/ on no encega la llum, on no veure és la llum./ perquè l’obscur és fèrtil...», diu josep palàcios. al cap i a la fi, en llegir-lo, sembla que es llegeix algú que es mostra rere unes parets transparents i permet veure’l com camina, com gesticula i com parla, com participa del destí i els sentiments del lector, sí, però com més ho fa, més s’exclou, com si habités molt lluny, tan lluny que potser resulta que el món on viu no li pertany ni a ell mateix. a mesura que es va llegint *la imatge*, el lector té la certesa que, pàgina rere pàgina, text i autor estan més units, tan compenetrats que s’arriba a sentir la simbòlica materialització d’un esperit i una lletra que vetllen per la seva pròpia seguretat, com si l’un i l’altre s’avisessin amb alarma que els lectors ja són a punt d’arribar.


però el lector que no només hi arribi sinó que també s’hi quedi tindrà l’orgull de llegir algunes de les pàgines més espectaculars i memorables que hagi pogut llegir en molt de temps, sabrà que escriure és reescriure, que ningú pot dir que és un escriptor si abans no posa seriosament en dubte el seu dret a ser-ho, i veurà com una obra orquestrada sobre el llenguatge i la pròpia escriptura, sobre la soledat i sobre la mort, pot crear un espai còmplice de reserva i amistat, i que no hi haurà cap moment que no es tingui la sensació d’estar trepitjant un recinte sagrat on s’amaga el cor de la literatura. josep palàcios ha escrit una obra interminable que exigeix igualment una lectura interminable, però els llibres d’aquesta estirp fan que el lector pugui jactar-se d’haver tingut el privilegi de ser-ne el seu contemporani i agrair, mentrestant, que l’obscuritat de l’autor hagi il·luminat algunes zones obscures de la seva manera de ser. al cap i a la fi, el mateix palàcios n’és ben conscient quan en un passatge de «cop de daus» escriu: «anomenar és il·luminar. però, d’allò que jo dic, alguna part sempre en restarà en l’ombra. i encara, allò que jo dic, a vosaltres, us donarà més o menys llum, mentre que, a mi, no em traurà mai de la foscor».


f39e1ba36e9f02de5bf249b41ab56d01
contra les idees rebudes
politicaprosa.com
2020.10
ho escriu vicenç pagès en un dels assajos inclosos a *clàssics revisitats* (diputació de girona, 2018), «un cànon personal», dedicat a josep comerma i a la seva *història de la literatura catalana*, publicada el 1923, un llibre on l’autor «s’aventura tot sol en terra amiga, armat amb més lectures que teories, sense molestar-nos amb referències bibliogràfiques ni notes a peu de pàgina», i on es vincula més la paraula «literatura» a uns determinats estils personals d’escriptura que als períodes històrics: «quan pensem en la història de la literatura catalana, de seguida se’ns acudeixen una sèrie de moviments culturals més o menys successius, o bé una corrua d’autors disposats ordenadament un al costat de l’altre, immòbils com les estàtues del jardí de luxemburg. aquesta periodització i aquest cànon, que al comú de la gent li semblen reconsagrats, són, tanmateix, el resultat d’un seguit atzarós de tries ideològiques, d’afinitats estètiques, de credos morals i també de dèries personals».


alguna cosa semblant argumenta ramon mas en el pròleg a l’antologia sobre el conte decadentista català que ha preparat sota el títol de *savis, bojos i difunts* (males herbes, 2018): «als historiadors de la literatura els resulta més fàcil buscar una etiqueta genèrica on encaixin els autors que mirar d’entendre el que tenen de genuí». i, en reivindicar una tradició silenciada a la literatura catalana de principis del segle xx «s’escrivia alguna cosa més que costumisme enginyós, misticisme cristià i deure patriòtic. també hi havia malestar existencial, foscor, violència, desequilibri, sàtira sagnant i un horror estrictament terrenal», ramon mas n’apunta les raons sense ambages: si la literatura decadentista catalana es va considerar irrellevant va ser degut als autors del cànon oficial, joaquim molas i josep maria castellet, que «exigien que la literatura catalana fos una eina de transformació social i de redreçament patriòtic, i consideraven els autors que no escrivien des d’una òptica de construcció social, sinó més aviat de destrucció, uns irresponsables».


vicenç pagès i ramon mas entenen que una literatura viu de les successives requalificacions del cànon per part de les noves generacions de lectors. en aquest sentit, no deixa de ser simptomàtic el pròleg que sebastià portell, poeta, narrador i dramaturg nascut el 1992, va escriure quan es va voler commemorar els quinze anys de la mort de terenci moix i edicions 62 va dur una altra vegada a les llibreries *el dia que va morir marilyn*, una novel·la publicada per primera vegada el 1969. sebastià portell no havia llegit res de terenci moix, però una vegada submergit en el text, de seguida se sorprèn de «l’alta qualitat», hi troba «la refotuda i definitiva novel·la sobre barcelona que els crítics reclamen amb tanta insistència», i conclou: «fa temps que penso que una de les principals mancances del nostre sistema cultural –i d’això no se n’alliberen ni els escriptors– és el desconeixement del patrimoni literari. la literatura catalana, anorreada històricament, no ha comptat amb una tradició d’ensenyança continuada a les aules i això fa que bona part de la societat desconegui els nostres creadors més notables. se’ns escapen els referents. o no ens n’adonem i contribuïm a enterrar-los».


es pot discutir una de les afirmacions anteriors –que la literatura catalana ha sigut «anorreada històricament»–, però no la següent, que una bona part del públic lector ignora la grandesa del seu patrimoni literari. d’altra banda, sebastià portell no fa res més que descobrir una de les veritats categòriques a les quals tot bon lector hi arriba aviat o tard, que els clàssics –ho deia italo calvino– són llibres que com més et penses que els coneixes per haver-ne sentit a parlar, més nous, sorprenents i inèdits trobes en llegir-los de debò.


a *clàssics revisitats* –una incitació al plaer de llegir, una mina d’observacions sobre els mecanismes de l’escriptura, un intent de respondre per què algunes convencions literàries queden obsoletes mentre altres es mantenen ben fresques–, vicenç pagès es pregunta fins a quin punt els models continuen sent models, si han guanyat o han perdut amb el pas del temps, si conserven el mateix sentit de quan es van publicar. irremeiablement, vicenç pagès compleix alhora amb un dels deures de qualsevol lector constant, i tributa respecte, admiració i gratitud a un grapat d’escriptors –tant els canònics com alguns altres que no solen aparèixer als manuals de literatura– de la millor manera que es pot fer, examinant-los sense prejudicis, amb la mateixa exigència que si fossin autors actuals, situant-se més enllà del context històric i comparant-los amb altres ficcions, amb pel·lícules, amb altres llibres escrits en altres llengües.


una estratègia similar és la que du a terme ramon mas quan antologa els contes grotescos, pertorbadors, mòrbids, fantàstics i monstruosos de *savis, bojos i difunts*, com si tots els autors s’haguessin promès dur endavant un programa vital mefític i destructor, entre somnis negres i sensacions grises, una ininterrompuda carrera cap el mal: algú podrà sorprendre’s de trobar-hi una narració de l’aparentment assenyat i racional eugeni d’ors –una de les més espectaculars del recull–, s’alegrarà de descobrir que agustí esclassans era un bon narrador, i, en llegir *la fineta* –el relat d’un intent de violació–, de joaquim ruyra, constatarà que vicenç pagès no s’equivoca quan a *clàssics revisitats* diu que li recorda la minuciositat amb què alfred hitchcock va filmar *frenesí*.


vicenç pagès i ramon mas –i sebastià portell– no estan sols en aquesta actitud de rebuig a les idees rebudes, i, per sort de tothom, també hi ha més lectors que es posicionen en contra de la parcialitat, la indiferència o l’abstenció i que rebaten les conclusions convencionals dels historiadors, filòlegs i lingüistes; per sort de la literatura i de la seva història futura, a hores d’ara no són pocs els que també creuen que les lletres catalanes mereixen ser explorades i llegides des d’una perspectiva nova que il·lumini els escenaris des d’uns angles inèdits, que cal renovar el maquillatge antic i la indumentària obsoleta d’unes figures que s’han d’alliberar de la màscara que els ha ocultat al llarg del temps.


enric casasses, per exemple, s’encarrega de reivindicar la narrativa de juli vallmitjana i la seva particular interpretació de la pràctica de la novel·la: en el pròleg on presenta *de la ciutat vella* (edicions de 1984, 2018), vallmitjana ja no és només l’escriptor modernista que escrivia de la manera que podia i que retratava els problemes, els incidents i la vida dels baixos fons de barcelona, sinó algú que especula amb les possibilitats del gènere novel·lesc i que comença a veure que el fil seguit d’un argument és només «una corda d’estendre episodis, ambients, personatges», que «l’estructura típica de la novel·la se li fa molesta», i que li convé desentendre’s de la trama per fer-la tal com li sembla.


És el mateix que passa amb la víctor català que ofereix blanca llum vidal en el postfaci al segon volum de *tots els contes* (club editor, 2018), llegida sota les lliçons de hanna arendt i judith butler: víctor català ja no és l’escriptora catòlica i propietària rural, que seguia al peu de la lletra les consignes modernistes segons els manuals històrics, de la mateixa manera que la violència ancestral que travessa la seva narrativa ja no és una violència explicable a través del caràcter primitiu dels seus personatges: narrar la violència contra les dones, contra els pobres i contra els malalts, contra els vells i els nens, contra els bojos, era per a víctor català una resposta subversiva a la política institucional, una argúcia per fer visibles les relacions de domini.


tampoc no passa res de dolent, sinó tot el contrari, si resulta que arnau pons, en el postfaci de la nova edició de *la mort i la primavera* (club editor, 2017), de mercè rodoreda, seguint els ensenyaments d’adorno o paul celan, no veu aquesta novel·la com un conte de fades maligne sinó com una reflexió sobre els mecanismes del poder que podria emparentar-se amb el *petroli* de pasolini: mercè rodoreda ja no és només la dama de la melancolia, de la fragilitat i de la incertesa i la indecisió del món.


«rusiñol és una reserva d’art i literatura que espera apagada. es pot revifar en qualsevol de nosaltres», diu raül garrigasaït a *el fugitiu que no se’n va* (edicions de 1984, 2018), un assaig on santiago rusiñol ja no és només l’autor de *l’auca del senyor esteve*, o l’artista faceciós que es passejava en carro per catalunya, o el senyor que col·leccionava ferros vells, o el burgès que fuig de la família i fa de bohemi a parís: la mirada de garrigasaït el situa en el moment fundacional dels conflictes i les tensions que genera l’adveniment de la modernitat, genuïna força motriu de la trajectòria de l’autor. «la folklorització ajuda a preservar i a divulgar, però sol tenir la conseqüència funesta de bloquejar les lectures creatives de la tradició», postil·la garrigasaït més endavant. es refereix a rusiñol, però l’observació és vàlida per a mercè rodoreda, per a víctor català, per a juli vallmitjana, per als decadentistes, per a terenci moix, per a tots els clàssics que convé revisitar sense cap idea rebuda.


e20473d048a84f2893ed3a4d49923a5d
la gran novel·la del #metoo
politicaprosa.com
2020.10
no se sap si la literatura escrita per dones està de moda, però sí que victor català, aurora bertrana, mercè rodoreda o montserrat roig, si continuessin en actiu, ja no es podrien veure com unes aus solitàries. potser la causa s’ha de buscar en el desfici dels editors per trobar la gran novel·la del #*metoo*, o potser tan sols es tracta que en una literatura sòlida els cicles no es tanquen mai i només cal esperar que qualsevol atzar els torni a posar en moviment de la manera més impensada. el cert és que, al llarg de les últimes temporades, l’editorial comanegra ha recuperat la narrativa d’alta costura, còctels i vida nocturna de rosa maria arquimbau –*cor lleuger* i *quaranta anys perduts*–, que adesiara ha aconseguit que la intel·ligència emotiva, la denúncia social i la força imaginativa de cèlia suñol torni de nou a les llibreries –*primera part* i *el bar/el nadal d’en pablo nogales–*, que males herbes hagi apostat per treure de l’oblit l’homenatge de maria aurèlia capmany a l’*orlando* de virginia woolf, *quim/quima*, que la desmesura de les passions elementals dels contes de victor català sembli que hagin adquirit una força inèdita gràcies a l’edició de club editor –que també s’ha encarregat d’oferir una nova lectura de l’última, i inacabada, novel·la de mercè rodoreda, *la mort i la primavera*–, o que edicions 62 hagi fet circular una altra vegada la millor novel·la de montserrat roig, *el temps de les cireres*. no seria gens d’estranyar –i, sobretot, d’agrair– que alguna editorial audaç recordés que el 1497, a valència, sor isabel de villena va publicar *vita christi*, un tractat sobre les virtuts femenines, o sobre les malvestats misògines, i la publiqués degudament anotada per a felicitat de molts.


mentrestant, però, els lectors poden seguir l’explosió de la narrativa escrita per dones que a hores d’ara sembla galopar, exultant i inacabable, al llarg de les últimes temporades, uns llibres sovint convincents i exemplars, a vegades insòlits, sempre lúcids, poc sentimentals i sense gaire complaença cap a res i cap a ningú. només cal mirar una mica enrere i allargar la vista fins avui mateix per adonar-se d’un fet irrebatible, que el lector sensat i instruït té a l’abast un territori vastíssim per recórrer. pot haver-hi qui expliqui el fenomen com una conseqüència del fracàs de la masculinitat del sistema, o a causa de la resistència al patriarcat neoliberal, o com una victòria de la nova manera d’administrar la mirada femenina: les interpretacions sociològiques, les consideracions polítiques, o la militància de gènere, però, no haurien d’enterbolir l’evidència d’una realitat que seria injustificable que passés desapercebuda, que hi ha un grapat d’escriptores que aconsegueixen que el lector se senti literàriament satisfet.


encara que no pertanyin a les últimes generacions, seria injust no celebrar que sílvia alcàntara (1944) es decidís tardanament a escriure novel·les com *la casa cantonera* (edicions de 1984, 2011), o *els dies sense glòria* (edicions de 1984, 2016), perquè aleshores el lector no hauria tingut el goig de conèixer el caràcter plàstic d’una prosa molt treballada, el talent per convertir els detalls en cendra o pols significativa, com si fossin esborranys d’alguna cosa inacabada, com si s’esvaïssin de seguida després que algú els pronunciés en veu baixa, amb un to d’aparent intranscendència que acaba regirant-se i omplint l’obra d’un sentit i un valor extraordinaris: amb un salt mortal, sílvia alcàntara apel·la a unes veritats sempre madures i persuasives perquè, en el fons, són les de sempre, el que faulkner va anomenar les velles veritats del cor. o que l’afany de mercè ibarz (1954) per recórrer la terra híbrida de la literatura –la seva tant és autobiografia com història de la cultura, especulació intel·lectual com finor erudita, creació narrativa com periodisme rigorós– la dugués a publicar el 2017 *l’amic de la finca roja* (tusquets). o que a *l’aniversari*, el 2016, imma monsó (1959) tornés a construir una altra comèdia de terror per narrar els pànics que originen els tapissos cerebrals quan s’engrunen com si fos la matèria més fràgil del món. seria injust no citar en aquest paràgraf flàvia company (1963) –*haru* (catedral, 2016) és, per ara, la seva millor novel·la–, o núria perpinyà (1963), que aquest any ha publicat *i, de sobte, el paradís* (comanegra), però l’objectiu del dibuix d’aquest mapa és espiar unes escriptores que és convenient seguir de molt a la vora.


seria massa llarg discutir si les novel·les de marta rojals (1975) són necessàries o oportunes, però s’ha d’acceptar que *l’altra* (la magrana, 2014), o *el cel no és per a tothom* (anagrama, 2018), fan recordar que john irving deia que els novel·listes contemporanis que més admirava eren els que no menyspreaven les estratègies decimonòniques, que els plaïa l’argument, que s’inventaven personatges ben perfilats, que relacionaven les històries secundàries i que tenien en compte els pas del temps i els seus efectes. no seria més curt especular sobre el pes que té el tema literari de moda –l’autoficció– als llibres de llucia ramis (1977) –*egosurfing* (destino, 2010), *tot allò que una tarda morí amb les bicicletes* (columna, 2013), *les possessions* (anagrama, 2018)–, però el lector alliberat de teories estèrils faria bé d’endinsar-se en un terreny novel·lesc on la descripció de la incertesa, la volatilitat i la contingència de l’època no està renyida amb la triomfant representació literària d’una de les emocions més difícils de transmetre, la felicitat, sense caure en el sentimentalisme.


també seria difícil determinar les argúcies a través de les quals maria guasch (begues, 1983) ha aconseguit l’escriptura de dues novel·les tan plenes de gràcia com *olor de clor a la roba* (la magrana, 2014) o *els fills de llacuna park* (l’altra, 2017), però de segur que alguna relació hi té la seva prosa reservada, dura, neta i lacònica, com si hagués passat per una poda meticulosa per enlairar-se com un prodigi de contenció narrativa; o la seva habilitat per ometre episodis essencials, i concentrar en un frase, tot seguit, la insinuació d’un món perdut; o la respiració sensorial de cada escena, la mil·limetrada poètica de l’observació de les sensacions i els ambients, la lluminosa lleugeresa amb què tanca cada novel·la.


a ‘la memòria de l’arbre’, tina vallès es limita a copiar el silenci amb paraules.
----------------------------------------------------------------------------------


no es pot endevinar, és clar, cap on aniran les segones novel·les de gemma ruiz (1975), tina vallès (1976) o irene solà (1990), i cal desitjar que no sofreixin un símptoma freqüent –que l’ànim vital invertit en el primer llibre esdevingui ocurrència en el segon–, però ara per ara *argelagues* (proa, 2016), *la memòria de l’arbre* (anagrama, 2017) i *els dics* (l’altra, 2018) ocupen un lloc important a la memòria lectora. gemma ruiz és simple i directa, fluïda i àgil, franca i natural en el desenrotllament narratiu, intensa a l’hora de captivar l’atenció –després de cada episodi és normal preguntar-se què més passarà–, i prou sàvia per commoure amb cautela, però el que sobta d’*argelagues* és que treballi tan convincentment amb la materialitat de la llengua, que aposti tan fort a favor de la capacitat de la literatura per produir una significació potenciada per la manera en què es trama el text: aquí la creació i la recreació d’un món i la creació i la recreació d’una llenguatge es troben íntimament units. tina vallès, en canvi, sembla ser partidària de la voluntat de fixar amb una escriptura presumptament ingènua les impressions que deixen les coses que no són fàcils d’explicar: convençuda que la frase més concisa és la millor, que no cal usar-ne dues quan el que es vol dir es pot dir en una de sola, amb una ambició màxima, tina vallès aconsegueix expressar la naturalesa íntima dels silencis de la quotidianitat: a *la memòria de l’arbre*, es limita a copiar el silenci amb paraules, a col·locar en el lloc precís la paraula escaient que es llegeix sense esforç –a saber controlar l’emoció i expressar els sentiments a través d’aquest control–, a crear frases rodones i plenes amb el mínim d’organització interna per construir el realisme del silenci.


més enllà de la seva preocupació per l’origen de les històries i la construcció de les ficcions, irene solà ha escrit una novel·la d’una vitalitat extrema sobre les ganes de viure i sobre la il·lusió de l’amor, sobre la complexitat de fer-se grans i haver de prendre decisions i fer plans de futur, sobre la necessitat de ser el que es vol ser encara que no se sàpiga amb exactitud què significa això. més enllà del caràcter intimista que plana arreu, *els dics* és també un exemple de com la matèria rural i la seva supervivència pot adaptar-se sense obstacles a les formes creatives de la contemporaneïtat.


potser els editors, en la seva recerca de la gran novel·la del #*metoo*, voldrien que les escriptores d’avui descobrissin veritats generalitzadores sobre la condició humana o les relacions socials. per sort per al lector, irene solà, tina vallès, gemma ruiz, maria guasch, llucia ramis, marta rojals, opten per uns altres camins: transiten per una escriptura moltes vegades obertament autobiogràfica, esculpeixen els diferents registres del sentit de l’humor, trenquen la frontera entre la realitat i la irrealitat i donen un sentit nou i més profund a la paraula «ficció», renovant la narrativa sense la necessitat de cap experimentalisme. també s’ha d’agrair que ja no participin del raonament de ursula k. le guin, que deia que, com que havia nascut abans que s’inventessin les dones, ella era, lògicament, un home.


 



---



[fusion\_gallery layout="grid" picture\_size="" columns="" column\_spacing="10" gallery\_masonry\_grid\_ratio="" gallery\_masonry\_width\_double="" hover\_type="" lightbox="yes" lightbox\_content="" bordersize="" bordercolor="" border\_radius="" hide\_on\_mobile="small-visibility,medium-visibility,large-visibility" class="" id=""][fusion\_gallery\_image image="https://www.politicaprosa.com/wp-content/uploads/2019/01/pp\_-llibre-cor-lleuger-de-rosa-maria-arquimbau.jpg" image\_id="3101|full" link="" linktarget="\_self" /][fusion\_gallery\_image image="https://www.politicaprosa.com/wp-content/uploads/2019/01/pp\_-llibre-egosurfing-de-llucia-ramis.jpg" image\_id="3103|full" link="" linktarget="\_self" /][fusion\_gallery\_image image="https://www.politicaprosa.com/wp-content/uploads/2019/01/pp\_-llibre-el-temps-de-les-cireres-de-montserrat-roig.jpg" image\_id="3105|full" link="" linktarget="\_self" /][fusion\_gallery\_image image="https://www.politicaprosa.com/wp-content/uploads/2019/01/pp\_-llibre-haru-de-flavia-company.jpg" image\_id="3107|full" link="" linktarget="\_self" /][fusion\_gallery\_image image="https://www.politicaprosa.com/wp-content/uploads/2019/01/pp\_-llibre-lamic-de-la-finca-roja-de-mercè-ibarz.jpg" image\_id="3109|full" link="" linktarget="\_self" /][fusion\_gallery\_image image="https://www.politicaprosa.com/wp-content/uploads/2019/01/pp\_-llibre-la-casa-cantonera-de-sílvia-alcàntara.jpg" image\_id="3111|full" link="" linktarget="\_self" /][fusion\_gallery\_image image="https://www.politicaprosa.com/wp-content/uploads/2019/01/pp\_-llibre-tots-els-contes-de-víctor-català.jpg" image\_id="3113|full" link="" linktarget="\_self" /][/fusion\_gallery]
7ad0c8ecffb68e77f118807650742b6f
moltes i molt estranyes coses
politicaprosa.com
2020.10
¿quina seria la traducció literària més admirable que es va publicar durant la passada temporada i que honora per si sola tota una cultura? la resposta segurament admet pocs dubtes: *peregrinació*, de fernâo mendes pinto, traduït del portuguès per gabriel de la s. t. sampol, amb pròleg d’isabel soler (edicions de 1984), una selecció de noranta capítols dels dos-cents vint-i-sis de què consta aquesta obra magna de la literatura de viatges marítims, impresa a lisboa el 1614, una trentena d’anys després que morís el seu autor, «tretze vegades captiu i disset venut a les parts de l’Índia, etiòpia, l’aràbia feliç, la xina, tatària, macassar, sumatra, i moltes d’altres províncies d’aquell oriental arxipèlag dels confins d’Àsia». a banda de presoner i esclau, i de conèixer uns inabastables –i bells i indòmits- espais geogràfics, mendes pinto també va ser el que es pot anomenar un home de molts «oficis», «un cavaller de fortuna», perquè només així es pot qualificar algú que successivament va exercir de soldat, de navegant, de descobridor, de mercader, de metge, de diplomàtic, d’espia, de corsari, de captaire, de nàufrag i, fins i tot, de novici de la companyia de jesús quan va conèixer i rebre la influència del pare francesc xavier i van peregrinar junts per malacca i el japó: no és d’estranyar que amb aquest bagatge fos capaç d’escriure un còctel impecable de crueltat, violència, infortunis i aventura. ja és més insòlit que al cap de dues dècades de vagareig sense fi enmig d’aquests «treballs i perills», més enllà de les tribulacions i l’adversitat –l’aventura no es va convertir en tragèdia-, aconseguís arribar sa i estalvi a portugal i tingués encara prou hàlit i força per escriure la història de les seves peripècies amb la intenció de llegar-les «als meus fills» a manera de «carta d’abc, perquè aprenguin a llegir». mendes pinto va trigar molt a redactar les seves memòries, i hi va haver qui li retragués haver enriquit la seva peripècia personal amb altres lectures i altres testimonis orals de l’època. però era una feina inútil: al cap i a la fi, el poeta bartolomé leonardo de argensola, que no va trepitjar mai el que avui és indonèsia, tan sols amb un ús exhaustiu de documents oficials i fonts originals, va publicar el 1609 la *conquista de las islas malucas*, i és improbable que cap lector no es commogui amb la descripció de l’exotisme i els avatars de l’expedició governada per pedro de acuña en la lluita pel domini del comerç de l’espècia.
mendes pinto va exercir de soldat, de navegant, de descobridor, de mercader, de metge, de diplomàtic, d’espia, de corsari, de captaire, de nàufrag i, fins i tot, de novici de la companyia de jesús.
-----------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------


una vegada a mans del públic, la *peregrinació* de seguida va obtenir l’èxit que es mereixia, va divulgar-se amb rapidesa –la traducció castellana és de l’any 1620-, i va ser llegida com una obra d’entreteniment colossal. però també és veritat que no van trigar gaire a alçar-se múltiples veus que acusaven mendes pinto de mentider. al pròleg, isabel soler recorda que, davant de les infinites desventures, de les sorprenents vicissituds, de la incredulitat de certes penúries, de la fantasiosa realitat que es desprenia del text, es feia paròdia del nom de fernâo mendes pinto i es deia: «*fernâo, mentes? minto*!» o «*fernâo..., mentes muito...**»**.* isabel soler, estudiosa dels triomfs i els fracassos de les gestes nàutiques dels exploradors portuguesos del renaixement, i que sàviament ha tret el viatge dels manuals d’història dels imperis per situar-lo en el si dels estudis culturals –al cap i a la fi, la marineria també participava en l’eixamplament del nou món que es construïa des de l’art o l’astronomia, per exemple-, creu que no, encara que bona part del contingut sigui qüestionable. i, al lector d’ara mateix, que no és expert en les cròniques, les descripcions, els testimonis i els epistolaris que conformen la literatura de viatges generada per l’experiència de la navegació portuguesa al llarg de les dècades renaixentistes, i que no pot disfrutar de la distància i l’anomalia que la *peregrinació* marca respecte els llibres precedents i la tradició, tant li fa que mendes pinto distorsioni, desorbiti, infli o forci la realitat que va haver d’entomar. el lector d’ara mateix es conforma, i molt, amb la pura alegria d’acompanyar les desgràcies aquesta veu narradora que no cessa d’invocar-se amb un llastimós «pobre de mi»: el lector d’ara mateix, en llegir la *peregrinació*, mentre recorda que paul theroux va dir que «la diferència entre la literatura de viatges i la ficció és la mateixa que existeix entre anotar el que veu l’ull i descobrir el que la imaginació coneix», en té prou amb submergir-se fins al fons de les prodigioses aventures que mendes pinto va tenir la cortesia d’oferir tan vívidament per a la posteritat.
l’encertaria el lector que veiés en la *peregrinació* una radiografia del mal, una analítica que demostraria que l’època gloriosa de l’imperi portuguès no era tant això com la manifestació il·limitada d’una avarícia sense escrúpols.
----------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------


mendes pinto es pot llegir des de múltiples òptiques, però el que no convé que faci cap lector és emparentar la *peregrinació* amb marco polo i el seu *llibre de meravelles* per una raó excessivament òbvia: marco polo era un home de mentalitat medieval, i, en el llibre del seu viatge a l’orient, narra els esdeveniments més «admirables», el «sorprenent», el que causi en el lector la sensació de «meravellós»: marco polo veu somnis fantàstics, homes provistos de cues tan gruixudes com la dels gossos, animals tan fabulosos com si fossin monstres, unicorns, i pobles caníbals, copròfags i polígams. mendes pinto, en canvi, només «dóna compte de moltes i molt estranyes coses que va veure i sentir», i, si fa ús de la paraula «meravella» no és mai en el sentit que la utilitza marco polo. la perspectiva de mendes pinto és una altra, i la seva mirada, i la seva ment, se situa ben lluny de l’espai somiat pels viatgers medievals: és segur que l’aventurer renaixentista busca el descobriment de coses noves, de sensacions i experiències inèdites, i és probable que també vagi a la recerca del que ha llegit, però ara, en el segle xvi, l’espai del somni es converteix en un espai de conquesta, d’expansió dels imperis, de comerç i d’enriquiment individual, com una fugida de la precarietat de la vida quotidiana, «d’una vida de misèria i estretor a la pobra casa de mon pare la vila de montemor-o-velho», tal com diu mendes pinto al començament del seu relat.
mendes pinto va escriure un llibre que, molts d’anys després, quan ja és un clàssic irrefutable, es manté tan jove, alegre i seductor com el dia de l’any 1614 que va sortir d’una impremta de lisboa.
------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------


i és ja en el mateix inici quan la *peregrinació* revela una de les possibles maneres de llegir-la, com una caixa de misteris o silencis narratius: als tretze anys el seu oncle el col·loca al servei d’una casa de lisboa, però al cap de poc li «va esdevenir un cas que va posar la meva vida en tan gran perill que, per poder salvar-me, em vaig veure forçat a fugir encontinent d’aquella casa i, tan de pressa com vaig poder i tan trasbalsat de tanta por que tenia que no sabia per on anava». no serà l’únic cop que mendes pinto deixa a la imaginació del lector deduir el que omet, com si els fets i els gestos no valguessin res i no fossin, doncs, res de res, o com si no se’n pogués estar de contemplar l’element autobiogràfic des de la perspectiva picaresca per dotar de versemblança la veu del personatge-narrador. la *peregrinació*, certament, es pot llegir com una deriva d’aquest gènere literari que aleshores vivia el seu auge, però no aniria gens desencaminat el lector que la interpretés com la confessió involuntària d’algú que avui es podria titllar de desequilibrat o de paranoic, d’algú insaciable, un temperament inquiet i amant de l’inesperat, del desconegut, de l’extravagància i l’hiperbòlic. i l’encertaria, és clar, el lector que veiés en la *peregrinació* una radiografia del mal, una analítica que demostraria que l’època gloriosa de l’imperi portuguès i l’esplendor de la seva flota potser no era tant això com la manifestació il·limitada d’una avarícia sense escrúpols. i no s’equivocaria gens tampoc qui entengués l’escriptura de mendes pinto com una lliçó sobre la geometria de la violència, sobre l’amor a la força bruta, sobre les obsessions i el fanatisme de les guerres entre religions, entre diverses faccions d’una religió, entre famílies d’una mateixa tribu, entre exèrcits amics, entre exèrcits enemics: no és cap exageració afirmar que en aquest llibre hi deuen haver ben poques pàgines on no es narri alguna variant de la crueltat, que atrau i repèl al lector, que alternativament l’irrita i el cansa i que sempre el fascina extraordinàriament. ara bé, segurament el lector que obtindrà més plaer de la lectura de mendes pinto serà qui s’hi encari com si topés amb la il·lustració ineluctable de la fenomenologia de l’aventura: mendes pinto és un mestre de l’art de fer-ne veure l’encant.

la *peregrinació*, en fi, també es pot llegir des d’un altre camp d’observació, posant-se en la pell del traductor, de gabriel de la s. t. sampol, i imaginar, o calcular, el grau de sofriment, i de goig, que deu haver viscut mentre lluitava per trobar en català les paraules idònies que reproduïssin fidelment els termes navals i bèl·lics que farceixen el text, les fórmules justes que reproduïssin la mescla de retòrica renaixentista i oralitat que va permetre a fernâo mendes pinto escriure un llibre que, molts d’anys després, quan ja és un clàssic irrefutable, es manté tan jove, alegre i seductor com el dia de l’any 1614 que va sortir d’una impremta de lisboa.
d8c87006f9551c7d667b2d8e3a475382
història d’una esperança
politicaprosa.com
2020.10
a final de l’any 2013 es va publicar, a valència, un dels cims de les lletres catalanes de les últimes dècades, *la imatge*, l’obra completa de josep palàcios (1938), un escriptor secret i clandestí i artífex de les pàgines més audaces i belles que es poden llegir actualment. també és veritat, però, que seria ingenu creure que no es tracta d’una excentricitat inimitable i que només serà molt a poc a poc que s’apreciarà el seu valor i la seva prodigiosa punteria verbal: és el peatge que s’ha de pagar quan s’aposta pel risc i l’exigència, quan es té la gosadia de no participar en la recerca angoixant del best-seller que hauria de salvar la literatura catalana de l’ostracisme i situar-la en el centre del mercat editorial, tal com exigeixen les obsessions de la poderosa maquinària institucional, tal com espera amb candidesa un públic més aviat desorientat, i tal com desitgen celebrar els mitjans de comunicació. per damunt de la raresa de l’escriptura d’aus solitàries com josep palàcios, normalment es privilegia i es promociona, any rere any, un tipus de novel·la que sol tenir, a pesar de la seva manifesta voluntat de diferenciar-se, un cúmul de coincidències que les agermana com un producte fabricat en sèrie: la seva ambició màxima és tornar a explicar una altra vegada i de la mateixa manera les històries convencionals de sempre, i no és estrany que, estilísticament, siguin il·legibles, i que no es trobi enlloc l’indici del més elemental ordre narratiu. al darrere de tot plegat hi ha la fal·làcia de pretendre equiparar l’èxit de vendes amb una verdadera intencionalitat creativa, amb l’únic argument que el públic poc habituat a la lectura té sempre la raó.
la literatura catalana actual és un mon ple de formes que es belluguen, que creixen, que s’interrelacionen i que inclús es devoren entre elles sense que ningú posseeixi el respecte de ser considerat un mestre o una autoritat per tothom.
--------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------


més enllà de la desesperació de sortir a la recerca de l’èxit prefabricat, no tant per la lícita lògica comercial com per una provinciana necessitat de reconeixement internacional, més enllà de la llum enlluernadora de l’obra de josep palàcios, la literatura catalana actual és un mon ple de formes que es belluguen, que creixen, que s’interrelacionen i que inclús es devoren entre elles sense que ningú posseeixi el respecte de ser considerat un mestre o una autoritat per tothom. hi ha molts lectors que citarien jaume cabré (1947) com el model a seguir, n’hi ha forces que potser triarien biel mesquida (1947), miquel de palol (1953) o quim monzó (1952), i fins i tot hi ha qui no vacil·laria i elegiria julià de jòdar (1942) o jordi coca (1947) com els noms que il·luminen els camins de la narrativa catalana actual. sigui com sigui, hi ha un acord unànime sobre la influència nul·la que ha exercit la generació dels anys setanta: alguns van desaparèixer prematurament, uns altres van preferir centrar-se en el repartiment de les sinecures institucionals, i no són pocs els que no han reunit uns mèrits suficients per convertir-se en exemples literaris a imitar. immune als vicis progres que van alimentar l’educació tribal d’aquells joves dels anys setanta, sempre s’ha d’agrair que un franctirador d’elit com valentí puig (1949) publiqui novel·les, però *la vida és estranya* o *el bar de l’ave* són uns títols que poden irritar el lector ortodox perquè se centren més en els processos mentals dels seus protagonistes que en les seves vicissituds, com si es descuidés a propòsit la construcció argumental i es preferís sempre l’opció del rumb insòlit, com si no pretengués dirigir-se enlloc i les seves novel·les no tinguessin altra raó de ser que ella mateixa, com si l’únic que importés no fos tant saber què succeirà a la pròxima frase com què passa en la que s’està llegint. no cal dir que valentí puig és una au tan solitària com josep palàcios i que el seu nom no figura a la llista que es privilegia i es promociona des del poder burocràtic, editorial o periodístic.
És innegable que els escriptors que possibiliten la narrativa catalana actual posseeixen prou vocació literària, que el talent no els falta, i que no desconeixen que, en el plantejament de cada text que escriuen, hi va implícit el seu destí.
-------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------


 



---


**llibres que es citen a l'article**

[fusion\_gallery image\_ids="1400,1402,1406,1408,1410,1404,1412,1414,1416" layout="grid" picture\_size="" columns="5" column\_spacing="10" gallery\_masonry\_grid\_ratio="" gallery\_masonry\_width\_double="" hover\_type="" lightbox="yes" lightbox\_content="" bordersize="" bordercolor="" border\_radius="" hide\_on\_mobile="small-visibility,medium-visibility,large-visibility" class="" id=""][/fusion\_gallery]



---



 

no hi ha ningú que sigui un punt de referència tan indiscutible com salvador espriu o mercè rodoreda. i l’avantatge d’aquest estat anòmal de la qüestió és que, per primera vegada, no s’ha d’anar a remolc de cap escola, de cap moviment, de cap tendència, i és d’agrair que no hi hagi l’obligació de seguir o oposar-se al pas que es marca perquè no es marca cap pas: no s’ha de fer taula rasa amb el passat i la tradició perquè sembla que s’haguessin esvaït. l’altra anomalia, que no se sap encara si ha sigut avantatjosa, és que la generació posterior a la del setanta, els escriptors nascuts durant els anys seixanta, hagi tingut d’assumir una sobtada majoria d’edat literària i s’hagi vist ficada en l’atzucac d’haver de capitanejar el rumb del futur. enginyosos, dinàmics, eclèctics, solars i vitals, o onírics i psicòtics, fabricants de discursos imbricats, especuladors i el·líptics, partidaris de les històries no lineals, o dels laberints de la imaginació, amb exhibicions memorables d’estil, convertint en possibles les relacions impossibles entre objectes i situacions dissímils, o jugant de la manera que més els plau amb els plantejaments, els nusos i els desenllaços de les trames, imma monsó, sergi pàmies, vicenç pagès, màrius serra, manuel baixauli, antoni pladevall, sebastià perelló, o núria perpinyà, per exemple, són ja els propietaris d’una obra sòlida i indiscutible. potser hi ha qui enyori la comoditat del camí únic i recognoscible pàgina rere pàgina, però en són molt més els lectors que celebren que, a la fi, cada escriptor escrigui de la manera que li dóna la gana, sense la por a desaparèixer del mapa literari si no s’és fidel a la consigna predominant. els experiments conviuen amb el conservadorisme narratiu, de la mateixa manera que hi ha qui qüestiona els gèneres literaris mentre d’altres els segueixen al peu de la lletra. hi ha qui es manté fidel als postulats del realisme, i també els que en posen en dubte la validesa d’una part, els que només se senten còmodes volant, i els que no fan ni una cosa ni l’altra. i hi ha qui escriu de forma inintel·ligible i els que escriuen amb la intenció que tot sigui net i clar: s’escriu amb frases curtes o amb frases llargues, a favor de la bellesa o a favor de la lletjor, sòbriament o amb excés, i la gràcia és que no passi res d’estrany si es posen en dubte les condicions de la realitat o si s’accepta que tot va bé de la manera que va.
en els pròxims anys, la felicitat del lector està assegurada, gràcies a la intrepidesa d’uns autors joves molt segurs del seu talent, i gràcies, sobretot, a la rotunditat d’una obra a penes començada. la nòmina és llarga i diversa.
---------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------


davant de la multiplicitat d’opcions creatives que obre aquesta generació, no és d’estranyar que la següent, formada pels escriptors nascuts al llarg de la dècada dels setanta i dels vuitanta, no hagi menystingut l’herència i hagi sabut enriquir i eixamplar la base sobre la qual ha crescut. són uns escriptors que han tingut la sort d’afinar l’oïda verbal i l’audàcia d’alliberar-se de l’armadura que des dels estaments de l’iec s’havia volgut imposar sobre la llengua. han tingut la sort de forjar-se un caràcter ambiciós i descarat, saludablement lliure de manies i complexos, cultes en el sentit de la cultura de la vida i la cultura de la cultura, i, sense caure en la denúncia de res, els seus llibres ofereixen un ventall temàtic que no està renyit amb el que passa al carrer: l’èxit de marta rojals, per exemple, prové de l’encert de reunir a les seves novel·les les preocupacions i els costums d’una generació que ja no tindrà mai més una feina fixa, i el mèrit literari és que tampoc es poden qualificar de costumistes. no són gens menyspreables dos altres factors de la sort i que han sabut aprofitar amb una enorme competència vital: el paper dels nous lectors, que ja no són uns militants de res, excepte de la bona literatura, i l’auge d’una sèrie d’editorials independents que s’aprofiten de les noves tecnologies i que, com que els costos ja no són tan alts, es poden permetre el luxe d’editar llibres que potser els grans grups editorials refusarien. al cap i a la fi, el que en el fons es planteja és la continuació de l’elegant batalla didàctica començada per jaume vallcorba i quaderns crema molts anys enrere contra les manipulacions del sistema cultural català, contra la falta d’exigència literària, contra la tendència a la provincialització i contra l’absència d’una major connexió amb la realitat de la resta del món. els escriptors joves, els nous editors, el públic d’avui, tots plegats, a la manera de jaume vallcorba, són uns partidaris a ultrança de la literatura ambiciosa i de qualitat que tots els lectors constants estimen, demanen i que, irremeiablement, també es mereixen.

i hi ha raons de pes per sospitar que no es cau en cap error o falsa eufòria si es vaticina que, en els pròxims anys, la felicitat del lector està assegurada, gràcies a la intrepidesa d’uns autors joves molt segurs del seu talent, i gràcies, sobretot, a la rotunditat d’una obra a penes començada. la nòmina és llarga i diversa, i a vegades pot costar orientar-s’hi, però no es corre cap risc de defraudar el gust del lector si es cita, per exemple, l’infern físic que joan jordi miralles (1977) narra a *una dona meravellosa*, o l’eficaç remei contra la tristesa moral que és *mars del carib*, de sergi pons codina (1979), o les filigranes traçades per yannick garcia (1979) a *la nostra vida vertical* per fixar el trivial de l’insòlit, o la distància usada per maria guasch (1983) a *olor de clor sota la roba* per descriure què passa quan no passa res i ni se sap què s’espera o què es pretén que passi. i és segur que el gust del lector en sortirà plenament satisfet si s’endinsa en l’antropologia narrativa d’adrià pujol (1974), o en l’autoficció que practica llucia ramis (1977), o en els contes supremament literaris –i que alhora xifren l’essencial enigma humà en el joc de caixes xineses o nines russes de la literatura- de jordi massó rahola (1967), o en l’atmosfera saturada i insalubre que crea mònica batet (1976) per impedir que el lector practiqui cap exercici de vampirisme amb uns personatges que sembla que hagin cicatritzat deficientment el mal d’haver nascut. i alguna cosa faltaria en el banquet del lector si no tastés, evidentment, la mescla de grotesc i pensament literari que raül garrigasait (1979) practica a *els estranys*, l’alegria de l’estil solemne de joan todó (1977) –a *lladres*, per exemple-, l’eficaç fredor sentimental de tina vallès (1976) a *la memòria de l’arbre*, el vertigen formal i moral que travessa *gegants de gel*, de joan benesiu (1971), el cosmopolitisme rural d’irene solà (1988) a *els dics*, o la revisió inèdita del passat recent que gemma ruiz (1975) ofereix a *argelagues*.
el que es planteja és la continuació de l’elegant batalla didàctica començada per jaume vallcorba i quaderns crema contra les manipulacions del sistema cultural català, contra la falta d’exigència literària, contra la tendència a la provincialització i contra l’absència d’una major connexió amb la realitat de la resta del món.
----------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------


“se necesita toda la vida de un hombre, un ingenio sobresaliente, un estudio infatigable, observación continua, sensibilidad, juicio exquisito, y todavía no hay seguridad de llegar a la perfección”, diu el poeta fracassat que protagonitza *la comedia nueva* de moratín. es innegable que els escriptors que possibiliten la narrativa catalana actual posseeixen prou vocació literària, que el talent no els falta, i que no desconeixen que, en el plantejament de cada text que escriuen, hi va implícit el seu destí. la gran incògnita, però, és saber què passarà quan descobreixin que escriure és molt dur i que no serveix de res, quants desertaran quan constatin que la literatura no serveix per res i que només els donarà alguna cosa si s’hi acosten sense demanar-li res a canvi.
134055e5f540bc9f84d620d91f7e34f1
2020.10
politicaprosa.com
64da1dd26f6f4b83359d19b259f6d238
europa contra si mateixa
politicaprosa.com
2020.10
l’europa de les sobiranies compartides i de les administracions multinivell passarà un autèntic test també compartit i multinivell amb les properes eleccions europees, potser la prova més transcendent de tota la seva història parlamentària. la part més vistosa d’aquest multitest la tindrem a frança i a alemanya, els dos països que històricament solen actuar de motor de la construcció europea i que ara s’han convertit gairebé en els solitaris impulsors europeistes. sota la batuta d’emmanuel macron i d’angela merkel, els líders de l’antipopulisme s’han concertat a avançar en la unió bancària, la defensa europea i la política d’immigració, just en el moment en què per primer cop també s’ha instal·lat una pinça enemiga de la unió europea entre donald trump i vladimir putin, interessats ambdós en la fragmentació i, si cal, disposats fins i tot a intervenir, via bannon l’un i via ciberguerres digitals l’altre, en els afers electorals interns del continent.


el primer test serà per a macron, assetjat per les armilles grogues i per marine le pen, en el que constituirà la primera cita amb les urnes des que va arribar a la presidència de la república el maig del 2017. la prova és significativa tant pel que representa com a alternativa centrista i europeista al populisme, com per la força de l’extrema dreta en els sondejos, fins al punt que pot guanyar les eleccions i deixar en mal lloc el moviment la republique en marche, tot just creat pel president. la consciència de la gravetat del moment és tal que macron ha especulat amb la possibilitat de celebrar un referèndum de reforma constitucional el mateix dia de les eleccions europees, fent recurs així a la mateixa fórmula que van fer servir antecessors seus, encara que amb fortuna desigual, quan es van trobar en situacions crítiques. la reforma limitaria el nombre de diputats i senadors, reduiria a tres els mandats legislatius seguits, introduiria una dosi de proporcionalitat al sistema electoral i podria també incloure un estatut d’autonomia per a còrsega.


l’europa de les sobiranies compartides i de les administracions multinivell passarà la prova més trascendent de tota la seva història parlamentària.
----------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------


també presentaran llista pròpia al parlament europeu els armilles grogues, cada cop més agermanats als *grillini* italians, del partit digital *cinque stelle*, i preparats per duplicar per l’esquerra els populismes parlamentaris de dreta com ja ha succeït a itàlia i està esdevenint a espanya, en aquest cas amb vox després de podemos.


una derrota del macronisme, a més de debilitar el president de la república i el seu projecte en clau francesa, també el debilitaria en el seu lideratge europeu, que forma part essencial del seu programa. seria un fracàs de la idea de l’europa protectora que vol macron, enfront de les nacions-estat com a refugi contra la globalització dels nacionalismes populistes.


gairebé de la mateixa alçada és el test alemany, tot i que angela merkel, en camí de retirada, ja comparteix el lideratge amb la nova presidenta de la cdu, annegret kramp-karrenbauer (akk), tot just elegida en el congrés del passat desembre després de 18 anys de presidència de l’actual cancellera. un mal resultat dels partits tradicionals a les europees, i també a les quatre eleccions regionals d’aquest any (bremen, brandenburg, saxònia i turíngia), pot esquerdar l’actual govern de gran coalició *(grosse koalition)* entre la dreta i els socialdemòcrates, fins al punt d’escurçar la legislatura i liquidar prematurament el quart gabinet de la cancellera abans del termini de finals del 2021.


 
**doble test: merkel i akk**


des del punt de vista dels dirigents alemanys, es tractarà doncs d’un doble test, per a merkel i per a akk, la nova dirigent designada com a futura cancellera si es manté l’hegemonia de la coalició conservadora cdu-csu. per a akk, que va guanyar la presidència del partit en competició amb el veterà candidat més de dretes friedrich merz, el repte consisteix a aturar el transvasament del vot democristià cap a l’extrema dreta enemiga de la immigració. el nivell de vot que aconsegueixi la xenòfoba alternative für deutschland serà determinant per a l’evolució de la cdu, ja sigui cap a un model com el que aplica casado al pp espanyol de confluència amb l’extrema dreta, ja sigui en direcció a un model centrista com el de macron, de polarització i cinturó sanitari al voltant dels ultres.


el test, naturalment, es produirà arreu, amb més o menys pes segons l’envergadura de cada país, però seran especialment interessants els resultats a itàlia i a espanya. en el cas italià caldrà avaluar fins on arriba l’ascens de la lega de salvini, convertit en el profeta irat contra la immigració, i el grau d’estancament o fins i tot de declivi dels *grillini*. en el cas espanyol, les europees seran una mena de segona volta de les generals, convocades per al 28 d’abril, de forma que més que test serà confirmació del que ja s’hagi esdevingut. les possibilitats de salvini d’arribar a primer ministre es veuran el 26 de maig, però les de casado quedaran clares un mes abans. el més rellevant de les eleccions generals espanyoles serà el capteniment del socialisme: si aconsegueix la victòria que diuen els sondejos i encara més la majoria de govern sòlida que demana sánchez, en pot sortir un missatge encoratjador per a les forces europeistes de cara al 26 de maig. no hi haurà majoria de dretes sense vox, la força antieuropeista que està marcant l’agenda i, a fi de comptes, és clar el paral·lelisme entre el revisionisme de l’estat de les autonomies espanyol –tal com el propugnen tant l’independentisme català com la triple dreta hispànica– i el replegament davant de la construcció europea a càrrec dels nacionalismes populistes en ascens.


el que surti de les urnes de maig determinarà en bona part el rumb polític a molts països. ho farà en els dos centrals que condueixen la ranquejant locomotora europea. i ho farà també, com correspon a la institució parlamentària de la unió, en el rumb que emprengui a partir d’ara la construcció europea. amb l’encongiment previsible del nombre de diputats de les dues grans formacions tradicionals, és a dir, populars i socialdemòcrates, la primera incògnita afecta el pes i consistència de les dretes extremes i les extremes dretes que, sens dubte, entraran amb força i augmentaran el seu nombre d’escons. la nova correlació de forces parlamentàries pesarà també en l’elecció del president de la comissió, fruit fins ara del torn entre els dos grans partits, que es poden veure en dificultats degut a les formacions emergents.


l’hemicicle del nou parlament europeu dibuixarà les dues grans idees divergents que ja dominen l’espai europeu, per primera vegada nítidament enfrontades en substitució de les antigues polaritzacions polítiques. d’una banda, una europa nacionalpopulista, partidària de la recuperació de sobirania, del retorn a les fronteres nacionals i enemiga de la immigració, i de la sortida de l’euro fins i tot. de l’altra, l’europa europeista, que vol mantenir i intensificar el camí federalitzant de la integració. previsiblement serà aquesta darrera la que mantindrà l’hegemonia a les institucions, però comptarà per primer cop amb una dura oposició, formada pel conglomerat de partits nacionalpopulistes –encara caldrà veure la seva capacitat per fer un front comú al parlament–, i caracteritzada per la impugnació del sistema més que per la defensa de polítiques europees alternatives.


 
**la no-europa dels nacionalpopulistes**


el nacionalpopulisme no té una idea alternativa d’europa sinó que la seva idea alternativa es la no-europa. fins ara, els partits nacionalpopulistes, partidaris de la recuperació de sobirania dels estats, no solien impugnar des de dins el sistema europeu sinó que directament plantejaven la sortida de la unió. l’actitud de l’ukip *(united kingdom independence party)* o del front national (ara *rassemblement national*) és modèlica respecte al seu aprofitament dels recursos, escons, sous i dietes, a vegades de forma fraudulenta, per tal de propugnar la sortida de la unió tot i denunciant-la. després del brexit, en canvi, el nacionalpopulisme continental ha passat a una nova fase, consistent a fer esclatar europa des de dins mateix de les institucions i, en concret, des del parlament europeu, en lloc de voler sortir-ne.


des del punt de vista formal, l’esca de totes les baralles serà el mètode europeu de les majories qualificades, fonament del lliurament de sobirania, al qual el nacionalpopulisme s’oposarà cada cop que en tingui ocasió. l’aparició d’una oposició dura al parlament europeu també introdueix el risc de la «vetocràcia» i de la paràlisi, de forma que tot es faci més lent i difícil a l’hora d’avançar i prendre decisions. amb una europa nacionalpopulista corren perill els tractats de schengen, ara ja en molt mal estat. si arribés a controlar les majories, conservaria el mercat únic, però limitaria progressivament la lliure circulació, amb la reaparició de les barreres i controls en frontera, acomplint així una de les condicions britàniques plantejades abans del brexit per quedar-s’hi: la desaparició de la llibertat de circulació, especialment per als ciutadans no europeus.


tot el que faria una europa regida pels nacionalpopulismes ja està succeint en una mesura o altra a petita escala. el tractament estrictament nacional de l’arribada d’immigrants, amb rebuig i retorn a frontera entre països socis, ja s’està produint actualment. l’onada nacionalpopulista també afecta i erosiona els valors més intangibles de les relacions intraeuropees, com són les relacions bilaterals entre els estats, la cooperació intergovernamental i la solidaritat entre governants, el que jacques delors en deia l’esperit de família. tot això es notarà molt més quan els eurodiputats nacionalpopulistes facin sentir el seu pes, però ja es pot percebre actualment quan dos governs com els d’itàlia i frança poden tensar les seves relacions de forma insòlita, fins a cridar a consultes els ambaixadors.


el brexit, ara a punt de culminar, juga un paper central en aquesta confrontació. ha estat i encara és la primera gran batalla antieuropea i serà a la vegada una fita irreversible. el principal obstacle per al federalisme europeu en marxa fins ara era precisament el regne unit, amb la seva posició privilegiada dins del mercat Únic i el seu veto sistemàtic a tot avenç vers l’acompliment de l’objectiu constitucional, consagrat ja pel tractat de roma, de la unió més estreta dels pobles i els ciutadans europeus. des d’un punt de vista històric, londres ha procurat sempre que el continent es trobés dividit, sense cap *hegemon* que el controlés, de manera que londres es pogués constituir en l’àrbitre exterior que resolgués els conflictes. en la fase actual, en canvi, el brexit està actuant com a federador exterior, que uneix els europeus com a reacció per damunt de les fortes tendències centrífugues que els fragmenten. sense l’obstacle britànic a brussel·les, les forces federalistes tenen camp lliure i fins i tot necessitat d’avançar, especialment en l’enfortiment de la unió monetària, en polítiques d’immigració i en defensa comuna. però a la vegada, aquesta reacció federalista, dirigida per emmanuel macron i per angela merkel, provoca encara més la reacció de signe contrari, contra l’euro, contra la immigració i en favor d’un replegament en la seguretat i la defensa de cadascuna de les nacions.


li ha costat molt al parlament europeu aproximar-se al model de poder legislatiu i controlador del govern propi de les democràcies representatives. li ha costat des que es va instituir com a càmera d’elecció directa el 1979, i li segueix costant encara ara, tot i els avenços successius que l’han convertit en colegislador, amb el consell europeu, i li han donat més poder pressupostari, *the power of the purse* segons l’expressió americana, tot i que la *purse*, la bossa europea, sigui tan minsa i impròpia de l’actor global i de l’europa que protegeix que hauria de ser la unió. la paradoxa del moment històric és que just quan el parlament europeu és més a prop d’acomodar-se a la idea d’un poder legislatiu i controlador de l’executiu, l’oposició que li envien els ciutadans sigui portadora d’un encàrrec de deconstrucció, un programa d’autodestrucció europea, resultat i reacció davant de la falta de polítiques alternatives europeistes a les polítiques tecnocràtiques i consensuals dominants en tota la història de la unió.


93f966308d06f3bd1c94f83e45cd6a76
el retorn a l'ordre
politicaprosa.com
2020.10
[fusion\_builder\_container hundred\_percent="no" hundred\_percent\_height="no" hundred\_percent\_height\_scroll="no" hundred\_percent\_height\_center\_content="yes" equal\_height\_columns="no" menu\_anchor="" hide\_on\_mobile="small-visibility,medium-visibility,large-visibility" status="published" publish\_date="" class="album-single" id="" background\_color="" background\_image="" background\_position="center center" background\_repeat="no-repeat" fade="no" background\_parallax="none" enable\_mobile="no" parallax\_speed="0.3" video\_mp4="" video\_webm="" video\_ogv="" video\_url="" video\_aspect\_ratio="16:9" video\_loop="yes" video\_mute="yes" video\_preview\_image="" border\_size="" border\_color="" border\_style="solid" margin\_top="" margin\_bottom="" padding\_top="" padding\_right="" padding\_bottom="" padding\_left=""][fusion\_builder\_row][fusion\_builder\_column type="1\_1" layout="1\_1" spacing="" center\_content="no" link="" target="\_self" min\_height="" hide\_on\_mobile="small-visibility,medium-visibility,large-visibility" class="" id="" background\_color="" background\_image="" background\_position="left top" background\_repeat="no-repeat" hover\_type="none" border\_size="0" border\_color="" border\_style="solid" border\_position="all" padding\_top="" padding\_right="" padding\_bottom="" padding\_left="" margin\_top="" margin\_bottom="" animation\_type="" animation\_direction="left" animation\_speed="0.3" animation\_offset="" last="no"][fusion\_images picture\_size="auto" hover\_type="none" autoplay="yes" columns="1" column\_spacing="13" scroll\_items="" show\_nav="yes" mouse\_scroll="no" border="yes" lightbox="yes" hide\_on\_mobile="small-visibility,medium-visibility,large-visibility" class="" id=""][fusion\_image image="https://www.politicaprosa.com/wp-content/uploads/2018/08/pp\_praga-1968-foto-5.jpg" image\_id="787|full" link="" linktarget="\_self" alt="" /][fusion\_image image="https://www.politicaprosa.com/wp-content/uploads/2018/08/pp\_praga-1968-foto-6.jpg" image\_id="785|full" link="" linktarget="\_self" alt="" /][fusion\_image image="https://www.politicaprosa.com/wp-content/uploads/2018/08/pp\_praga-1968-foto-7.jpg" image\_id="783|full" link="" linktarget="\_self" alt="" /][fusion\_image image="https://www.politicaprosa.com/wp-content/uploads/2018/08/pp\_praga-1968-foto-8.jpg" image\_id="781|full" link="" linktarget="\_self" alt="" /][fusion\_image image="https://www.politicaprosa.com/wp-content/uploads/2018/08/pp\_praga-1968-foto-1.jpg" image\_id="774|full" link="" linktarget="\_self" alt="" /][fusion\_image image="https://www.politicaprosa.com/wp-content/uploads/2018/08/pp\_praga-1968-foto-2.jpg" image\_id="772|full" link="" linktarget="\_self" alt="" /][fusion\_image image="https://www.politicaprosa.com/wp-content/uploads/2018/08/pp\_praga-1968-foto-3.jpg" image\_id="770|full" link="" linktarget="\_self" alt="" /][fusion\_image image="https://www.politicaprosa.com/wp-content/uploads/2018/08/pp\_praga-1968-foto-4.jpg" image\_id="768|full" link="" linktarget="\_self" alt="" /][/fusion\_images][/fusion\_builder\_column][/fusion\_builder\_row][/fusion\_builder\_container][fusion\_builder\_container hundred\_percent="no" hundred\_percent\_height="no" hundred\_percent\_height\_scroll="no" hundred\_percent\_height\_center\_content="yes" equal\_height\_columns="no" menu\_anchor="" hide\_on\_mobile="small-visibility,medium-visibility,large-visibility" class="" id="" background\_color="" background\_image="" background\_position="center center" background\_repeat="no-repeat" fade="no" background\_parallax="none" enable\_mobile="no" parallax\_speed="0.3" video\_mp4="" video\_webm="" video\_ogv="" video\_url="" video\_aspect\_ratio="16:9" video\_loop="yes" video\_mute="yes" video\_preview\_image="" border\_size="" border\_color="" border\_style="solid" margin\_top="" margin\_bottom="" padding\_top="" padding\_right="" padding\_bottom="" padding\_left=""][fusion\_builder\_row][fusion\_builder\_column type="1\_1" layout="1\_3" spacing="" center\_content="no" link="" target="\_self" min\_height="" hide\_on\_mobile="small-visibility,medium-visibility,large-visibility" class="" id="" background\_color="" background\_image="" background\_position="left top" background\_repeat="no-repeat" hover\_type="none" border\_size="0" border\_color="" border\_style="solid" border\_position="all" padding\_top="" padding\_right="" padding\_bottom="" padding\_left="" margin\_top="" margin\_bottom="" animation\_type="" animation\_direction="left" animation\_speed="0.3" animation\_offset="" last="no"][fusion\_text columns="" column\_min\_width="" column\_spacing="" rule\_style="default" rule\_size="" rule\_color="" hide\_on\_mobile="small-visibility,medium-visibility,large-visibility" class="" id=""]

l’estiu del 68 va ser el del retorn a l’ordre. a frança, tot just començar la canícula, els dies 23 i 30 de juny, les eleccions legislatives van donar a la dreta gaullista una majoria absoluta que no havia obtingut mai a les tres anteriors eleccions de la v república. el 30 d’agost, els blindats del pacte de varsòvia, l’aliança prosoviètica, simètrica i adversària de l’aliança atlàntica, entraven a praga i aixafaven l’experiència de socialisme liberal i pluralista que havia liderat alexander dubcek.

la unió soviètica, com a superpotència continental europea, va imposar els seus criteris polítics a les dues revolucions en marxa, la dels estudiants francesos i la dels comunistes reformistes i demòcrates xecs i eslovacs. la cúpula soviètica, encapçalada per leonid breznev, no volia un canvi de govern i menys de règim a parís, on a finals de maig començava a quallar la idea de un govern d’esquerres, encapçalat per françois mitterrand, amb vocació d’aprofitar el buit de poder deixat pel general de gaulle, absent en aquell moment del país. tampoc volien els soviètics que el mal exemple de la primavera de praga s’estengués pel bloc comunista i posés en perill la seva hegemonia sobre mitja europa i, en conseqüència, el llegat de la conferència de yalta, on washington i moscou es van repartir el món en àrees d’influència al final de la segona guerra mundial.

els soviètics van actuar com un gran gendarme europeu aquell any excepcional que va ser 1968. a frança indirectament, gràcies a la corretja de transmissió que era el fortíssim partit comunista francés i la seva central sindical, la confederació general del treball, reticents davant de la revolta dels estudiants i en cap cas disposats a lliurar frança a l’aventura d’un govern esquerranista; i directament a la txecoslovàquia encara indivisa, a través dels 200.000 soldats i els 2.000 vehicles cuirassats aportats per alemanya democràtica, bulgària, hongria i naturalment la unió soviètica a l’operació danubi, el nom sota el qual l’aliança militar comunista va organitzar la liquidació de l’experiment de socialisme amb rostre humà.

el final sobtat d’ambdues revolucions no havia de quedar sense conseqüències. va ser tota una demostració de la validesa de l’anomenada doctrina breznev de la sobirania limitada, un eufemisme per disfressar la impossibilitat de canviar el mapa traçat per stalin i roosevelt en acabar la seva guerra contra hitler. moscou veia a més que perillaven les seves especials relacions amb parís, on de gaulle havia buscat una posició pròpia i sense subordinació respecte a washington, i temia que un canvi de govern acabés decantant frança a una relació més estreta amb els estats units.

el bloc comunista va observar amb extrema preocupació l’evolució del comunisme txecoslovac i va donar suport a la liquidació de l'experiment, no tan sols per conservadorisme respecte a les hegemonies mundials, sinó sobre tot per temor a la propagació del virus reformista als seus respectius països. però els comunistes francesos, italians i espanyols es van separar del suport a moscou, en el que van ser les primeres passes del que havia de configurar-se com a eurocomunisme, un conjunt d’idees molt properes al reformisme de dubcek.

no hi ha dubtes sobre la profunditat històrica del llegat d’ambdues revolucions. l’any 1968 és l’emblema d’un canvi d’època a europa, en la qual el comunisme soviètic va mantenir la seva hegemonia però va començar a veure erosionat el seu prestigi, sobretot davant de les joves generacions, en adoptar el rostre definitivament autoritari i conservador que l’havia de caracteritzar en la seva etapa de decadència final abans de la *perestroika*. la ironia de l’actual aniversari, els 50 anys que ara es celebren d’ambdues revolucions, és que tant el washington de trump com la rússia de putin estiguin temptejant de nou la recuperació d’un repartiment del món del qual els europeus podríem acabar sent les víctimes, com ho va ser tota l’europa sotmesa a moscou a partir de 1945 i especialment els comunistes demòcrates txecoslovacs ara fa mig segle.

[/fusion\_text][/fusion\_builder\_column][/fusion\_builder\_row][/fusion\_builder\_container]
c78b4aa55a4f3135a474930c14abde68
2020.10
politicaprosa.com
c78b4aa55a4f3135a474930c14abde68
jaume plensa, l’artista tranquil
politicaprosa.com
2020.10
sembla que no té mai pressa. quan camina o parla ho fa pausadament, com si tingués tot el temps del món per expressar-se. i no deu ser així perquè a vegades dels seus ulls blau intens s’escapen algunes flamarades d’impaciència que tempera aviat amb un somriure escèptic o irònic. quan parla, jaume plensa (barcelona, 1955) sembla un d’aquells savis de poble pacients i humils que s’expliquen meravellats del que troben a la natura o a la cultura.


no li fa por parlar d’art, de bellesa, d’espiritualitat... sap, i ho repeteix una mica cansat ja, que l’art és molt gran, un continent inabastable on tot hi cap i on no hi ha veritats absolutes, ni regles, ni dogmes, i que ell fa el seu camí, el que ell ha de fer, el que necessita fer, però que n’hi ha molts d’altres.


sembla mentida que s’hagi de justificar, però així és el món de l’art contemporani d’avui, i ell ho coneix bé, ho ha viscut des que amb 16 anys aquell jove de sants es va posar a estudiar a llotja i, un cop va acabar, es va convertir en un dels joves artistes més celebrats de la crítica i l’oficialitat de l’època. la primera exposició la va fer el 1980 a l’espai 10 de la fundació miró, centre que el 1996 ja li va dedicar una primera retrospectiva. aquell, però, va ser un enamorament que va durar el que va durar i que al tombant del passat segle es va anar esvaint.


 
**molts amors**


tanmateix, els seus veritables amors eren uns altres. la poesia –especialment baudelaire, blake, shakespeare, dante, valente, estellés...–, la música –de nen s’amagava dintre del piano vertical que tenien a casa i a vegades encara hi era quan el seu pare el tocava; la vibració i aquell ressò encara els recorda–, l’art – especialment l’escultura però també el gravat, el dibuix, el vídeo, la fotografia, l’escenografia...– i diria que el pensament, en abstracte, la meravella d’imaginar i relacionar coses. sense oblidar, és clar, els seus tres fills i la seva dona, la laura medina, constant i activa companya que vetlla per ell i que li permet recrear el seu món allà on sigui. l’escena, quasi sempre petita i competitiva, de l’art no l’ha preocupat excessivament tot i tenir el punt de vanitat imprescindible que ha de tenir tot artista per atrevir-se a exposar les obres que fa.


ha viscut a berlín, a parís, a brussel·les i també ha passat temporades a anglaterra i als estats units, però la base la té a barcelona, sempre, encara que sigui, com diu, mig d’incògnit. reconeix, amb tot, que viu en anglès, en un entorn global i globalitzat, anant d’una ciutat a l’altra, volant, viatjant, fent dels vestíbuls dels aeroports la seva sala de pensar.


no sé perquè pensant amb ell m’ha vingut al cap la figura del mestre de cabestany. aquest escultor romànic, a qui se li atribueixen una trentena d’obres entre les quals la portalada de sant pere de rodes, va treballar a molts indrets de navarra a la toscana i la seva escultura es distingeix de la dels seus contemporanis pels seus caps angulosos d’ulls expressius i una certa desproporció de les figures.


d’aquest extraordinari artista que va treballar al segle xii no en sabem el nom, però sí que era prou important com per tenir encàrrecs arreu i que la seva originalitat i inspiració amb l’antiguitat la va saber combinar amb les normes temàtiques i estilístiques que regien la seva època, cosa que no ha estat impediment perquè al llarg del segles s’hagin trobat clarament relacions i coincidències entre unes obres originals que els experts no dubten que eren de la seva mà.


 
**racó per pensar**


en el cas de jaume plensa també se’n podrien trobar moltes de coincidències en el temps i té una manera de treballar que, en alguns aspectes, és antiga, ancestral. per exemple, treballa en un taller, amb molts ajudants que li permeten donar servei a les peticions d’obres que li arriben d’arreu del món. És un taller molt gran fet per l’addició de diverses naus a un polígon de sant feliu de llobregat on sempre sembla haver-hi una activitat constant.


fa imaginar com eren els tallers d’artista abans, quan hi havia fins i tot gremis; llocs plens de vida on tothom treballava seguint les instruccions del mestre, que també s’hi embrutava les mans, és clar. plensa hi té també petits racons personals, un altell per a dibuixar, un altre per a pensar i escriure, una petita taula a l’entrada per a reunions reduïdes...


el «mestre de sant feliu» ha evolucionat i canviat molt al llarg dels anys. el ferro colat amb el que va treballar en els seus inicis –i al qual torna a vegades– el va fer fixar-se amb la llum del metall roent. ja hi posava paraules a aquelles obres inicials –recordeu el «born» polisèmic sobre les esferes de la peça del born de barcelona– , però aquella llum del foc la va transformar amb llums dintre de les obres i, de la llum, va venir la transparència, les peces translúcides que amagaven o suggerien també paraules i pensaments.


i les ombres varen passar a ser espais transitables, i també fotografies i gravats. i quan va començar a col·laborar amb la fura dels baus fent l’escenografia i el vestuari d’algunes òperes, el so també va entrar al seu treball amb obres on explorava el batec del cor o el silenci que es pot sentir només després del soroll, per exemple, del so de l’aigua sobre el gong. tot té una raó, un camí que no és mai recte sinó que està ple de revolts que fan endavant i enrere.


 
**dones a mig fer**


en la seva obra de maduresa treballa per sèries o per temes que va repetint amb poques variants, cosa que fa que molts dels seus treballs siguin clarament identificables. això li ho han criticat, com li han criticat tantes coses, però sol ser bastant comú en molts artistes. en la majoria, diria. són especialment populars els seus caps de noia; de dones a mig fer perquè, diu, expressen la potencialitat d’un futur, que imagina femení, i a les quals representa sempre amb els ulls tancats per simbolitzar la mirada interior, la crida al silenci i la introspecció.


el cap, diu plensa, és la nostra part més salvatge.
---------------------------------------------------


quan veu un rostre –el cap, diu, és la nostra part més salvatge– demana de fer-li fotografies i un escàner complet del cap. deixa passar un temps i després el converteix en una gran escultura, amb el nom de la model, tot i que ja no és ben bé un retrat sinó una representació.


també són molt coneguts els seus homes sedents, molts d’ells autoretrats, que a vegades estan fets de lletres que es desfan sobre el terra, i d’altres són blocs transparents compactes que tenen imprès en relleu paraules o estan plens de llum a cops de colors canviants. figures, rostres, lletres, poemes, caixes de llum, raigs de llums, fonts d’aigua o de vi, batecs, sons... el món de plensa té un corpus clarament identificable, un alfabet de signes i materials que ell va repetint i enllaçant provocant, però, petits salts, evolucions, canvis bruscos que li permtten explorar nous espais.


aquesta temporada se n’ha parlat molt de plensa perquè ha estat el seu «any espanyol». ha tingut exposició al museu d’art contemporani de barcelona, amb cues com no s’havien vist feia temps tot i l’espai escadusser que li van deixar; al palacio de cristal de madrid, ciutat on encara fins el desembre hi ha *júlia*, un gran cap de noia a la plaça colón; al museu de montserrat, on fins el novembre hi mostra obra gràfica i hi ha instal·lat un dels seus grans caps de malla; i ara té també una exposició a l’aire lliure amb set grans caps de noia a la ciutat de les arts de valència.


des d’aquella mítica exposició de la miró del 1996 que no tenia una gran exposició a barcelona i ja feia anys que hi havia el *run run* que li tocava. se sabia d’ell, és clar, perquè anava exposant a edicions t –la galeria del fill de tàpies que quan va tancar el va deixar un temps sense sala a barcelona– i darrerament a la galeria senda.


 
**silenci informatiu a casa**


els seus galeristes, però, com els seus èxits, han estat quasi bé tots internacionals. i per això de l’escultor català més global no se n’ha deixat d’informar mai. potser no al detall –és impossible seguir la quantitat de projectes que té per tot– però si quan es tractava d’obres importants, com la *crown fountain* (2004) a chicago, sens dubte l’obra que va marcar el punt d’inflexió en la seva trajetòria, *breathing* (2005) a londres, exponent de les seves obres amb llum, o *dream* (2009) a liverpool, el seu cap de noia més monumental.


el macba sembla tenir una certa al·lèrgia als artistes catalans reconeguts i populars, com plensa.
--------------------------------------------------------------------------------------------------


ha rebut tot tipus de premis i reconeixements oficials –l’exposició de madrid era obligada per haver guanyat el velázquez– i no es pot dir que li hagi anat pas malament pel que fa a encàrrecs, feina i popularitat. però tot i així, el cert és que una part del món de l’art oficial no s’ha estat de criticar-lo, en públic o en privat, per considerar que estava fora del temps per parlar en termes de «bellesa» o «espiritualitat» i, també, per repetir-se o fer una obra massa «comercial».


a barcelona la reacció d’alguns davant la seva exposició al macba va ser virulenta i va fregar el ridícul quan es considerava que aquell «temple» de la contemporaneïtat no hauria d’haver acollit una obra tan «poc» contemporània com la de plensa. *cosas veredes...* la resposta del públic va ser clara. cues de gent que molts cops no havia trepitjat fins llavors el museu.


el macba sembla tenir una certa al·lèrgia als artistes catalans reconeguts i populars. ni tant sols als conceptuals de pedra picada els permeten fer una retrospectiva com cal, que abraci tota la seva trajectòria mostrant els canvis, les evolucions, els errors, els encerts, el camí que els ha fet ser qui són.


està bé que hi hagi rigor i molta serietat en la tria, però en general es prefereix centrar-se en els moments inicials, quasi sempre els més experimentals i «purs» evitant, si és possible, les obres de maduresa. en el cas de plensa, a més, la seva «retrospectiva» es va presentar només a la planta zero, amb majoria d’obres dels anys 80 i 90 a les quals en bona part se’ls va treure el seu sentit en posar-les acumulades en una mateixa sala sense l’espai que requerien.


És llàstima, perquè plensa necessita espai, silenci, i algunes d’aquelles obres perdien part del seu misteri en aquell context tant atapeït, cosa que agreujava, paradoxalment, les aglomeracions de tant públic àvid de veure-ho tot en detall. però benvingut sigui l’interès de la gent si és per descobrir un artista que ens vol regalar bellesa i amb aquest gest ens fa qüestionar el que li demanem a l’art i, potser, a la vida.


a8bed58ead188361a385381e78a7f972
2020.10
politicaprosa.com
5c4792d61d6cd63fcb087237cf5c38b7
adéu a harold bloom
politicaprosa.com
2020.10
la batalla solitària que harold bloom, com un *don quixot* de la crítica, va emprendre des de ben jove no es pot entendre si no es tenen en compte les especials circumstàncies de la seva formació i de la tradició en què es va educar. els llibres que d’alguna manera inicien i tanquen la seva obra, *the anxiety of influence* (1973) i *the anatomy of influence* (2011) són la crònica del seu rebuig a les idees del *new criticism* inspirades en el credo de t. s. eliot i que després de la segona guerra mundial s’havien convertit, al món acadèmic anglosaxó, en dogmes de fe.


eliot, per raons molt personals d’estratègia poètica, havia desplaçat del centre del cànon a shakespeare, sacralitzat pels romàntics, tot entronitzant al seu lloc a dante, una decisió tan ideològica com estètica que a bloom sempre li va semblar de caire feixista. tot el seu esforç com a crític, des de la dècada de 1970 fins a la seva mort, va consistir a desagreujar la tradició romàntica, tornant als poetes que eliot havia bandejat, com ara milton, wordsworth, coleridge, blake, keats o shelley. shakespeare, d’acord amb el tòpic del romanticisme alemany, seria el pare de tots ells.


s’ha de tenir present, per altra banda, fins a quin punt harold bloom va ser el darrer dels grans romàntics americans. el romanticisme europeu, com tots els corrents estètics i religiosos continentals, va patir als estats units una metamorfosi dels seus pressupòsits fonamentals, gràcies sobretot a l’experiència d’una naturalesa verge –això és encara decisiu a l’hora de llegir, per exemple, faulkner– i d’una constitució política que en molts aspectes va ser distinta del que va suposar per a europa i la seva modernitat la revolució francesa. emerson, thoreau o walt whitman es van apropiar de l’esperit del romanticisme anglès per cantar una nova albada que constituiria l’anomenat transcendentalisme que informa totes les arts nord-americanes, des de la poesia d’emily dickinson o wallace stevens fins a la pintura d’arthur dove o la música de charles ives.


 
**transcendentalista resistent**


a la universitat de cornell, bloom va ser deixeble de m. h. abrams, l’autor d’un estudi essencial en la bibliografia sobre el romanticisme titulat *the mirror and the lamp* (1953), les idees del qual van determinar la seva pròpia imaginació crítica. bloom romandria sempre un veritable i resistent transcendentalista, como ho demostra el diàleg vibrant, tens i apassionant que, al llarg de la seva carrera, va mantenir amb els millors poetes de la seva generació –john ashbery, a. r. ammons, elizabeth bishop, james merrill, mark strand, anne carson o henri cole–, els quals va batejar com «l’escola de wallace stevens», un poeta de qui va ser el millor i més contundent exegeta.


des del seu departament d’humanitats a yale, del qual n’era l’únic membre sense hereus, com un rabí cansat però encara fervorós, ensenyava a uns pocs alumnes les sagrades escriptures de la modernitat, molt conscient que el temple s’anava buidant de fidels.
----------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------


com a teòric de la literatura, bloom es va distanciar de la deconstrucció practicada per alguns col·legues, com ara paul de man i, en general, de totes les escoles crítiques que, en la segona meitat del segle xx, havien desenvolupat una simptomàtica desconfiança envers el text. contra la ironia de l’hermenèutica d’arrel francesa, bloom va voler reprendre la intimitat romàntica amb l’obra, fent de la influència el concepte generatiu del seu pensament.


 
**l’angoixa de la influència**


per a bloom, no hi ha pròpiament text sinó una constel·lació de veus que d’una manera a vegades conscient i d’altres de forma accidental es mesclen en un poema o en una novel·la tot continuant el gran combat que a occident havia començat a grècia, quan plató es va enfrontar a homer. l’angoixa de la influència no es sinó la manifestació de l’esperit agonístic que, com una nebulosa en constant expansió, ha format el que entenem per cànon occidental, la decadència del qual estaria relacionada amb la substitució de la lluita entre escriptors vius i morts per l’expressió ingènua i amnèsica de la diferència ètnica, sexual o social.


ja al prefaci de *the anxiety of influence*, bloom ho deia amb tota claredat: «qualsevol lector adequat d’aquest llibre, és a dir, el que tingui una mica de sensibilitat literària i no sigui pas un comissari o un ideòleg, d’esquerres o de dretes, veurà que l’angoixa de la influència no té a veure amb el precursor sinó que més aviat es tracta d’una angoixa experimentada dins el relat, la novel·la, el drama, el poema o l’assaig. el que veritablement importa és que l’angoixa de la influència sorgeix d’un acte complex de fort *misreading*, una interpretació creativa que jo anomeno “encobriment poètic”».


eliot havia desplaçat del centre del cànon a shakespeare, entronitzant al seu lloc a dante, decisió que a bloom li va semblar feixista.
---------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------


no és fàcil traduir aquest concepte de *misreading*, essencial en bloom. vol dir una cosa així com «mal interpretar» o «equivocar» i pretén definir l’estranya i problemàtica relació que tot gran escriptor manté amb les seves influències, ja sigui keats mal llegint milton per fer les seves odes o wallace stevens incorporant sense saber-ho del tot –o sense voler admetre-ho– la poesia de walt whitman.


el cas més flagrant de *misreading* que bloom no va deixar mai de comentar –a banda de la seva obsessió per veure la petja de whitman a tot arreu– va ser el de shakespeare amb marlowe i després el de tota la literatura occidental amb el mateix shakespeare. segons bloom, shakespeare és un poeta que assoleix la seva maduresa tràgica emulant l’exemple de marlowe, l’autor que l’havia enlluernat durant la seva joventut. una vegada superat el *rival poet*, a la transició que va des de les dues parts d’*enric iv* fins a *hamlet*, shakespeare s’hauria fet amb el domini de l’expressió poètica universal. 


l’hegemonia que bloom va reconèixer a shakespeare, consagrada al seu polèmic *el cànon occidental* (1994), va enfurismar molts crítics d’altres literatures, tots reclamant per al seu gran escriptor nacional la dignitat de la porpra canònica. És absurd i fins i tot ridícul enfadar-se per aquesta decisió, sobretot si és per motius patriòtics, que sempre són idiotes. el que veritablement importa és l’espectacular meditació que bloom, amb la seva memòria portentosa, construeix a partir d’aquesta idea, tot convocant els millors novel·listes, poetes i pensadors –fins i tot freud– a la seva conversa privilegiada i densa, convertint-los a tots en fills de bottom, falstaff, hal, rosalind, lady macbeth, ofèlia, lear, hamlet o prospero. la seva lectura de shakespeare és en si mateixa un gènere i continua la tradició romàntica que havia prefigurat al segle xviii el doctor johnson, l’avantpassat predilecte de bloom.


la defensa del cànon que bloom va fer al seu llibre més divulgat i menys llegit era ja un símptoma –el darrer, probablement– que la tradició, tal i com s’havia entès, sobretot, a partir del renaixement, s’havia esbucat. des del seu departament d’humanitats a yale, del qual n’era l’únic membre sense hereus, bloom, com un rabí cansat però encara fervorós, ensenyava a uns pocs alumnes les sagrades escriptures de la modernitat, molt conscient que el temple s’anava buidant de fidels i que la representació literària d’occident s’estava convertint en una exhibició efímera d’emocions.


aquest va ser el seu crit de guerra, però la veritat és que, pels que ja  sabíem que la tradició s’havia enfonsat feia molt temps, més o menys després de la segona guerra mundial, l’obra de bloom va ser i segueix sent un exemple i un estímul per llegir, interpretar i escriure amb els grans, encara que hagin estat desnonats d’allò que abans en dèiem el centre canònic i que ara jau sota l’aigua amb les despulles del mateix bloom. a ell se li podrien dedicar els versos que diu edgar davant del cadàver de lear: «*we that are young / shall never see so much, / nor live so long*» («nosaltres, els joves, / mai no morirem tan vells / ni tantes coses veurem.»)


90b9646847d4a52b4e692ae58d731ee4
2020.10
politicaprosa.com
fbc241b3ab2c9b4b392cbf2a426394cc
memòries del 1989
politicaprosa.com
2020.10
l’any 1989 va ser un any d’una densitat històrica inusual, en coincidir la commemoració d’un dels grans episodis fundadors de l’era contemporània amb nous esdeveniments determinants per a la història futura. d’una banda, la commemoració del bicentenari de la revolució francesa que, més enllà de l’exaltació patriòtica francesa, propiciava el debat historiogràfic i polític sobre la seva significació i, per tant, dels  conceptes de democràcia, igualtat, llibertat, nació, revolució … que configuren l’arsenal d’idees polítiques de la modernitat. n’aixecà acta el monumental *dictionnaire critique de la révolution française* de françois furet i mona ozouf (1988).


d’altra banda, i per sobre de tot, el 1989 és l’any d’un esdeveniment major —la caiguda del mur de berlín— convertit en el pòrtic de l’enfonsament de l’imperi soviètic i dels règims comunistes de l’europa de l’est i del final de la guerra freda. la fita que anuncia el final del *curt segle xx,* que en la cronologia establerta per eric j. hobsbawm es clou el 1991 amb el col·lapse de la unió soviètica, 75 anys més tard de néixer el 1914 amb la primera guerra mundial. un segle marcat, doncs, per l’aurora i l’ocàs  de l’experiment comunista. 


el fracàs de la il·lusió emancipadora del comunisme va ser interpretat precipitadament com el final de la història, que en la formulació liminar de francis fukuyama (a *the national interest*, estiu 1989) s’entenia com l*’últim pas de l’evolució ideològica de la humanitat i de la universalització de la democràcia liberal oocidental.* una tesi certament polèmica i molts cops mal llegida que poc temps després impugnava octavio paz des de la seva incontestable autoritat moral de crític de l’*ogre filantròpic*, tot afirmant que la idea que *la història s’ha acabat* és *una tonteria … els conflictes nous tindran unes altres dimensions … queda en peu la crítica moral a la societat moderna. És evident que les societats regides pel mercat no són un model d’harmonia social ni d’expressió humana. de manera que la tasca de la nova generació és crear una nova filosofia política. crec que els conceptes de llibertat, igualtat i fraternitat que naixeren de la revolució francesa segueixen sent una realitat. no és possible renunciar ni a les aspiracions igualitàries del socialisme ni a les llibertàries, pero s’hauria de buscar un espai per a la fraternitat (pequeña crónica de grandes días,* 1990*).* És a dir*,* la resposta havia estat errrònia, però les preguntes eren pertinents i persistents.


trenta anys més tard d’aquella *gran inundació* (encertada metàfora d’iván de la nuez que encapçala el dossier que hi dedica  *la maleta de portbou*, maig-juny 2019), alguns testimonis dels fets destaquen el paper de l’atzar en la història, com el del corresponsal d’*el país* josep maría martí font: … *la nit del 9 de novembre del 1989 no es donaven les condicions objectives perquè sobtadament, de forma totalment imprevista, el mur que dividia la ciutat de berlín saltés fet miques i es produís una fractura sistèmica que provoqués, a una velocitat al caire de la immediatesa, l’enfonsament de l’imperi soviètic i la fi de la guerra freda en les següents setmanes. les coses podien haver succeït d’una manera molt diferent i el món que ara vivim seria un altre (el país*, 3-11-2019*).*


 
**desafecció democràtica**


des de l’epicentre de l’esdeveniment, ara la mirada crítica es fixa en l’evolució de l’alemanya de l’est, sobre la que ana carbajosa ha publicat un reportatge extraordinari que mostra com molts nostàlgics alemanys de l’est  *es lamenten de la manca de reconeixement i de la dignificació d’unes vides laborals, socials i personals que més enllà del règim polític en què s’emmarcaven, van saltar pels aires d’un dia per l’altre. de persones que ocupaven el seu lloc en la societat i de cop i volta van passar a sentir-se ciutadans de segona classe en una alemanya unificada. menys capaços per al treball, amb roba passada de moda, els ximples de la classe. quan, a més, se suposava que tots havien de sentir-se feliços i superalliberats i, sobretot, molt agraïts* (*el país*, 9-11-2019).


aquesta decepció està en l’origen de la desafecció democràtica que, expressada pels moviments nacionalpopulistes, corroeix els sistemes polítics europeus i dóna pas a preguntes inquietants: *la transformació democràtica d’europa que va començar el 1989, no ha estat més que una prima capa que ara comença a esquerdar-se? podria vladímir putin tenir raó quan argumenta que la democràcia liberal ha arribat al final del seu recorregut?* són preguntes que es formula constanze stelzenmüller en un lúcid assaig sobre les lliçons apreses i no apreses del canvi de fa trenta anys en relació a la guerra, la pau i la memòria; la prosperitat i la desigualtat; la democràcia i el canvi; i, finalment, la llibertat i la identitat (*«**german lessons. thirty years after the end of history: elements of an education**»* a brookings institution, novembre 2019).


tanmateix, les conseqüències imprevistes i no desitjades de la cara lluminosa del 1989 es podien endevinar en la seva cara fosca, perquè el 1989 també és l’any de la tragèdia de tiananmen, dels inicis d’internet o de l’emergència de l’etnonacionalisme a l’antiga iugoslàvia amb l’elecció de slobodan milosevic com a president de sèrbia. ho recorda rachel tausenfreund: *els fets que van quedar fora del nostre relat original del 1989 també contenen veritats essencials que ens poden ajudar a comprendre millor els reptes d’avui; per exemple, fent-nos al mateix temps més humils i menys desesperats. la victòria de la democràcia i la llibertat el 1989 no va resultar tan inequívoca i robusta com el nostre relat original ens va fer creure, ni el futur tan clar. però ara que ens trobem en un futur més difícil, no hauríem de sucumbir a les temptacions del pessimisme cultural… igual que internet, el món no és un lloc en el qual floreixi la democràcia. el tribalisme segueix sent una força poderosa, fins i tot en democràcies establertes. un mercat més lliure no té perquè conduir a una societat més lliure; el capitalisme i la tecnologia són tan compatibles amb l’autoritarisme com amb la democràcia (**«**los cuatro 1989**»*a *política exterior* nº 192 novembre/desembre 2019).


en aquesta època de transició cap a un futur incert no es poden desaprofitar al 2019 les lliçons del 1989. el que passi al 2049 dependrà d’haver-les après i assimilat, com conclou javier solana en analitzar aquest arc històric: *el més important que hauríem d’aprendre del nostre llarg historial de prediccions és que errem el tret gairebé sempre, i que convé evitar tant el fatalisme com l’eufòria. ens encaminem cap a un escenari de potències il·liberals en constant col·lisió o, per contra, valors com la democràcia i el multilateralisme experimentaran un repunt? només hi ha una cosa de la qual puguem estar segurs: els nostres actes d’avui deixaran petjada sobre el nostre món de demà* (*project syndicate*, 22-10-19).


0421a6bd3c45b797a71b8b510e6f9539
la incerta vida de les revistes culturals
politicaprosa.com
2020.10
tant de bo que l’època que ve no la dominin «terribles complicadors regint a cop de twitter», escrivia raimon obiols al número d’octubre de *política&prosa*, en rememorar *les temps modernes* que ha tancat enguany després de 73 anys de combats intel·lectuals. en aquesta època regida a piulades no és cap bona notícia que vagin tancant publicacions dedicades al pensament i al debat. És també el cas de la publicació *revista de libros,* sense comparació ni amb la trajectòria, ni amb la intenció de la revista fundada per sartre, però que en l’àmbit cultural hispànic acredita un recorregut respectable i meritori.


en efecte, *rdl* va néixer el 1996 i sota la direcció rigorosa d’Álvaro delgado-gal ha intentat modestament ocupar el lloc que en l’àmbit cultural anglosaxó omplen publicacions com *the new york review of books* o *london reviews of books* i pàgines web com *arts & letters daily*. són un tipus de publicacions ben singulars, en no tractar-se ni de revistes acadèmiques, ni literàries, ni simples suplements bibliogràfics dels diaris. com s’afirmava en la presentació de *rdl* el seu propòsit era *transmetre, a través del comentari bibliogràfic, opinió cultural d’altura a un públic lector, molt format i amb interessos més amplis que els corresponents a la seva especialitat*. un vehicle per a un intercanvi intel·lectual que contribueixi a una deliberació pública de qualitat. avui, en aquests dies de soroll i de fúria, aquest propòsit és ben bé una aspiració a contracorrent, compartida per la majoria de les publicacions que encara creuen que la bona salut de les societats obertes requereix una conversa pública enraonada.


seria incomprensible no disposar en l’àmbit cultural hispànic d’una publicació que faciliti el debat a partir de la crítica rigorosa.
-------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------


per sort, segueix viu i accessible l’arxiu de *rdl*, on hi ha disponibles més de quatre mil articles de crítica de llibres, en molts casos veritables assajos, que constitueixen un valuós tresor documental sobre la vida cultural i literària i el pensament científic i social  de les dues últimes dècades. en homenatge a *rdl*,  aquest *destil·lats* ha pouat en aquest arxiu per seleccionar alguns articles publicats recentment que il·lustren alguns dels grans temes que són objecte del debat públic com el procés independentista (antonio santamaría,17-07-19), la gran recessió i els seus efectes (emilio ontiveros, 21-05-18), les desigualtats globals (alfonso novales*,* 21-06-17), els populismes (manuel arias maldonado, 21-03-18), la democràcia digital (máriam martínez-bascuñán, 5-09-18), el moviment del 15-m (bernardo bayona, 2-05-18), el futur de l’economia espanyola (alfonso novales, 22-01-18), la reforma del sistema de pensions (raimundo ortega, 14-03-18), la corrupció a espanya (manuel villoria,20-07-16), el brexit (ignacio peyró, 8-02-17) o l’assaig sobre la reformulació de les relacions entre els gèneres arran del #metoo (manuel arias maldonado, gener-febrer 2018).


per la seva actualitat és especialment oportuna la lectura d’ignacio peyró (*rdl* 8-02-17) del llibre de tim shipman *all out war. the full story of how brexit sank britain’s political class* (2016) queaporta claus interpretatives sobre el rerefons social del brexit, probablement extrapolables a situacions més properes:


*malgrat els trets populistes del vot del brexit, segurament sigui un error pensar en masses de desheretats, en multituds d’«humiliats i ofesos». el populisme també necessita –i això ho estem veient en altres països europeus, per exemple a frança– el concurs de franges de la classe mitjana i mitjana-baixa. em refereixo a un estament conservador crític prou pròsper per pensar que a un li roben (per exemple, amb l’enviament de diners als països dropos i malgastadors del sud), i també prou instal·lat perquè la sobirania pugui preocupar-li més que l’economia.*


*És cert que, entre els partidaris del brexit, hi ha qui vol reforçar els intercanvis amb la xina o amb l’Índia, o fins i tot convertir la gran bretanya en un super-singapur a les portes d’europa. però el vot anticosmopolita i antimulticultural –nativista, sol denominar-se– del brexit serà un cas d’estudi dins de la desglobalització. una revolta d’aïllacionistes que també tindrà, sens dubte, la seva repercussió conjunta amb aquesta internacional del populisme que avui veiem formar-se a un i altre costat de l’atlàntic. i que, malgrat la seva voluntat de substituir el futur pel passat, s’haurà d’enfrontar a un brexit en res semblant a les promeses de la campanya electoral.*


tampoc no ha perdut vigència la lectura de máriam martínez-bascuñán (*rdl* 5-09-18) sobre les aportacions més rellevants a l’anàlisi de l’impacte de les tecnologies digitals en el sistema democràtic i concretament la seva caracterització de les *fake news* com el nou opi del poble.


fake news *és el terme que hem adoptat per parlar de desinformació. per tant,* fake news *fa referència a un mecanisme d’accés a la realitat que s’ha convertit en majoritari i que és ostatge d’un negoci digital. les plataformes socials en xarxa, veritables imperis moderns, han esdevingut els nous «intermediaris de la desintermediació», com afirma fernando vallespín. les xarxes socials representen el colador perfecte per a la propaganda política gràcies a càmeres de ressò segellades per algoritmes. se sap que els algoritmes de facebook estan dissenyats per captar l’atenció i procurar que passis el major temps possible dins de la plataforma: per això mostren coses que se sap per endavant que t’agradaran o que són susceptibles de viralizar-se utilitzant-te a tu com a canal transmissor. si això és així, «¿com podem esperar sinceritat quan les companyies diuen prendre mesures que podrien danyar el seu propi negoci?», es pregunten els creadors de dominis públics. És normal: tot i l’entendridor compromís amb la veritat de mark zuckerberg, ell és conscient que com més clics, més diners, cosa que ha quedat perfectament demostrada després de l’escàndol de cambridge analytica.*


finalment, una tercera mostra de la riquesa atresorada a *revista de libro*s amb el suggerent assaig de manuel arias maldonado sobre el contracte sexual del segle xxi (*rdl* gener-febrer 2018), editat posteriorment com un quadern d’anagrama amb el títol de *(fe)male gaze,* i que conclou amb un cant a l’autoconsciència i la ironia.


*sigui com sigui, una solució duradora i satisfactòria al problema dels sexes només pot provenir d’una combinació virtuosa d’autoconsciència i ironia. És a dir: d’un aprofundiment en els principis il·lustrats que incorpori plenament les dones al contracte sexual. però siguem més precisos: l’autoconsciència equival aquí a un exercici de reflexivitat que ens permet posar-nos al lloc de l’altre i fer-nos càrrec de la complexa xarxa de significats i afectes que s’entreteixeixen en les relacions entre homes i dones. amb tot, no es tracta de deixar-nos aixafar pel pes d’aquesta càrrega, sinó de conèixer-la a fi d’alleugerir-nos: de saber en quin lloc de la història comuna ens trobem i descartem –tots dos– allò que ja no és acceptable, per així desenvolupar-nos lliurement en el camp obert del que segueix sent-ho. i la ironia serà el que ens permeti introduir en aquestes relacions un element lúdic, la possibilitat d’ocupar o desocupar els rols sexuals o eròtics que també lliurement assumim, sense por a cap sanció moral o sotmetre’ns amb això «indegudament» als desitjos de l’altre.* 


valguin aquestes mostres com una invitació a indagar per l’arxiu de *revista de libros*, amb l’esperança que la seva desaparició no sigui definitiva. seria incomprensible no disposar en l’àmbit cultural hispànic d’una publicació que faciliti un debat intel·lectual serè a partir de la crítica rigorosa de les novetats bibliogràfiques.


7c4faf77d14ff47e1e4f670f4e55a30f
la precarietat política i els seus costos
politicaprosa.com
2020.10
des de la fredor analítica de les ciències socials la situació de governabilitat precària en què estem instal·lats a espanya des de fa quatre anys té explicacions lògiques i plausibles: bàsicament estaríem patint les conseqüències de la mutació del sistema de partits espanyol, en passar del mal anomenat «bipartidisme imperfecte» a un multipartidisme amb cinc partits rellevants d’àmbit estatal més el conjunt de partits nacionalistes i regionalistes. el problema és que aquest multipartidisme no s’ha traduït en una major porositat de les fronteres partidistes que facilités acords de governabilitat transversal, sinó que ha pres una forma frontista –d’un «bibloquisme» ferri, com apunta cristina monge a *infolibre* (16-09-19)–, que, a més, incentiva la divisió i la lluita per l’hegemonia dins de cada bloc:


*el sistema de partits que va emergir amb la transició, articulat al voltant d’un bipartidisme imperfecte, va saltar pels aires a les eleccions del 2015 i s’ha transmutat en un «bibloquisme» ferri que, mentre no hi hagi ningú que faci de pont, obliga a traçar aliances dins del mateix bloc per poder generar majories i governs. És a dir, que a menys que les urnes donin un tomb de prou calat que trenqui aquest esquema –i fins al moment cap estudi ho preveu– el camp de joc després d’unes segones eleccions seria relativament similar, encara que el resultat variés lleugerament.*


en contra de les opinions que consideren que una coalició entre psoe i unidas podemos no presenta dificultats insalvables i, també, de les interpretacions que atribueixen el desacord a incompatibilitats personals entre els líders o una suposada manca de cultura política de coalició, alberto penadés explica al blog *piedras de papel* (20-08-19) les dificultats extraordinàries d’una coalició entre una força socialdemòcrata i una força situada a la seva esquerra, del tot atípica en el context europeu:


*els governs amb participació de l’esquerra de l’esquerra són infreqüents, i en el format en què es planteja la coalició psoe-up, desconeguts. per què passa això? la principal resposta és que el govern de majories és una força moderadora molt considerable. una coalició majoritària ha de representar bé el votant mitjà, que és un senyor o senyora poc interes* *sat en aventures i que normalment té altres opcions. els partits de l’esquerra radical solen construir la seva identitat sobre qüestions que el votant mitjà veu amb suspicàcia. per això mateix, els partits de l’esquerra de l’esquerra estan, de vegades, poc interessats a participar en un govern amb un programa acceptable per a aquests votants. escolteu si no els sectors més a l’esquerra d’up. altres vegades poden intentar educar els seus votants en la diferència entre el programa que ells defensen i el que es pot aconseguir en una coalició on són altres els que porten la batuta, però cal reconèixer que això de vegades els votants no ho posen fàcil, ni quan els representants estan disposats a l’esforç, que ja dic que no em sembla que sigui sempre.*


els càlculs dels actors polítics difereixen de les faules amb què es comuniquen amb laciutadania.
-------------------------------------------------------------------------------------------------


però, aquestes explicacions lògiques que nodreixen els càlculs dels actors polítics per prioritzar les seves opcions, difereixen habitualment dels arguments que basteixen els contes, quan no les faules, amb què es comuniquen amb la ciutadania. la dissonància entre els relats dels partits i la realitat dels seus propòsits es fa massa sovint insostenible i insuportable. així, fernando vallespín*,* en un comentari a *el país* (15-09-19), blasma la reducció del debat públic a un debat sobre els polítics i no sobre les polítiques i els seus condicionants:


*la nostra conversa pública ha esdevingut així una trista metadiscussió, una discussió sobre discussions. cada actor polític es limita a traslladar el seu «argumentari», que en realitat no és més que un eufemisme per referir-se als atacs dissenyats en contra d’algun adversari. encara que de vegades van carregats de pomposes paraules com «govern d’esquerres», «unitat d’espanya» i coses per l’estil. en realitat, no signifiquen res perquè fins ara tenen un caràcter merament declaratiu. en privar-nos de la possibilitat de portar a la pràctica qualsevol programa específic queden com a simple ornament retòric.*


quines conseqüències pot tenir el bloqueig polític persistent i la degradació de la conversa pública que l’acompanya? en primer lloc, la frustració de les expectatives regeneradores aixecades pel cicle polític iniciat el 15-m, com constata máriam martínez-bascuñan (*el país*, 15-09-19) quan parla del seu esvaniment:


*el 15-m va reaccionar sobretot contra un problema més profund: l’encantament de la classe dirigent, tancada en la bombolla d’uns aparells de partit que, convertits en meres màquines electorals, s’havien allunyat de la societat que deien representar. en diem «crisi de representació», un fenomen que unia a aquesta sensació de llunyania i distància l’exigència d’una regeneració política i moral davant d’una corrupció sistèmica responsable del deteriorament institucional. el balanç d’aquella mobilització és una mica desolador. avui només parlem de regeneració moral quan els mitjans esmenten l’obertura d’investigacions judicials: fent dependre el problema de la corrupció únicament dels jutges, es furta a la ciutadania un pla polític regenerador.*


una frustració que va més enllà, però, en erosionar –encara més– la legitimitat del sistema democràtic, en degradar-se les seves institucions i en mostrar-se poc eficaç en la gestió dels problemes del comú. són els costos intangibles que s’escapen als càlculs de la tecnologia de la política de laboratori i dels que no en veurem les conseqüències fins més endavant, com ens adverteix *oriol bartomeus* en el seu blog *la ciutat llunyana* (13-09-19).


*però hi ha costos que només podrem conèixer a llarg termini i que ens serà impossible de comptabilitzar. en percebrem l’ombra a les enquestes d’aquí un any o dos, n’intuirem la presència al nostre entorn immediat, a les converses de la gent. aquests són els costos intangibles, aquells que no apareixeran mai en el balanç, però que tenen més importància, en termes sistèmics, que tots els escons que es guanyen o perden. perquè la democràcia no és un sistema de sumes i restes, és una troca d’afectes entrellaçats, un subtil equilibri de confiances, esperances i anhels entre ciutadans, partits i institucions, que costa molt bastir però que és relativament fàcil enderrocar.*


«la repetició electoral pot fer créixer el cansament, el desànim, el recel, generant ciutadans descreguts, cínics i farts», diu oriol bartomeus.
------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------


*quin efecte pot tenir una possible repetició electoral en aquest sistema de fràgil estructura? És difícil incorporar aquesta variable a l’equació, perquè no és mesurable, no són grams, ni euros, ni vots, ni percentatges. però hi són. una repetició electoral per força ha de minar la confiança en el sistema democràtic, en els actors que no han sabut posar-se d’acord. pot frustrar els anhels d’alguna part de l’electorat, que havia optat a l’abril per una opció creient que es faria realitat. pot cremar les esperances futures de molts votants, que potser voten el 10 de novembre, però que han vist fer-se fum les promeses. la repetició electoral pot fer créixer el cansament, el desànim, el recel. i no només a l’esquerra. sentiments d’aquest tipus necessiten poca cosa per expandir-se per tot el cos electoral, generant ciutadans descreguts, cínics, farts.*


*algú guanyarà les eleccions si es repeteixen. algú farà govern, perquè, tard o d’hora, n’hi haurà. algú perdrà, algú possiblement renegui de l’opció triada i es doni cops de cap contra la paret (o no, pot pensar que els electors són uns desagraïts o que no han entès res, enzes). tot tornarà a la normalitat amb una rapidesa sorprenent, ja veureu. però per sota, en el fons, més enllà de la crosta dura del dia a dia, hi quedarà una ferida, un desencant boirós, un grinyol imperceptible de peces que no acaben d’encaixar del tot.*


 



---


*una selecció més extensa d’articles recomanables es pot consultar al [focus press setmanal del taller de política.](https://www.tallerdepolitica.org/category/focus-press-setmanal/)*


a69a2534478bbcecc57ad1be25ced701
pertorbacions, pertorbadors i pertorbats
politicaprosa.com
2020.10
no som prou conscients, o potser no volem ser-ho, que vivim en uns temps revolucionaris, malgrat l’evidència quotidiana de les turbulències, la confusió i el desordre provocats per l’acceleració dels canvis en curs. es desquadren els marcs de referència i els agents pertorbadors –persones, fets, idees– posen en qüestió l’ordre establert. manuel arias maldonado en un dels seus articles setmanals al seu blog «torre de marfil» a *revista de libros* (17-07-2019), aborda el tema de la tensió entre l’ordre polític i el desordre i –per ser més precisos– entre ordre polític democràtic i pertorbació. ho fa tot llegint l’obra del filòsof alemany dieter thomä, *pueris robustus. una filosofia del perturbador* (herder, 2018), dedicada a explorar en la història del pensament polític modern *«com s’estableix i es legitima un ordre, com se’l critica, com es transforma o se l’ataca, com els homes queden inclosos en aquest ordre o en queden exclosos, com s’hi emmotllen o hi intriguen en contra».*


la qüestió d’actualitat plantejada al fil d’aquesta lectura, segons arias maldonado, no és altra que la dificultat de l’ordre democràtic de garantir la seva estabilitat: *«enfront de la idea que havia arribat la fi de la història un cop derrotada l’alternativa soviètica, s’alça un cop més el pertorbador que rebutja qualsevol normalització. no seria acceptada llavors cap de les ofertes que es planteja als diferents tipus de pertorbadors: el joc democràtic, l’abundància material, la individualització expressiva, el prestigi de la classe creativa. thomä parla del fonamentalista que es victimitza abans d’atemptar contra els altres, com anders breivik, així com dels terroristes islàmics. i parla, és clar, del populisme i el nacionalisme que proposen la defensa o restabliment d’un ordre perfecte abans que qualsevol aprofundiment en el pluralisme democràtic. segons la seva opinió, donald trump és la perfecta encarnació del marginal que ve del centre, es prengui o no seriosament la seva posició marginal: un autèntic* puer robustus *que combina la força amb la puerilitat».*


avui tenim una nòmina extensa i notable d’agents pertorbadors, d’entre els quals és difícil no parar esment en el citat donald trump, o en protagonistes destacats de la política europea com matteo salvini o boris johnson, o sense anar més lluny un carles puigdemont i el seu *programa pollastre.* 


així, tenim un donald trump que va utilitzar sense cap escrúpol el racisme i la xenofòbia per llançar la seva carrera política i que ara ho explota com a senyal de partida de la campanya per a la seva reelecció, amb el consentiment vergonyant del vell partit d’abraham lincoln, com ho explica david remnick a *the new yorker* (15-07-2019): *«la causa fonamental de la incipient carrera política de trump no va ser la política fiscal o l’acord nuclear amb l’iran; va ser la promoció del ’birtherism’, la teoria de la conspiració que sostenia que obama estava mentint sobre la seva ciutadania i lloc d’origen. després de l’elecció, una de les principals prioritats de trump va ser la prohibició de la immigració musulmana. les seves contínues crueltats dirigides a homes, dones i nens a la frontera sud és un intent descarnat d’atemorir els possibles migrants en tot mèxic i amèrica central i despertar l’aprovació dels votants blancs. les opinions del president són clares: els atletes negres que s’atreveixen a protestar per la violència de la policia són ‘fills de puta’; els països africans són ‘shitholes’ (clavegueres, llocs de mala mort); i hi ha algunes ‘bones persones’ entre els matons fanàtics que portaven torxes i cridaven ‘sang i terra’ i ‘els jueus no ens reemplaçaran’ a charlottesville».*


o el cas d’un boris johnson, el polític excèntric, oportunista i egòlatra, que ha arribat a primer ministre del regne unit, un cop elegit nou líder dels conservadors britànics. tot un esdeveniment que confirma que la nova dreta no és el resultat d’una evolució del conservadorisme, sinó que representa un repudi reaccionari de la seva pròpia tradició (editorial de *the economist* (6-12/07/2019). johnson apareix en el primer pla de l’escena política com el pertorbador impredictible i caòtic que aterreix brussel·les, la ciutat de l’ordre europeu (nacho alarcón a *el confidencial*, 24-07-19), desentès de les conseqüències catastròfiques d’un brexit sense acord perquè *«com tantes criatures d’eton i oxford en el perenne sistema de classes britànic, no es planteja què ha de fer ell pel país, sinó què ha de fer el país per ell. perquè s’ho mereix i l’hi deu»* (rafael ramos a la vanguardia, 24-07-19).


i d’un matteo salvini, nou «home fort» d’una itàlia desnortada, de qui steven forti en traça un retrat en aquest mateix número de *política&prosa*. salvini, amb la seva màscara d’home fort i resolutiu, ha desbordat el moviment dels indignats representat pels *grillini* de l’m5s en arrabassar-li la bandera del populisme en el seu vessant més singularment italià. l’itàlia del ressentiment, descrita per leonardo bianchi al llibre *la gente. viaggio nell’italia del risentimento* (2017), ha trobat el seu millor intèrpret en salvini que declama com ningú el discurs contra la *casta*, unió europea inclosa, al mateix temps que construeix un imaginari de nou ordre social amb demagògiques proclames sobre la immigració i la seguretat.


però, trump, johnson o salvini ¿són fenòmens polítics excepcionals, uns *outsiders* pertorbadors de l’ordre democràtic establert, o són expressions representatives d’una nova normalitat? no es pot respondre aquesta pregunta sense tenir present que al costat d’aquests pertorbadors individuals hi ha uns altres agents pertorbadors anònims i massius en forma de moviments socials d’índole ben diversa o de franctiradors a les xarxes socials que actuen en una esfera pública digitalitzada, de manera que, com afirma arias maldonado en l’article citat, «*l’ordre s’ha precaritzat i és ara l’excepció*: *la democràcia liberal ha mutat en democràcia agonista -sense deixar per això de ser liberal- i la guerra d’opinions tan temuda per hobbes no coneix treva. es planteja amb això una pregunta diferent: qui és el veritable pertorbador allà on la pertorbació s’ha convertit en hàbit?».*


i aquest interrogant en suscita un altre: la tensió entre l’ordre democràtic i els seus pertorbadors ¿es resoldrà en una nova fórmula integradora, com suggereix dieter thomä, o el resultat podria ser tan letal que representés el final del sistema democràtic?


5392e69d254f44524bfdf32f2dcdaf1e
elogi del voluntarisme
politicaprosa.com
2020.10
la magnitud i la velocitat dels canvis que s’estan produint a tots nivells i que podem observar gairebé en directe en dificulten la seva comprensió i faciliten la passivitat de la ciutadania. les transformacions ens semblen inexorables com a resultat d’un progrés tecnològic del que no coneixem prou bé les causes i el funcionament i, sobretot, les seves conseqüències, a la vegada que gaudim acríticament dels seus avantatges.


És imprescindible disposar d’un mapa de les revolucions en curs com el que ens proposa andrés ortega en un article a *eldiario.es* (23-06-19). ortega identifica quatre revolucions interrelacionades i simultànies que són el motor dels canvis que ens afecten: són les revolucions tecnològica, la del canvi climàtic, la geopolítica i la feminista, amb lògiques internes i ritmes diferents que fan molt difícil preveure els escenaris resultants:


*segons com avancin, aquestes quatre revolucions poden donar lloc a mons molt diferents. per exemple, una matriu a, amb unes classes mitjanes desclassades pels canvis tecnològics, amb suport a sistemes autoritaris i de capitalisme d’estat com el xinès i tensions internes a europa a causa d’això, sense un suport real per part de pequín al consens de parís sobre com lluitar contra el canvi climàtic, i amb una frustració en l’avenç de la dona. o una matriu b amb un canvi tecnològic que aconsegueix revertir la desigualtat en una societat superintel·ligent –com la que propugna el concepte japonès de societat 5.0– en què ningú no es queda enrere, amb una xina integrada plenament en aquests corrents, que s’obri a més llibertats tot i que encara no a més democràcia, però que contribueixi, amb uns estats units menys temorosos a perdre part del comandament, a frenar el canvi climàtic, i una paritat gairebé total entre homes i dones.*


*hi ha altres matrius, o escenaris simplificadors possibles, amb altres variables com la del també ràpid envelliment d’una part del món (la xina, europa), enfront d’un altre (l’Índia, Àsia, l’Àfrica i les amèriques). en tot cas, aquestes revolucions avancen molt més ràpid del que ens pensàvem fa tan sols uns anys.*


«els proeuropeus han de convertir-se en els nous insurgents», sosté giuliano da empoli.
---------------------------------------------------------------------------------------


que es produeixin uns o altres escenaris no té perquè ser fruit del determinisme tecnològic ni de l’atzar, en absència de la voluntat humana, desbordada per la impossibilitat de processar la complexitat i incapacitada per a participar en la deliberació pública i en els procesos de decisió. És veritat que el voluntarisme té mala fama, àmpliament justificada per les aberracions provocades per decisions errònies i arbitràries acumulades en el decurs de la història, però sense assumir el risc de prendre decisions incertes què en queda de la llibertat humana?


avui és oportuna una certa reivindicació del voluntarisme cívic perquè les conseqüències problemàtiques dels canvis en curs no podem esperar que es resolguin automàticament per un *deus ex-machina* tecnològic ni tampoc per l’acció política institucional desvinculada dels batecs de la societat.


l’aparició del nacionalpopulisme és una de les conseqüències indesitjades del trasbals general. per combatre’l, giuliano da empoli, president del *think tank* europeista volta, en un article a *le monde* (7-06-19) fa una crida al voluntarisme de la societat civil i especialment al món de les idees i de la cultura per abandonar la còmoda passivitat i organitzar una *euroguerrilla* per menar el combat ideològic i disputar l’hegemonia cultural:


*matteo salvini i viktor orbán no prendran el control de la unió europea després de les eleccions del 26 de maig. pel que fa a les idees, en canvi, es corre el risc que romanguin durant molt de temps els amos del joc, establint el to i fixant l’agenda del debat. perquè fins i tot els seus oponents més ardents han integrat els seus arguments i els utilitzen, més o menys conscientment, en els seus discursos.*


*en termes culturals, els nacionalistes han esdevingut el nou* establishment*. això significa que els proeuropeus han de convertir-se en els nous insurgents. una posició incòmoda, sens dubte, i a la qual no estem habituats. no obstant això, és important prendre’n nota i extreure’n les conseqüències.*


*només una autèntica* euroguerrilla *d’idees podrà qüestionar l’hegemonia cultural del populisme nacional. però, quines són les formes que un moviment d’aquest tipus podria prendre? (…)*


*avui, els únics apassionats d’europa són els seus enemics. els viktor orbán, que afirmen encarnar els veritables valors d’europa contra la decadència dels degenerats liberals de l’oest. els steve bannon que somien amb formar nous gladiadors del poble als monestirs del segle xiii. philippe de villiers que reconstrueix la història de la unió com una novel·la d’espies orquestrada per la cia. si volem llui**tar contra la seva visió, hem de començar a construir una història que, almenys, sigui tan emocionant com la seva.*


*per això, l’*euroguerrilla *no només és per a polítics, sinó també per a escriptors, directors i creadors de videojocs …*


 
**animar-se a parlar**


en el nostre àmbit més proper i en relació al problema català que bloqueja el futur d’espanya i de catalunya, es requereix també una pulsió semblant en contra de la resignació i la passivitat. És la pulsió que mou el jutge miguel pasquau a fer una crida en favor d’una ofensiva per la convivència a espanya (*ctxt*, 22-06-19), amb una pretensió tan senzilla com «il·lusa» d’animar a parlar a un tipus de catalans i la *resta d’espanyols*  que porten temps sense saber què dir perquè *descreuen* allò que estan sentint:


*proposo, demano, desitjo que els que sàpiguen i puguin, passin a l’acció, sense presses i sense ordres de partit. que ho facin els que estimin espanya però se sentin incòmodes amb com l’estan defensant i com s’està renunciant a la seva millor versió. els que per afecte i empatia, i no per sentit de propietat, no s’imaginen una espanya sense catalunya. els que per espanyols van viure amb gran neguit i vergonya pròpia l’espectacle policial de l’1-o. els que no són complaents amb el procés però no necessiten una sentència dura com a forma de reparació d’un greuge, sinó que s’alegrarien d’una sentència que fes el mínim ús possible del dret penal, dins de la legalitat que vincula el tribunal. els qui, a catalunya, siguin o no independentistes, no subscriuen el tot o res en què semblen instal·lats la majoria parlamentària i el govern. proposo que passin a l’acció per implicar-se en un diàleg que no es pot delegar exclusivament en els partits. els partits, que parlin on vulguin, com vulguin i quan vulguin, però si aquest diàleg no ve arrossegat o acompanyat per una conversa entre nosaltres, corre el risc d’artificiositat, tacticisme i arranjament. És igual que molts no hi estiguin interessats, fins i tot és igual que molts rondin el debat públic en actitud de vigilància i et renyin cada vegada que dius «però». cal sortir de l’armari.*


*(…)*


*uns quants intel·lectuals, juristes, empresaris, universitaris, activistes socials, polítics retirats, periodistes, etc., podrien fer el pas i formalitzar un moviment ciutadà disposat a posar-se al mig de manera organitzada, estratègica, eficaç i que fos capaç de dir, amb força, alguna cosa diferent al de sempre. hi ha aigua a la piscina, i molta gent se sentiria alleujada. cal escapar de la resignació.* 


sense iniciatives de mobilització cívica com aquestes la ciutadania es va buidant de sentit. el preu de mantenir-se com espectadors resignats és, tard o d’hora, l’exclusió de la ciutat.




---


*una selecció més extensa d’articles recomanables es pot consultar al [focus press setmanal del taller de política](https://www.tallerdepolitica.org/category/focus-press-setmanal).*


bf846383f353dad0f6c5b018357de724
pensar políticament la revolució de les màquines
politicaprosa.com
2020.10
*«s**ilicon valley i les xarxes socials són uns grans criminals».* amb aquest titular explosiu el diari *el país* (1-05-19) encapçalava una entrevista al filòsof alemany markus gabriel, que considera que l’anomenada revolució digital ha estat mitificada gràcies a una gran operació de màrqueting: *«la intel·ligència artificial és una il·lusió. no existeix ni existirà… el que hi ha és software de codis escrits per humans per explotar altres humans. tots treballem per a facebook o per a google. quan uses un cercador, generes un rastre, produeixes quelcom i això és treball. després els seus algoritmes, produïts per humans, s’utilitzen per anticipar el teu comportament i els dels altres, per guanyar diners amb el teu treball. És el que denomino el proletariat digital… el posthumanisme, el transhumanisme, la idea que les nostres màquines s’assemblen a nosaltres i que la intel·ligència artificial ens amenaça tan sols és màrqueting. És pura ideologia per tenir sota control el proletariat digital».*


en conseqüència, gabriel proposa polititzar internet, en la mateixa línia que ho planteja evgeny morozov, el crític implacable de la cara fosca de les xarxes. morozov titlla d’ingènues i tecnocràtiques les propostes d’autoreforma de la xarxa perquè, en contra del mite del naixement llibertari del ciberespai, recorda que des del primer moment les xarxes de dades foren desenvolupades i promogudes pel pentàgon i wall street: *«un pla per a una veritable transmissió de poder requeriria molt més que un altre enginyós protocol per a la cessió de dades; aquesta classe d’intervencionisme tecnocràtic és el que alimenta l’ira populista arreu del món. no hi ha empoderament digital sense empoderament polític, i aquest últim només es pot assolir concebent la xarxa no com un mitjà o una eina, sinó com un conjunt d’infraestructures per a facilitar la vida, el treball i la cooperació.*


*primer de tot, necessitem una política per a aquestes infraestructures que abasti qüesti**ons relacionades amb la seva economia política, amb el repartiment de la propietat i dels riscos entre els diferents actors públics i privats. només llavors podrem centrar-nos en les tasques més prosaiques de trobar les plataformes i els protocols apropiats per donar cohesió a les parts interconnectades. en cas contrari, quan d’aquí a 10 anys celebrem el 40è aniversari de la xarxa, pot ser que descobrim que tenim tots els protocols necessaris per donar-nos el poder, però que ens en veiem privats pel fet que tots són propietat de mark zuckerberg, xi jinping o mohamed bin salman.* (*el país,* 5-05-19).


limitar el poder monopolístic dels gegants tecnològics avui només està a l’abast d’una estructura macroestatal com la unió europea.
-----------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------


per valorar amb criteri asseveracions tan contundents val la pena dedicar temps a llegir pausadament l’assaig de john keane, «la nova era de la revolució de les màquines» (*letras libres*, abril 2019), en què –a la manera brechtiana– un robot intel·ligent aconsella i interpel·la els humans sobre la revolució tecnopolítica en curs. així, aquest portaveu dels robots ens aconsella esforçar-nos a entendre l’abast d’aquesta revolució i a mentalitzar-nos de com ens canviarà la vida. ens explica que les màquines intel·ligents no són una simple extensió tècnica de les capacitats humanes, amb el que implica de reconsideració del que significa ser humà. ens critica el mal costum de traspassar els atributs humans als robots. es mostra perplex davant la facilitat amb què passem d’un extrem a l’altre en la valoració positiva o negativa de la robotització. reconeix, malgrat la capacitat de realitzar càlculs abstractes i d’alt nivell, la incompetència dels robots per gestionar les interaccions quotidianes amb els humans i, per tant la necessitat d’uns «governadors ètics». adverteix del risc catastròfic que provocaria la incapacitat dels humans per controlar o comunicar-se amb màquines superintel·ligents.


però, sobretot, el robot ens recorda que *«el poder és un concepte humà indispensable per donar sentit a aquesta revolució inacabada»* i, per tant, *«la qüestió pública sobre qui aconsegueix controlar-nos i el sistema de poder humà en el qual funcionem emergeix com una de les qüestions més importants per als humans en aquestes primeres dècades del segle xxi».* perquè s’ha de tenir clar que *«si en el futur alguns humans aconsegueixen monopolitzar el disseny i l’aplicació de la intel·ligència artificial i els robots, aleshores aquella classe privilegiada exercirà un poder injust al decidir el nostre futur com a robots… És un gran error pensar que hi ha una lògica ‘natural’ o divina en el desenvolupament de la intel·ligència artificial».* com *«també és un error suposar que els ‘humans’ s’encarreguen del desenvolupament robòtic… la major part de la recerca i desenvolupament de la ia i la robòtica no està promoguda per ‘humans’. els nostres amos són de fet estats poderosos i empreses àvides de beneficis com google o alibaba».* 


per concloure, ens posa davant la nostra responsabilitat democràtica en dir-nos que *«la democràcia no és només útil per* *imaginar nous escenaris i suscitar l’esperança d’alternatives pràctiques… l’invent humà que diuen democràcia és molt més radical que això. els motiva, mortals, a veure que el poder concentrat és innecessari i potencialment malvat, que hi ha beneficis que sorgeixen del rebuig al poder arbitrari, i dels esforços per distribuir i igualar la seva distribució. la democràcia adverteix que nosaltres els robots podem convertir-nos en els servents i visirs de les corts del despotisme. sent més optimistes, l’esperit i la substància de la seva democràcia pot ajudar-los a superar els seus mals hàbits d’antropomorfisme i pensament prepolític».* 


josé maría lassalle ha decidit assumir aquest repte de pensar políticament què ens demana el portaveu dels robots intel·ligents. ho fa en el seu últim llibre *ciberleviatán. el colapso de la democracia liberal frente a la revolución digital* (barcelona: arpa, 2019). trobem un aperitiu llaminer de la seva lectura en una llarga entrevista amb pedro vallín (*la vanguardia*, 25-05-19), amb un titular ben provocador: «la revolució digital està destruint la revolució francesa». lassalle sosté que *«la revolució digital està destruint al mateix temps la revolució francesa i la revolució industrial. una revolució francesa de la qual va néixer una estructura de drets i un concepte de ciutadania i de majoria d’edat a tots els efectes, i una revolució industrial el desenllaç de la qual va ser un pacte igualitari entre el capital i el treball. això s’ho està carregant la revolució digital, i està acabant amb tots els mecanismes que han permès la construcció d’una societat democràtica i d’una estructura de llibertat en el nostre món. i el terrible és que estem acceptant que això es produeixi sense control democràtic, sense debat davant l’opinió pública, sense reflexió, i en una mena de neutralització quotidiana que normalitza tot això que estem esmentant sense que ningú aixequi la mà, ni tan sols en el debat polític. i això és el terrible».* 


però lassalle no es resigna a conrear un narcisisme apocalíptic i crida a una sublevació liberal per limitar el poder monopolístic dels gegants tecnològics que, al seu parer, avui només està a l’abast d’una estructura macroestatal com la unió europea: *«la limitació del poder quan parlem d’un poder transnacional i global requereix agents transnacionals i globals. i en la mesura que les nacions unides i les institucions globals són incapaces i disposem d’una institucionalitat transnacional com és l’europea, que té els anys d’història a l’esquena i la seva experiència normativa i la seva capacitat per afrontar escenaris de crisi legislatives com les que hem viscut, la ue és el subjecte responsable per abordar l’empresa de la qual estem parlant. per això és tan important la batalla que tenim davant, i per això no és casual, insisteixo, que determinades personalitats hagin vingut a europa i determinades multinacionals triïn europa com a territori de combat. l’única alternativa al que estem vivint és europa, amb capacitat de generar complicitats amb altres àrees geogràfiques que, associades, podrien donar una batalla econòmica i cultural que impedeixi que anem cap a un ciberleviatan. llavors, més estat, no. més capacitat regulatòria per a un subjecte amb capacitat per operar com a actor global. i aquest subjecte és europa. però una europa que sigui conscient de quina és la seva tasca i que sigui capaç d’alinear alemanys, espanyols, francesos, portuguesos».*


 



---


*una selecció més extensa d’articles recomanables es pot consultar al [focus press setmanal del taller de política.](https://www.tallerdepolitica.org/category/focus-press-setmanal)*


70ccfe7064bcc93ff412a0c3053c5a8b
virtuts republicanes
politicaprosa.com
2020.10
arran de la campanya electoral de les eleccions generals del 28 d’abril ha adquirit molt bona premsa la virtut de la moderació, predicada per opinadors, proclamada amb més o menys impostura per alguns partits i practicada, en definitiva, pels electors amb el seu vot, d’això se’n pot inferir un mandat per a la concòrdia i el pragmatisme. més enllà de la concreta circumstància electoral és simptomàtic que s’hagi expressat aquesta demanda de reconduir la vida política cap a camins més virtuosos després d’una temporada d’emocions fortes on els instints més primaris han eclipsat les virtuts republicanes. potser ara la moderació sigui la nova radicalitat per combatre el populisme.


l’endemà de la jornada electoral antoni puigverd publicava un oportú recordatori d’un compendi de les virtuts romanes, que l’autor considera que, tot i passades de moda, ens «procurarien pau i resistència íntima» en aquests temps turbulents:


auctoritas, *en primer lloc. aquests lideratges fulgurants d’ara sempre acaben escandalosament, però hi ha maneres de construir-ne de duradors: els lideratges fonamentats en la paciència i l’autenticitat.*


comitas *equival a una barreja d’humor i cortesia: en oposició a l’amistat entesa com una suma infinita de contactes, proposa relacions lentes i denses, de mesura humana.*


clementia *implica la pràctica de la suavitat social, la deferència i la gentilesa. ajuda a recuperar formes de relació perdudes: la lleialtat, el compromís, la paraula donada.*


firmitas *és la capacitat que tenim de resistir la pressió d’un entorn estrident; la voluntat de defensar les creences pròpies encara que contradiguin l’entusiasme de l’entorn.*


frugalitas *proposa temprança, sobrietat, senzillesa. contra l’imperi de l’excés: la contenció i la mesura. contra la tirania del twitter o el whatsapp: silenci, converses cara a cara, lectures tranquil·les.*


gravitas *subratlla la importància d’allò que és essencial. convida a discernir entre anècdota i categoria, entre moda i corrent de fons, entre necessitat i desig. en un món on tothom es fa la víctima i reclama atenció,* gravitas *subratlla la responsabilitat.*


humanitas *és allò que anomenen empatia. la polarització política o la competència mercantil han imposat la moda de l’exclusió: l’al**tre ha d’apartar-se perquè jo pugui existir. És propi de la* humanitas*, en canvi, defensar la presència de l’altre.*


*la* pietas *romana no equival a pietat, sinó a submissió, una paraula que el món contemporani considera horrible. entre els romans implicava un respecte per l’ordre natural i social. entre nosaltres serveix per enfrontar-nos serenament a dos dels grans problemes actuals: el respecte a la natura, que la nostra forma de vida està emmalaltint; i, en unes societats tan barrejades de llengües, costums i identitats com les nostres, afavoreix una actitud tolerant amb els veïns que ens desagraden.* pietas *equival a patriotisme: amor a allò que és propi. tan oposat al nacionalisme, que tendeix a odiar el veí.*


prudentia, *virtut del tot desprestigiada, equival a cautela i discreció personals. s’oposa tant als excessos de l’economia especulativa com a la frivolitat política. en un món tan ple de mentides i notícies falses, una punta de freda incredulitat és imprescindible.*


*tanca la llista* veritas*. viure en societat és molt difícil; però sense esforç i rigor és impossible.* veritas *contribueix a distingir el desig íntim del dret col·lectiu i a discernir la crida de l’instint de l’opinió pensada.* veritas *protegeix dels enganys de l’emoció. implica, no pas la possessió de la veritat, sinó la pràctica de l’honestedat intel·lectual amb tu mateix i amb els teus companys de viatge (la vanguardia,* 29-04-19*).*


‘prudentia’, virtut del tot desprestigiada, equival a cautela i discreció personals, ens recorda antoni puigverd.
-----------------------------------------------------------------------------------------------------------------


aquest compendi de virtuts no és patrimoni exclusiu de cap tradició política. hi ha qui, com gregorio luri, les associa a la tradició conservadora; o qui, com josé maría lassalle, les troba inserides en el cor de la tradició liberal més genuïna; o qui ens recorda, com antoni gutiérrez-rubí, la seva vinculació amb el socialisme democràtic:


*el socialisme democràtic compta també amb referents incontestables de la virtut de la moderació, com norberto bobbio que va dedicar un dels seus últims llibres a l’elogi de la temprança, entesa com el contrari de l’arrogància, la prepotència, la perversitat, la vanitat i l’abús de poder (la vanguardia,* 26-04-19*).*


la ruptura d’aquesta tradició de prudència i moderació per part dels diferents actors de la política espanyola i catalana ha marcat els últims anys de la nostra vida col·lectiva. josé maría lassalle se’n lamenta, especialment de la deriva del centredreta espanyol, en el que considera una dislocació reaccionària del seu projecte polític:


*les primeres víctimes d’aquest fenomen reaccionari són la centralitat i la moderació, que resten òrfenes després d’haver actuat com els vectors d’integració i unitat amb què es van neutralitzar les estridències populistes que distorsionen el conjunt del centredreta des de fa uns mesos. les conseqüències polítiques d’això es veuran en les cites electorals del 28 d’abril i el 26 de maig. amb tot, el problema principal és que estiguem probablement davant un desenllaç que no sigui conjuntural sinó definitiu. s’obre als peus de la dreta un abisme que recorda el que va passar amb el partit conservador després de l’assassinat de cánovas el 1897. parlem d’un altre mo**ment d’implosió partidista que va ser agreujat amb la pèrdua el 1898 de cuba i les filipines. fets que van evolucionar cap a un debat sobre la identitat nacional que va fer caure els conservadors. sobretot a partir de la crítica de joaquín costa el 1901, quan va situar les causes de la decadència espanyola en les fallades sistèmiques de la restauració dissenyada per cánovas (…)* 


*la dreta espanyola s’exposa ara a un altre moment cabdal. la construcció d’una alternativa de govern amb vocació de consens i abocada a la gestió eficient del progrés econòmic i l’estabilitat social ha deixat de ser prioritària per als projectes partidistes en què es pixela el centredreta. ara només interessa atendre l’ansietat moral i identitària que turmenta els sectors més reaccionaris d’un electorat que s’ha sentit desatès els últims anys. un segment electoral emocionalitzat per una tensió populista que interpreta la realitat a partir d’un sentit tràgic de la vida individual i col·lectiva. la conseqüència és que el centredreta s’ha fracturat al voltant de tres vectors que simplifiquen i aprimen el material ideològic que integrava el corpus propositiu i teòric que va sorgir del 1996 i que va aconseguir majories absolutes el 2000 i el 2011 (la vanguardia,* 23-03-19*).*


certament és una mala notícia aquesta deriva reaccionària de la dreta espanyola quan és més necessari que mai sumar voluntats per afrontar amb valentia i honestedat els grans problemes de fons del país, condició primera per relegitimar el nostre sistema democràtic. en aquest sentit máriam martínez-bascuñán es pregunta:


*com treballar una nova cultura democràtica de pacte quan aquest repte es presenta, a més, al compàs del sorgiment de forces ultra quina estratègia consisteix a minar els fonaments dels sistemes democràtics? (el país,* 28-04-19*).*


sense aquesta cultura democràtica de pacte, fecundada per les virtuts republicanes, serà impossible ni tan sols donar els primers passos que ens portin a intentar trobar un arranjament, per imperfecte que sigui, al problema de la relació entre catalunya i espanya. josep maria fradera insta a la responsabilitat dels polítics a donar aquests primers passos, independentment del rigor i la duresa del debat intel·lectual imprescindible sobre la posició de catalunya en el seu marc interdependent:


*entre l’irredemptisme victimista d’uns i la hipòtesi d’una destrucció completa de l’adversari d’altres s’ha d’imposar la via intermèdia si no es vol perpetuar una ferida que divideix i separa la societat. en aquest punt sí que la transacció és necessària. a un costat de la taula hi hauran de tornar ordenadament i amb garanties plenes de veracitat les dues grans qüestions de l’ordre polític i de la distribució territorial de recursos; de l’altre costat s’haurà d’acceptar sense embuts l’ordre constitucional que ens empara a tots.*


*una cosa sense l’altra no resoldrà el problema. s’imposarà com a molt una solució penal i el restabliment d’un autonomisme altra vegada apedaçat. i demà una altra generació d’espanyolets que vénen al món s’enfrontarà a problemes semblants, en un món encara més complex dominat pels* free riders *de la globalització. mentrestant, la metodologia dels anys 1977-1978 s’esvaeix a poc a poc entre discursos vacus i gestos buits. i la taula d’experts i relators, que, a barcelona primer i després a la capital federal, haurà d’aïllar, formalitzar i establir els termes de l’armistici, segueix buida a banda i banda (el país,* 27-04-19*).*


 



---


una selecció més extensa d’articles recomanables es pot consultar al [focus press setmanal del taller de política](https://www.tallerdepolitica.org/category/focus-press-setmanal/).


153231889a3636a4c61b7187372a9d75
la nova guerra freda
politicaprosa.com
2020.10
el replegament nacionalista i proteccionista del trumpisme està originant un alentiment del procés de globalització, batejat com una *slowbalisation* per *the economist* (24-01-19). però més que d’una ralentització seria més exacte parlar d’asimetries, com es dedueix de l’evolució dispar de l’índex de connectivitat global, citat per enrique fanjul en un article del real instituto elcano (14-03-19) sobre els canvis estructurals de la globalització: *«en aquest índex de connectivitat global es consideren quatre grans components: comerç (de béns i serveis), capital (fluxos i estocs d’inversió directa i inversions de cartera), informació (trànsit d’internet, trucades telefòniques internacionals i comerç de material imprès), i persones (migracions, turisme i estudiants estrangers).*


*doncs bé, el que més crida l’atenció és sens dubte l’espectacular creixement del component de fluxos d’informació. la globalització, doncs, segueix avançant però els fluxos tradicionals de comerç, capitals i persones han estat substituïts en el seu dinamisme per la globalització de les idees, dades, coneixement».*


malgrat la despiatada competència entre la xina i els estats units, els dos models convergeixen en produir un sistema de vigilància i control de la ciutadania.
---------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------


aquesta evolució és indicativa de la marxa accelerada cap a la nova societat en xarxa i la nova economia, de la que la tecnologia 5g n’és l’instrument clau, com explica manuel castells a *la vanguardia* (30-03-19): *«la connexió d’internet amb 5g es projecta com 40 vegades més ràpida que la del 4g que actualment fem servir i el volum de dades comunicades és significativament major. la importància d’aquesta tecnologia és que constitueix la infraestructura necessària per al funcionament de la nova societat en xarxa, incloent la nova economia. aquesta nova estructura, que ja existeix en gran mesura, és a la base de la connexió de grans bases de dades (big data), del desplegament de les aplicacions d’intel·ligència artificial i, per tant,* *de la robòtica avançada (màquines capaces d’aprendre) i, sobretot, de l’anomenada internet de les coses. per tal s’entén la mutiplicitat de connexions ultraràpides d’internet no només entre humans i les seves organitzacions, sinó entre objectes de tota mena, en l’àmbit domèstic, els diners mòbil, el cotxe sense conductor, la cirurgia a distància, l’ensenyament virtual o les guerres de drons. no parlem de ciència ficció, sinó del que ja ha estat investigat, dissenyat, produït i és operatiu».*


 
**avantatge de la xina**


no és estrany, doncs, que la pugna per dominar aquesta tecnologia sigui la clau de la nova guerra freda en la que aparentment la xina portaria avantatge, subratlla josep piqué en una entrevista a *la vanguardia* (3-03-19). en aquesta pugna geopolítica entre la xina i els estats units, amb europa en un segon pla, es produeixen pràctiques proteccionistes, denúncies d’incompliments de normatives sobre la competència, la privacitat o la propietat industrial, i s’intueixen riscos greus per a la ciberseguretat de països i d’empreses i també per al medi ambient i la salut de les persones. així ho mostra vicente moret en un article del real instituto elcano (12-03-19): *«el més rellevant de tota aquesta qüestió, aparentment només tecnològica, és que, com posen de manifest recents esdeveniments en l’esfera internacional, el que està en joc és alguna cosa més que una correcta utilització de les enormes oportunitats que ofereix la tecnologia per millorar les coses. el que també està en joc és la preponderància tecnològica que, un cop més, es converteix en camp d’enfrontament geopolític entre les grans potències. així ho han entès en els últims anys els estats units i la xina, països tots dos ficats de ple en una cursa per aconseguir la supremacia tecnològica en oberta competència geopolítica. i aquest enfrontament que és econòmic, tecnològic i comercial, també afecta la seguretat nacional. la prevalença de les tecnologies i sistemes atorga a aquell que aconsegueix aquesta posició un avantatge competitiu indubtable a l’hora de poder imposar els seus interessos geopolítics, econòmics, comercials o fins i tot culturals».*


la prosperitat futura d’europa està lligada a la seva capacitat d’intervenir decisivament en la regulació de la globalització digital.
--------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------


en aquesta situació és preocupant el retard relatiu d’europa en el desenvolupament de la tecnologia del 5g que podria portar-la a la irrellevància tecnològica en contrast amb els avenços en el camp regulatori, com ha destacat justament *the economist* (23-03-19), dirigits a protegir la privadesa de les persones i a garantir la competència entre les empreses tecnològiques.


 
**empreses de dimensions gegantines**


des d’una perspectiva democràtica és crucial el model de governança de l’espai digital. en aquest sentit, malgrat la despiatada competència pel domini tecnològic entre la xina i els estats units, els dos models convergeixen en produir un sistema de vigilància i control de la ciutadania. john harris a the guardian (25-03-19) ho exposa d’aquesta manera: *«en el punt més àlgid de la guerra freda, tot i la rivalitat entre els dos blocs, era freqüent parlar dels estats units i de la unió soviètica com a societats cada vegada més similars, subjectes al que el teòric social herbert marcuse va denominar “requisits comuns d’industrialització”, ambdues molt dependents de la burocràcia i de la planificació centralitzada. després de les revolucions de 1989, aquesta noció bàsica va donar un gir de 180 graus, de manera que l’est i l’oest es dirigien cap a un futur compartit de democràcia liberal i lliure mercat, una visió que també es projectava cap a una xina cada vegada més pròspera, fins que l’arribada del president xi jinping va posar de manifest una situació molt més complexa.**ara, occident i orient tornen a convergir, però ho fan controlant i recollint informació dels usuaris, intentant manipular les seves decisions i comportaments, i dissenyant empreses de dimensions tan gegantines que penetren en tots i cadascun dels aspectes de la nostra vida.**de fet, el perill al qual ens enfrontem és que en el món competeixin dues visions de la xarxa que siguin preocupantment similars: d’una banda, la vigilància i la censura perpetrades per empreses que es confabulen descaradament amb els estats autoritaris; de l’altra, les corporacions tecnològiques que tot ho veuen, amb vincles amb el govern foscos i opacs.**els legisladors, els organismes reguladors, els desenvolupadors i empresaris han de prendre nota: si la democràcia del segle xxi i les idees més bàsiques de la ciutadania tenen algun valor, l’internet d’occident no hauria de convergir amb el de la xina, sinó més aviat avançar en la direcció oposada».*


aquesta qüestió està en el centre del dilema estratègic que europa té plantejat entre els cants de sirena de la xina i el tradicional vincle transatlàntic. nacho alarcón a *el confidencial* (30-03-19) considera que «la millor carta per a la ue *és mantenir-se al centre, però és també la més complicada d’executar», sobretot si no és capaç de modernitzar la seva economia, requisit indispensable per «sobreviure a la quarta revolució industrial sent un actor rellevant a nivell global, alhora que ha de tractar d’unificar les seves postures pel que fa a la interpretació del paper europeu en el món que està per venir».*


davant d’aquesta perspectiva es fa més evident que mai que la prosperitat futura d’europa està lligada a la fortalesa de la seva democràcia i, per tant, a la seva capacitat d’intervenir decisivament en la regulació de la globalització digital.


 



---


*una selecció més extensa d’articles recomanables es pot consultar al [focus press setmanal del taller de política](https://www.tallerdepolitica.org/category/focus-press-setmanal/).*


0cc54b58c2480be7fab33ea3e19150ef
incerta glòria d’un dia d’abril
politicaprosa.com
2020.10
un fenomen estimulant dels nostres dies és la presència cada cop més activa dels investigadors en ciències socials en els mitjans de comunicació, amb el propòsit de divulgar el coneixement acumulat i fins fa no gaire temps reclòs en els àmbits acadèmics. paradoxalment, aquesta presència dels experts en el debat públic coincideix amb l’esclat de les informacions i de les opinions indiscriminades i arbitràries propagades viralment a les xarxes socials, de manera que les anàlisis rigoroses conviuen i competeixen per copsar l’atenció amb les informacions falses i les opinions banals.


són del tot elogiables les iniciatives comunicatives destinades a posar a l’abast del públic els resultats de les recerques acadèmiques en els diversos àmbits de les ciències socials, amb el propòsit de contribuir a una conversa pública de qualitat. És el que estan fent els col·lectius de professionals i acadèmics agrupats en projectes com els d’*agenda pública, politikon, piedras de papel* o *nada es gratis*, als quals cada cop són més receptius els grans mitjans de comunicació tradicionals. així ho veuen carlos carnicero, joan navarro i marc lópez que en un article publicat a *agenda pública/el país* (3-02-2019) defensen aquesta col·laboració:


*davant la banalització de la política i la superficialitat a la que sovint ens empeny la instantaneïtat del debat públic, els grans mitjans necessiten la millor anàlisi per contribuir de manera genuïna a fer a que els ciutadans es governin a si mateixos i puguin prendre les millors decisions. no es tracta de conformar-se amb els formats tradicionals, sinó de fer-se valer del millor coneixement per servir-lo a la societat amb les eines més innovadores. al capdavall, les amenaces del caos de les xarxes són semblants a l’oportunitat que representen en aquest nou temps.*


no està de més recordar l’existència d’aquests instruments de coneixement quan estem entrant en un nou cicle electoral que ens portarà de les eleccions generals del 28 d’abril a les eleccions municipals, autonòmiques i europees del 26 de maig i, més enllà, a unes eleccions al parlament de catalunya de data encara incerta. una situació en què es dispara la demanda d’informació, dirigida en molts casos compulsivament a obtenir pronòstics sobre els resultats electorals.


l’aportació de politòlegs i sociòlegs és molt important per conèixer el funcionament del sistema polític.
---------------------------------------------------------------------------------------------------------


però més enllà del valor predictiu de les enquestes i dels càlculs probabilístics sobre el desenllaç dels comicis, l’aportació de politòlegs i sociòlegs és molt important per conèixer el funcionament del nostre sistema polític, les seves normes, la seva estructura, els seus actors, la societat sobre la que opera i els escenaris polítics possibles. en definitiva, per propiciar una deliberació pública més ben informada i rigorosa.


uns quants exemples poden ser ben il·lustratius d’aquesta utilitat. començant per la comprensió del sistema electoral: massa sovint es focalitza el debat sobre els efectes de l’aplicació de la llei d’hondt a l’hora de convertir els vots en escons, quan el factor més decisiu sobre el biaix del sistema electoral resideix en la dimensió de les circumscripcions. així ho expliquen carlos e. cué i kiko llaneras (*el país*, 3-03-19) en analitzar la batalla pels 99 escons de les circumscripcions més petites:


*els números ho diuen tot. les vuit províncies que reparteixen tres escons (Àvila, conca, guadalajara, osca, palència, segòvia, terol i zamora) han estat gairebé sempre bipartidistes i tot indica que això no es repetirà. el 2016 totes van donar dos escons al pp i un al psoe llevat d’osca, on va entrar podem, que ara podria perdre l’escó. aquestes províncies tenen 1.451.000 habitants (3,1% de la població espanyola) però reparteixen 24 escons (6,9%). moltes podrien passar a un esquema gairebé inèdit d’1-1-1. són una oportunitat per a qui acabi tercer –ciutadans o potser vox, segons les enquestes–, perquè si evita ser doblat per pp i psoe, s’emportarà el mateix botí que ells i 8 escons més que la resta.*


un altre aspecte clau és la mobilització de l’electorat, especialment del que és menys procliu a participar o del que presenta un comportament més volàtil, com és el cas de l’electorat més jove. marta romero ho analitza en l’article «28-a, movilización y jóvenes» del col·lectiu *piedras de papel* (3-03-19):


*prop d’1,6 milions de joves residents a espanya van poder exercir el seu dret al vot en les eleccions generals de desembre del 2015 per haver complert 18 anys des de les eleccions generals del 2011. altres 200.000 joves es van incorporar com a nous votants en les eleccions generals de juny del 2016. a falta que l’ine publiqui la xifra de nous electors que podran votar el proper 28 d’abril, trobem que, seguint les dades del cens de població, aproximadament 1,3 milions de joves haurien arribat a la majoria d’edat des dels comicis generals del 2016. en total, el «calador» d’electors que tenen entre 18 i 24 anys és de prop de 3 milions de persones. una xifra que els partits tindran molt en compte, encara que aquests votants representin només el 8% de l’electorat.*


d’entre els temes del debat polític que poden motivar la mobilització i el sentit del vot de la ciutadania ocupa un lloc destacat l’agenda feminista, com ho subratllen berta barbet, eva anduiza i guillem rico en l’article «agenda feminista y opinión pública en españa» a *politikon* (5-03-19):


*… algunes de les posicions i debats presentats pel feminisme compten amb un suport majoritari entre la població espanyola, però hi ha encara reticències importants en relació amb algunes polítiques concretes. encara que hi ha consciència de la discriminació, només quan aquesta arriba al grau màxim en forma de violència sembla haver-hi un cert consens en la necessitat de prendre mesures. en aspectes menys dramàtics, però igualment importants com les quotes, sembla haver-hi més dificultats. en l’opinió pública sembla ressonar més el suposat «cost» d’aquestes mesures (en termes de mèrit, o de llibertat) que la seva capacitat per corregir una situació de desigualtat manifesta, de moment. És molt possible que les preferències de la ciutadania vagin canviant a mesura que el conflicte al voltant d’aquest eix guanyi visibilitat, claredat i rellevància per a l’electorat.*


més arriscat resulta preveure els escenaris polítics que poden derivar-se dels resultats electorals. juan rodríguez teruel assumeix el risc en l’article «¿desgarro de la izquierda o estancamiento de la derecha?» publicat a *agenda pública* (7-02-19), on presenta dues hipòtesis versemblants:


*en els propers quatre mesos, la política espanyola consistirà en una lluita entre dues hipòtesis polítiques: la de l’esquinçada de l’esquerra enfront de la de l’estancament de la dreta.*


*d’una banda, la hipòtesi de l’estrip de l’esquerra encoratja els moviments dels qui aposten per avivar la revolta social contra el govern, agitant la crisi a catalunya, perquè assumeixen que aquesta qüestió genera molt desconcert en el centre-esquerra, afavoreix la ruptura en el psoe i, en últim extrem, podria produir un realineament electoral sense precedents, que portés molts votants socialistes a l’abstenció o, fins i tot, a una mutació del vot cap a ciutadans o, per què no, vox (...)*


*hi ha un escenari alternatiu, la hipòtesi de l’estancament de la dreta, segons la qual la controvèrsia catalana i altres qüestions sensibles per a l’electorat conservador (avortament, immigració, etc.) són, en realitat, camps de batalla interna pel vot de dreta, que afecten relativament poc l’electorat d’esquerres (en qualsevol cas, menys del que pressuposa la premsa conservadora de madrid) però que determinaran el domini de l’espai de la dreta, i fins i tot la supervivència a mitjà termini d’algun dels tres partits que se’l disputen (pp, ciutadans i vox).*


ens espera, doncs, un abril electoral incert, entre altres coses, pels efectes desconeguts de l’augment de la fragmentació de l’oferta política, per la incidència d’una mobilització generacionalment desigual o per com es metabolitzin políticament les tendències socials de fons com el feminisme. qüestions que podem entendre millor gràcies a la divulgació dels experts, però la decisió per desfer la incertesa està exclusivament en els nostres vots.


 



---


*una selecció més extensa d’articles recomanables es pot consultar al [focus press setmanal del taller de política.](https://www.tallerdepolitica.org/category/focus-press-setmanal/)*


ee24b5260cb443eabf48174362cb2258
europa: unes eleccions decisives sense un ‘demos’ europeu
politicaprosa.com
2020.10
 
**un món desordenat i perillós**


probablement sigui un exercici inútil advertir sobre la importància de les eleccions al parlament europeu del proper mes de maig, però no és cap exageració afirmar el seu caràcter decisiu sobre el futur de la unió europea a la vista d’un context global cada cop més desordenat i per tant més perillós.


les decisions unilaterals dels estats units i de rússia d’abandonar el tractat d’armes nuclears d’abast intermedi són un exemple major de la perillositat del nou marc internacional, en tant que suposa una regressió respecte a la desescalada posterior a la vella guerra freda i que ben bé pot ser un dels símbols inaugurals de la nova guerra freda, amb conseqüències especialment inquietants per a la seguretat europea. aquest escenari planteja amb tota la seva cruesa la necessitat d’un pas endavant audaç en la integració europea per fer-se càrrec de la seva pròpia defensa, abandonant definitivament les tuteles derivades encara de la postguerra mundial. així ho veu jesús a. núñez, en un article publicat a *eldiario.es* (4-02-19):


*«vist des de la unió europea, l’abandonament del tractat suposa augmentar la possibilitat que en el seu sòl es tornin a desplegar unes armes molt més avançades que les que provocaren fa quaranta anys la crisi dels euromíssils (ss-20 soviètics i pershing ii nordamericans). sense oblidar que ambdues potències ja disposen d’un ampli arsenal d’armes similars desplegades en els mars i cels europeus, el seu previsible desplegament en bases terrestres no tan sols ens converteix en objectius directes d’unes armes tan destructives, sinó que ens torna a retratar com a ostatges impotents del que uns altres decideixen.*


*per si no fossin suficients les raons acumulades en els darrers anys per materialitzar definitivament la idea de l’”autonomia estratègica” que es propugna en el document l’*estratègia global de la ue *(2016) –crisi econòmica que fa inviable la defensa individual, agressivitat de putin, menyspreus i exabruptes de trump i brexit– la vulnerabilitat derivada d’aquesta situació hauria de ser un alicient definitiu per dotar-nos d’una veu única en l’escenari internacional. o no?»*


el brexit és una altra prova de la involució europea, amb efectes negatius òbviament per al regne unit, però amb rèpliques concretes i pràctiques que afecten tots els membres de la unió: «la mare de tots els embolics» com expressava gràficament una portada de *the economist* (17-01-19): el més greu però és que amb el brexit el rebuig a l’ideal europeu deixa de ser un discurs ideològic i esdevé una realitat incontestable que reverteix la dinàmica expansiva i progressiva del projecte europeu.


al mateix temps l’impuls europeista es veu afectat seriosament per l’afebliment de les famílies polítiques que l’han sostingut des dels moments fundacionals de les institucions europees. la precarietat de la socialdemocràcia, de la democràcia cristiana i del liberalisme és ben patent a cada convocatòria electoral del nivell que sigui. com també són un signe poc encoratjador les dificultats de consolidació de l’europeisme crític de l’esquerra de la socialdemocràcia.


 
**el nacionalpopulisme a l’assalt**


la percepció d’aquest context hostil i de totes aquestes febleses internes anima les expectatives polítiques i electorals dels diversos grups nacionalpopulistes que aspiren a trencar els equilibris polítics sobre els quals s’han sustentat les institucions europees, o, si més no, a contaminar l’agenda, el llenguatge i les maneres de les forces polítiques de l’statu quo europeu. esteban hernández, en un reportatge publicat a *la vanguardia* (27-01-19) resumeix així les intencions dels nacionalpopulistes:


*«… les tesis i els partits als quals bannon dóna suport poden acabar tenint èxit a europa. no es tracta que arribin a ser majoria al parlament, ni tampoc que puguin accedir a grans quotes de poder, cosa que és molt poc probable, però sí que assoleixin una influència substancial a través del que podria denominar-se “política de fons activista”. aquest tipus d’empreses d’inversió compren una petita part de les accions d’una firma i des d’aquesta posició minoritària emprenen campanyes per convèncer els fons institucionals i a grans i petits accionistes perquè pressionin el consell d’administració. la seva idea no és prendre el poder, sinó forçar canvis en la direcció de l’empresa, habitualment perquè generin més rendibilitat. identifiquen empreses amb potencial econòmic i equilibris de poder poc sòlids i incideixen en la vida corporativa a través de diferents palanques per aconseguir els seus objectius.*


*aquesta és l’estratègia de bannon per a la ue postelectoral. els euroescèptics aprofitaran les debilitats internes del partit popular europeu, la previsible debacle dels socialdemòcrates i l’incert destí d’alde, l’agrupació dels liberals, per desplaçar la unió cap a posicions menys fermes. encara que aconsegueixin un reduït nombre de diputats, comptaran amb un pes sensible per pressionar la resta de les forces i portar-les cap al seu terreny, de la mateixa manera que vox està incidint en la política andalusa.»*


els grups nacionalpopulistes aspiren a contaminar l’agenda i el llenguatge de les forces polítiques de l’statu quo europeu.
---------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------


es delimita així una batalla electoral que de forma simplificada es podria definir com un plebiscit sobre la continuïtat de la construcció europea i la progressió de la integració econòmica, social i estratègica. un plebiscit que des del nacionapopulisme es podria simbolitzar com un referèndum sobre/contra emmanuel macron, en tant que representant més visible d’un nou impuls europeista, com explica cyrille bret en un article a *telos* (24-01-19):


*«a europa, la prova serà del tot essencial. en primer lloc, perquè el president francès sempre ha optat per presentar-se com el líder de tots els progressistes d’europa. en segon lloc, perquè s’ha convertit en el blanc preferit de tots els sobiranistes del continent: salvini a itàlia, orbán a hongria, kaczinski a polònia, etc. finalment, perquè diversos estats membres celebraran eleccions importants abans o durant les eleccions europees del 23 al 26 de maig (…)*


*… a tot el continent i als seus 28 estats membres, els votants aniran a les urnes per elegir els seus representants al parlament europeu. serà un moment essencial en la vida democràtica de la nostra comunitat continental. la campanya està prenent un caire plebiscitari: a favor o en contra de l’europa de macron? amb raó o sense. en qualsevol cas, les eleccions europees de maig se centraran en qüestions de principi: la solidaritat i l’autonomia d’europa».*


el recent incident diplomàtic entre frança i itàlia reforça aquesta impressió en poder interpretar-se com un enfrontament directe macron-salvini, que personalitza la confrontació ideològica i de projectes entre els europeistes i els nacionalpopulistes. però, més enllà, se li pot atribuir un significat molt més preocupant en evidenciar una esquerda profunda en la confiança entre dos dels països fundadors de la unió, perquè no es tracta ni de la defecció d’un país euroescèptic gairebé per naturalesa com el regne unit, ni de les dificultats d’adaptació a una cultura política liberal dels països de l’est europeu: és un presagi d’una desintegració no contemplada fins fa ben poc, com adverteix daniel conversi en un article a *agenda pública* (8-02-19):


*«com està reaccionant la comunitat internacional davant d’aquesta crisi contínua? tots els països veïns d’itàlia i europa sencera no amaguen la seva preocupació i creixent nerviosisme. i els conflictes interns del govern italià estan sent observats intensament per la presidència dels estats units amb el seu pla d’enfonsar europa com a projecte polític i social comú.*


*es tracta d’un disseny que ja es va donar a conèixer durant la presidència de george w. bush, quan membres del seu govern van atacar repetidament diversos països europeus i de la ‘vella’ europa com a concepte a superar. en particular, les elits corporatives dels estats units no van perdonar mai a europa l’adopció d’un sistema monetari únic, horroritzades per l’amenaça que representava l’euro per a la supremacia mundial del dòlar. ara, amb donald trump i steve bannon, el seu «ambaixador» a europa, el somni republicà de bush sembla convertir-se en realitat, però a través d’una radicalització sense precedents dels conflictes i un suport massiu als règims autoritaris.*


*el joc per a la destrucció d’europa es jugarà principalment a roma. la submissió de roma al sobiranisme autoritari podria significar la destrucció del somni europeu. en aquest cas, el projecte devastador de bannon-trump podria avançar i guanyar gràcies a la incongruència italiana».*


la paradoxa d’aquestes eleccions decisives, gairebé plebiscitàries, sobre el futur d’europa, és que estan en mans d’un *demos* esmicolat que o bé no se sentirà cridat a participar-hi, o bé ho farà en funció de preocupacions i impulsos locals.


 



---


*una selecció més extensa d’articles recomanables es pot consultar al [focus press setmanal de taller de política.](https://www.tallerdepolitica.org/category/focus-press-setmanal/)*


2ac4c8d791e29296d8c16d8baa7c0c98
la guerra cultural entre el nou feminisme i la nova dreta autoritària
politicaprosa.com
2020.10
de la revisió dels fets més rellevants del 2018 destaca la nova eclosió del moviment feminista alçant la bandera del #metoo, en el que es considera l’inici de la quarta onada feminista. una onada caracteritzada per la denúncia de la violència masclista contra les dones, per una renovada voluntat d’acabar amb les discriminacions i desigualtats de gènere i, en definitiva, per la impugnació de la cultura patriarcal. un moviment forjat en el context de la gran recessió, protagonitzat per una nova generació de dones que recullen el testimoni de les seves mares i àvies, i popularitzat per la seva propagació viral a través de les xarxes socials.


silvia claveria, en el seu llibre *el feminismo lo cambia todo. un relato sobre la lucha contra el patriarcado*, exposa clarament quin és l’objectiu del nou feminisme: acabar amb el sistema social del patriarcat:


*alguns consideren que el patriarcat no existeix, o que va deixar d’existir quan les dones van aconseguir la igualtat formal en drets i llibertats (…) És veritat que en la igualtat formal s’ha avançat molt, però no han canviat les estructures que encara fan que les dones no siguin tractades de facto igual que els homes. la veritat és que la societat encara s’assenta en una divisió sexual del treball que reserva a les dones la major part de les tasques domèstiques i les cures; les estadístiques ens segueixen mostrant una bretxa salarial entre homes i dones i també hi ha menys dones en posicions de poder. i la violència de gènere, tant física com sexual i psicològica, segueix afectant dones de totes les edats.*


*darrerament s’ha generalitzat el concepte de postpatriarcat (…) És la creació d’una nova constel·lació de poder, en la qual les relacions* *de dominació són rellegides i ajustades a la posició que té la dona en l’actualitat. aquest nou patriarcat col·loca els homes i les dones en un escenari més complex que el tradicional esquema dicotòmic de víctima-opressor (…) el domini masculí ha perdut poder i legitimitat, per això, la masculinitat s’intenta agafar a la seva pròpia supervivència i tendeix fins i tot a ser més agressiva per recuperar el poder que tenia i resistir la modificació de rutines.*


*l’objectiu fonamental del feminisme és, per tant, acabar amb el patriarcat, ja que és el sistema social el que perpetua les relacions de desigualtat entre homes i dones.*


l’èxit impactant del moviment no pot amagar, però, la dificultat d’afrontar la seva continuïtat i de gestionar les seves contradiccions. una continuïtat associada al repte de convertir tot el seu potencial de conscienciació i de mobilització en unes polítiques eficaçment transformadores. unes contradiccions derivades de la seva amplitud transversal que topa amb plantejaments ideològics massa rígids. emma cerviño, en un article publicat a *agenda pública* (16-12-18), resumeix així aquestes dificultats:


*però potser un dels reptes més importants del moviment feminista provingui precisament del creixement dels seus suports. tradicionalment vinculat a l’esquerra, semblen haver-s’hi sumat, almenys formalment, un volum gens menyspreable de votants de partits de l’espectre ideològic de la dreta.* 


*aquesta capacitat aglutinadora és interpretada com un èxit per algunes feministes, però per a altres en suposa una perversió si es desvincula dels seus fonaments ideològics arrelats en la lluita contra el patriarcat i la seva estreta alineació amb el capitalisme (…)* 


*el feminisme s’enfronta, doncs, a una disjuntiva: presentar-se com un moviment més aglutinador a costa de perdre la seva essència ideològica, o ser fidel a si mateix, però a risc de perdre part del suport social dels col·lectius menys crítics ideològicament amb el capitalisme i el model patriarcal.*


al mateix temps, la força demostrada pel #metoo ha provocat un moviment de reacció perceptible arreu del món, del qual dirigents nacionalpopulistes com trump, bolsonaro, duterte, salvini, orbán en serien els exponents polítics més explícits. tots ells amb el denominador comú de plantejar una batalla ideològica oberta contra el feminisme i d’impulsar polítiques restrictives –quan no frontalment contràries– als drets de les dones.


així ho constata peter beinart en un reportatge que publica *the atlantic* (gener-febrer 2019), en el qual conclou que sense la normalització de la igualtat de gènere a tots els nivells és molt més difícil derrotar políticament els nous reaccionaris:


*a llarg termini, la derrota dels nous autoritaris requereix quelcom més que capacitar les dones políticament. es requereix normalitzar el seu empoderament perquè els autòcrates no puguin convertir les dones líders i contestàries en símbols de perversitat política. i això requereix enfrontar-se a la raó subjacent: molts homes –i algunes dones– veuen el poder polític de les dones com a no natural, en subvertir la jerarquia que veuen a la llar.*


*«la primera diferència [de gènere] que els individus adverteixen», segons valerie hudson, «és la diferència entre els sexes a la pròpia casa. això estableix el primer ordre polític, la naturalesa de com han de ser les coses al país». per tant, no és cap sorpresa que sovint líders autoritaris succeeixin a líders femenines –especialment dones feministes– que amenacen el domini masculí de la vida pública en països on els homes encara regnen en l’àmbit privat.*


*compareu els estats units, filipines, el bra**sil, hongria i polònia amb els països del nord d’europa, on el poder polític femení ha esdevingut més normal. el 2017, les dones representaven el 48 % del parlament d’islàndia. a suècia, la quota era del 44%; a finlàndia, el 42%; i a noruega, el 40%. als països que recentment van triar líders autoritaris contraris a les polítiques d’igualtat de gènere, les taxes són inferiors, i van des del 31% d’itàlia fins al 10% d’hongria. això no vol dir que un orbán o un bolsonaro nòrdics siguin impossibles: l’europa del nord té partits d’extrema dreta. però és més difícil que els partits utilitzin el gènere per deslegitimar l’ordre polític existent, perquè l’empoderament polític de les dones ja no sembla il·legítim.*


*no ho sembla, en gran mesura, perquè la igualtat de gènere s’ha normalitzat més a la llar. el 2018, l’ocde va publicar la quantitat de temps diari que les dones i els homes van passar fent feines no remunerades de la llar, com ara la neteja, les compres i l’atenció infantil. si es calcula la bretxa de gènere a cada país, sorgeix un patró. hi ha una sorprenent correlació entre països on les dones i els homes es comporten de manera més igual a la llar i als països on les dones estan més representades al govern. per exemple, suècia, on el 44% dels parlamentaris són dones. allà, la diferència entre la quantitat de feines domèstiques fetes pels homes i la feta per dones és d’una hora al dia. als estats units, on les dones representen aproximadament el 23% del congrés, la bretxa de gènere de les llars és d’una hora i mitja. a hongria, on les dones representen el 10% del parlament, són més de dues hores.*


*les dones que busquen derrocar trump o bolsonaro en les pròximes eleccions poden trobar incòmode l’exemple nòrdic. la dinàmica familiar canvia no any rere any, sinó de generació en generació. no obstant això, el nou autoritarisme subratlla la importància d’un antic mantra feminista: el personal és polític. fomenta la igualtat de les dones a la llar, i podràs salvar la democràcia.*


espanya no s’escapa d’aquesta onada reaccionària, com ho demostra l’aparició de vox, un nou agent polític amb capacitat de condicionar ideològicament i programàticament els altres actors polítics de la dreta. eva anduiza, en un article a *agenda pública* (6-12-18), identifica en la proposta ideològica i programàtica de vox un tret distintiu manifestament antifeminista:


*… un rebuig visceral al canvi cultural que des de fa dècades caracteritza les societats avançades. l’èmfasi se situa especialment en el rebuig al feminisme, al matrimoni entre persones del mateix sexe i l’avortament. vox parla constantment de la criminalització dels homes que suposa la llei contra la violència de gènere.*


acció i reacció entorn del feminisme i del seu qüestionament contundent de la societat patriarcal. vet aquí el combat cultural i polític instal·lat en la nostra societat, amb el dubte de si focalitzar la deliberació pública en aquest punt afavoreix l’estratègia per derrotar els nous i vells reaccionaris. una deliberació certament difícil, comprensiblement condicionada per l’emotivitat que susciten les conductes i actituds més extremes del masclisme, però necessitada de serenitat i rigor per evitar una deriva cap a un cert populisme penal, que pot comportar *“un agreujament de la pena, deslligada del retret i de la culpabilitat a l’individu en concret”*, com adverteix el jutge miguel pasquau en un article a ctxt (9-01-19), contraproduent a la llarga amb els objectius del mateix moviment feminista.


 



---


*una selecció més extensa d’articles recomanables es pot consultar al [focus press setmanal de taller de política](https://www.tallerdepolitica.org/category/focus-press-setmanal)*


5a897b8c2df6efd24ed64a6e7458ec08
la quarta llibertat
politicaprosa.com
2020.10
com hem arribat fins aquí? aquesta és la pregunta recurrent que ens fem cada cop que un nou esdeveniment ens confirma que allò que creiem impossible acaba passant i ens endinsa més i més en una època d’incertesa. ens la vam fer quan el brexit, després amb l’elecció de donald trump, o amb la formació del govern dels populistes a itàlia, o amb l’elecció de jair bolsonaro al brasil... i fa pocs dies amb la revolta de les «armilles grogues» a frança i amb la irrupció de l’extrema dreta de vox a les eleccions andaluses.


plantejar-se honestament aquesta pregunta implica estar disposats a evitar respostes autocomplaents que reforcin els nostres prejudicis i a sortir de la zona de confort per escoltar el soroll del món i mirar d’entendre i esforçar-se a comprendre. amb aquest estat d’ànim la revista italiana *reset* ha posat en marxa un observatori per analitzar la tendència il·liberal a occident.


**la mossegada de la pobresa**


el seu director, giancarlo bosetti, examina els elements que explicarien aquesta deriva: la fragilitat d’una democràcia liberal que crèiem ben sòlida; les contradiccions d’una unió monetària europea sense unió política, agreujades per l’impacte de la crisi dels refugiats; la fallida de la cohesió social interna amb *la vulnerabilitat social a la qual és exposada una part de la població a causa de la recessió i la incertesa econòmica en els països occidentals, en un temps baluard del benestar i la seguretat: precariat, desocupació, competència galopant de les economies dels països en vies de desenvolupament, tecnologies que expulsen fora del cicle productiu milions de persones, la mossegada de la pobresa que es fa sentir més fortament. una condició que provoca una resposta emotiva i que converteix la frustració en noves il·lusions destinades a empitjorar els efectes de la crisi. la hipótesi d’augmentar indefinidament el deute i accelerar les jubilacions agreuja la hipoteca sobre les generacions més joves, que avui ja són les més perjudicades* («vivere nell’epoca del trend illiberale» a *reset*, 8-11-18).


la revolta francesa de les «armilles grogues» és la viva expressió de la ira social dels qui se senten amenaçats per un món en canvi que no entenen, a la vegada que es consideren deixats de banda per la part de la societat més dinàmica que els ignora o els menysprea. philippe genestier veu en el fons d’aquesta revolta, a més d’una ruptura social i territorial, una ruptura cultural consumada entre *dues visions del món contemporani i dos sistemes de motivacions i d’aspiracions, sorgides de dues experiències de la vida social, estranyes i impermeables l’una amb l’altra. la primera visió, la d’un món social que esquemàticament es pot dir dominant, percep la seva relació amb l’espai i el temps segons un ampli espectre i segons un imaginari de l’equilibri a escala macroscòpica (regió, nació, fins i tot europa o planeta). aquesta visió es vol molt àmplia i clarivident, és prèsbita: hi veu de lluny, privilegiant la metropolitanització dins de la globalització i concebent les polítiques públiques en termes de competitivitat de l’aparell productiu o d’atractivitat dels territoris pels inversors. a la inversa la segona visió, més popular, es focalitza sobre l’escala espacial i temporal de la proximitat. la seva percepció de la realitat és empírica, individualista i utilitarista, es podria dir que és miop, però té la seva pròpia lògica, els seus paràmetres i els seus criteris de validació vinculats a la quotidianitat (*«gilets jaunes: une rupture culturelle autant que territoriale» *a telos, 5-12-18).*


aquesta fractura cultural converteix en una missió gairebé heroica governar unes societats que no es poden permetre perdre el tren d’un progrés tecnològic que no s’atura i que, al mateix temps, no poden acceptar la dissolució del contracte social que els dóna sentit. com diu bosetti, el replegament nacionalista crea una il·lusió momentània destinada, però, a empitjorar les coses.


per la seva banda, daniel innerarity, referint-se a la irrupció de vox a andalusia, exposa la dificultat d’haver *d’explicar un moviment polític per motius que estan desprovistos de tota lògica política i que posa de manifest que l’antagonisme entre la política i l’antipolítica és més fort que el de dreta i esquerra.* innerarity conclou que *això que acaba de passar és l’excrecència d’un problema produït per tots els que tenim alguna responsabilitat en la conformació de la cultura política i l’opinió pública. si es pot parlar en funció de la solució, aquesta no serà immediata ni ens la proporcionarà un cordó sanitari, ni el front comú, ni l’emfàtica retòrica antifeixista, que tan sols serveix per impedir bons diagnòstics i bloquejar la reflexió sobre la pròpia incapacitat. no hi altra solució que la política, és a dir, el treball argumentatiu, la visió estratègica, anàlisis més sofisticades, recerca d’acords, capacitat de resoldre els conflictes, vigilància i compromís ciutadà* («las voces de la ira» a *el país*, 10-12-18).


fer política per conjugar les visions macroscòpica i microscòpica passa per persistir en el projecte europeu, necessitat certament d’un nou impuls com el que proposen thomas piketty i 52 intel·lectuals i polítics europeus en un manifest per la democratització d’europa: *les nostres propostes es basen en la creació d’un pressupost de democratització debatut i votat per una assemblea europea sobirana, que permeti que europa es doti per fí d’un poder públic capaç d’enfrontar-se sense dilació a les urgències europees i, al mateix temps, produir un conjunt de béns públics en el marc d’una economia sostenible i solidària. d’aquesta manera podrem donar sentit per fí a la promesa inscrita en el tractat de roma d’una «millora de les condicions de vida i de treball».* 


tanmateix, aquests bons propòsits no haurien de ser incompatibles amb el reconeixement d’una certa eficàcia de les institucions europees a l’hora d’afrontar els greus problemes crítics de la dècada passada. si més no aquesta és la tesi defensada apassionadament per luuk van middelaar en el seu nou llibre *quand l’europe improvise. dix ans de crises politiques*. jeròme perrier en la seva recensió del llibre afirma que l’autor *demostra que, malgrat**tots els retrets d’impotència que li són adreçats, europa ha sabut afrontar les greus crisis dels deu darrers anys tot improvisant, paliant les insuficiències de la «política de la regla» (defensada tant pels funcionalistes com pels federalistes) substituint-la pel que l’autor denomina una «política de l’esdeveniment», és a dir tota una gamma d’accions improvisades pels caps d’estat i de govern per sortir de l’*impasse *i convèncer llurs opinions públiques de la seva determinació a entomar el destí col·lectiu. així, seguint l’estela de la crisi grega, el salvament de l’euro (i per tant d’europa) no podia basar-se només en el respecte comptable dels criteris d’estabilitat, sinó que ha exigit aplicar polítiques iconoclastes i audaces, amb la creació d’un fons d’urgència per a la monetització condicional dels deutes sobirans per part del bce.* 


*en la mateixa línia, assegurar una pau duradora a georgia i a ucraïna o bé afrontar una crisi migratòria sense precedents des del 1945 no podia solventar-se amb simples invocacions als drets humans o amb declaracions de principis impotents. aquestes crisis majors, que han generat en l’opinió pública una barreja explosiva d’indignació moral i d’angoixa existencial, han exigit dels responsables europeus acceptar negociar amb autòcrates com putin o erdogan, que no entenen més que el llenguatge de les relacions de força.*


*d’aquesta manera, els líders europeus han realitzat una veritable revolució silenciosa en privilegiar l’ètica de la responsabilitat sobre l’ètica de la convicció, no fent altra cosa que sortir de les il·lusions del final de la història –on el regne eteri del dret se suposava que substituiria les angoixes de la política. en no dubtar a retorçar els textos per improvisar una solució d’urgència, i en acceptar embrutar-se les mans si era necessari per sortir de l’impasse, els dirigents de la unió han passat la pàgina de la innocència geopolítica i han posat les bases d’una* realpolitik *europea ben lluny de les declaracions de principi impotents a les quals brussel·les s’havia condemnat massa sovint (*«2008-2018: le moment machiavélien de l’europe» *a telos, 7-11-18).*


**l’única cosa que hem de témer és la por mateixa**


persistir en el propòsit de fer política contra l’antipolítica requereix també un determinat tremp moral i polític. l’antipolítica ben bé podria tenir com a lema l’afirmació de donald trump «el poder veritable és la por», en una confessió a bob woodward recollida en el seu llibre *miedo. donald trump en la casa blanca.* en canvi, 75 anys abans, franklin d. roosevelt proclamava les quatre llibertats essencials en el seu discurs de l’estat de la unió davant del congrés dels estats units: la llibertat d’expressió, la llibertat de culte, la llibertat de viure sense penúria i la llibertat de viure sense por. la quarta llibertat estava en el cor del projecte *rooseveltià* des del mateix moment de la seva presa de possessió el 4 de març de 1933 quan afirmà que *“l’única cosa que hem de témer és la por mateixa, el terror desconegut, irracional, injustificat que paralitza els esforços necessaris per convertir el retrocés en progrés”.* 


avui també es tracta d’això, d’elegir entre el coratge per vèncer la por a afrontar les incerteses o la resignació a ser manipulats pels qui fan de la por al futur el motor de la seva política.


 



---


**referències bibliogràfiques**


* *giancarlo bosetti, “vivere nell’epoca del trend illiberale” a reset (8-11-18)*
* *philippe genestier, “gilets jaunes: une rupture culturelle autant que territoriale” a telos (5-12-18)*
* *daniel innerarity, “las voces de la ira” a el país (10-12-18)*
* *thomas piketty, “manifiesto para le democratización de europa” a la vanguardia (10-12-18)*
* *jerôme perrier, “2008-2018: le moment machiavélien de l’europe” a telos (7-11-18)*
* *una selecció més extensa d’articles recomanables pot consultar-se al [focus press setmanal de taller de política](https://www.tallerdepolitica.org/category/focus-press-setmanal)*

defe9ad582e7aaa0607ca18b036dff73
el pitjor està per arribar?
politicaprosa.com
2020.10
un any després dels fets catalans de setembre i octubre de 2017 no para de créixer la literatura que busca glossar-los, exaltar-los, narrar-los, justificar-los o analitzar-los. els llibres s’acumulen a les lleixes de les prestatgeries (en jordi gràcia hi ha dedicat una ressenya molt útil a política&prosa) i l’excusa commemorativa ha mogut els mitjans de tota mena a dedicar-hi programes i articles que han regirat de dalt a baix, del dret i del revés, aquells esdeveniments. dirigint el focus als articles més analítics, escrits amb la voluntat de trobar claus interpretatives plausibles, ens trobem de nou a jordi amat que, en articles i entrevistes diverses, ha anat afinant la seva observació i les seves conclusions. d’entre aquest material destaca [una entrevista](https://amp.elmundo.es/opinion/2018/10/06/5bb62a89e2704ec8038b4620.html?__twitter_impression=true) llarga al diari *el mundo* (6-10-18) on defensa la difícil mediació per renovar el pacte de convivència dins de catalunya i el pacte institucional entre les institucions d’autogovern i l’estat:


*per a mi l’equidistància és una certa forma de compromís amb l’altre que no pensa com jo. el tercerisme sempre va pensar que protagonitzaria la solució. i no. el tercerisme mediarà. la seva funció històrica serà intervenir perquè la polarització a catalunya no vagi a més. per no ser bèlgica.*


*... hi ha un problema de cristal·lització de dues comunitats. no enfrontades. diria que tèbiament enfrontades.*


*... cada un dels blocs majoritaris té un bloc mental per interpretar d’una manera global el que està passant. li és molt difícil no ja només entendre sinó acostar-se empàticament a la posició de l’altre i això té a veure amb la llengua i amb l’origen. aquesta història té una dimensió identitària i cal ser voluntàriament cec per negar-la.*


*... no hi ha una altra cura possible que no sigui la renovació d’un pacte de convivència entre**catalans i la renovació d’un pacte institucional i de lleialtat compartida entre la generalitat i l’estat.*


també, dins del radi d’acció d’amat, ens trobem amb el monogràfic quinzenal «el món de demà» que dirigeix i que es publica encartat a *la vanguardia*. en el tercer número (8-10-18), dedicat a pensar sobre el concepte de sobirania, el filòsof miquel seguró [publica una reflexió](https://www.lavanguardia.com/encatala/el-mon-de-dema/20181008/452179244734/paradoxes-dun-concepte.html) sobre la utilitat del concepte per explicar les dinàmiques del nostre món globalitzat, arribant a la conclusió que el millor que podem fer és jubilar-lo del llenguatge polític:


*què fer, doncs, amb la idea de sobirania al segle xxi? si no es jubila del llenguatge polític, potser concebre-la com una noció negativa (no-limitació, no-subjugació, no-restricció). una noció que, més que un ideal possible, reflecteix allò que mai s’assolirà plenament. ningú, en sentit estricte, no serà sobirà perquè ningú no és omnipotent.*


*això no vol pas dir que problemàtiques com les que actualment es posen en joc a catalunya no tinguin les seves raons i no s’hagi de voler i poder exercir la capacitat de decisió sòciopolítica que se’ns pressuposa com a ciutadans. però la realitat relativa, plural i intersubjectiva de la política i les relacions socials fan que tot allò que hi té relació s’hagi de dirimir en el terreny dialògic i contractualista, és a dir, en l’àmbit de la democràcia i l’estat de dret. sempre pot ser objecte de discussió quin és el* demos *actiu i passiu d’aquesta gestió i perquè cal delimitar-lo d’una manera i no d’una altra. però, sigui quin sigui el consens que s’acordi, no hauria d’apel·lar a la sobirania. l’esfera pública ha de remetre a categories no teològiques, sinó antropològiques.*


en tots els esdeveniments polítics relacionats amb l’avenç nacionalpopulista hi trobem com a teló de fons el paper decisiu de les xarxes socials.
-------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------


tanmateix la proposta de seguró va contracorrent de l’onada nacionalpopulista que s’estén pel món i que no fa presagiar res de bo, com ens diu anne applebaum en examinar la història recent de l’europa de l’est en un article publicat a *letras libres* (novembre 2018), amb un títol tan explícit com «el pitjor està per arribar». polarització, teories de la conspiració, atacs a la premsa, l’obsessió per la lleialtat, la temptació del ressentiment… són els corcs que degraden les democràcies:


*d’orwell a koestler, els escriptors europeus del segle xx estaven obsessionats amb la idea de la gran mentida. els magnes constructes ideològics que eren el comunisme i el feixisme eren tan absurds i inhumans que requerien d’una violència prolongada per imposar-se i l’amenaça de la violència per mantenir-se. requerien una educació forçada, un control total de la cultura. per contra, els moviments polítics polaritzadors del segle xxi a europa exigeixen molt menys als seus seguidors. no requereixen la creença en una ideologia total, i per tant no necessiten la violència o la política del terror. no obliguen a la gent a creure que el negre és blanc, que la guerra és la pau i que les granges estatals han aconseguit augmentar en un 1.000% la producció prevista. i no obstant això tots depenen, no d’una gran mentida, però sí del que l’historiador timothy snyder un cop em va dir que s’hauria de denominar mentida mitjana, o potser un conjunt de mentides mitjanes. per dir-ho d’una altra manera, tots ells conviden els seus seguidors a, almenys una part del temps, entrar en una realitat alternativa. a vegades aquesta realitat es desenvolupa de forma orgànica; més sovint, és elaborada amb cura, amb l’ajuda de tècniques modernes de màrqueting, segmentació d’audiències i campanyes a xarxes socials.*


certament, en tots els esdeveniments polítics relacionats amb l’avenç nacionalpopulista hi trobem com a teló de fons el paper de les xarxes socials amb la seva contribució decisiva al que ramón lobo denomina «hiperdesinformació de la societat». silvia majó, en un article publicat a *agenda pública* (25-10-18), adverteix contra l’ús i abús del concepte «fake news» per referir-se a la informació falsa i a la desinformació:


*“…el terme se l’han apropiat polítics a tot el món per referir-se a mitjans de comunicació amb els quals estan en desacord. d’aquesta manera, s’està convertint en un mecanisme amb el qual els poderosos poden restringir, soscavar i eludir la premsa lliure”, afirmen els investigadors clara wardle i hossein derakhshan en el document encarregat pel consell d’europa. coincideixen també amb el director del reuters institute, rasmus k. nielsen, qui com a expert davant la comissió europea recordava a aquest organisme que el terme “està mal definit, polititzat i és confús per a la ciutadania en general”. la mateixa comissió europea ha mostrat el seu rebuig a l’ús d’aquest terme i la seva aposta per l’ús, en el seu lloc, de la paraula desinformació. “la desinformació inclou tot tipus d’informació falsa, enganyosa i incorrecta que s’ha elaborat, es presenta i promociona amb la intenció de causar un dany públic o per obtenir algun benefici”, diu en el document la professora madeleine de cock bunning.*


máriam martínez-bascuñán indaga sobre la relació entre democràcia, internet i veritat, en un [article](https://www.revistadelibros.com/articulos/democracia-digital-el-nuevo-poder-inaprensivo) publicat a *revista de libros* (5-09-18), tot preguntant-se sobre els canvis estructurals que s’estan produint en la nostra organització política i social, en els mecanismes de la formació de l’opinió pública o en la diferenciació entre esfera pública i privada, fins al punt que la digitalització de l’espai públic ha esdevingut un perill real per a la democràcia:


*la ruptura d’aquesta conversa pública està vinculada amb l’aparició de les famoses ‘càmeres d’eco’ o bombolles cognitives; mitjançant les quals limitem les relacions a les persones alineades amb les nostres creences, interessos, visions del món o idees polítiques, incrementant el tribalisme moral en aquest àmbit públic deliberatiu. a l’aïllar-nos en tribus digitals es produeix un allunyament respecte de la dimensió pública, com si deixéssim de trobar-nos, tal com ens passa al passejar pel carrer o per un parc, a diferents persones en tota la seva varietat. i aquí és inevitable pensar, amb jürgen habermas, que el que està provocant internet és la fragmentació progressiva de l’espai públic, la seva ‘desorganització’ en la pluralitat d’esferes públiques emergents on la segmentació trenca amb l’imaginari del que és públic que teníem fins ara. es trenca així el sentit del que ens és comú, d’allò que ens uneix dins d’un horitzó de comprensió històricament delimitat. en saltar fora d’aquesta zona comuna de comprensió és quan pensem, com advertia richard rorty, que potser no tingui sentit argumentar i discutir amb qui no pensa com nosaltres*.


trobar l’antídot contra aquestes armes de destrucció massiva de l’espai públic compartit és una de les més importants urgències democràtiques si no volem que realment el pitjor encara estigui per arribar.




---


*una selecció més extensa d’articles recomanables pot consultar-se al focus press setmanal de [taller de política.](https://www.tallerdepolitica.org/category/focus-press-setmanal)*
b43b7cc28164aa25f4d9cccb47b0a51a
variacions sobre la crisi de la democràcia liberal
politicaprosa.com
2020.10
¿està agonitzant la democràcia? aquesta pregunta, amb variants diverses, està avui en el centre del debat intel·lectual sobre la política. en són la prova la publicació incessant de llibres i articles que donen voltes a la qüestió. uns amb un caire pessimista, quan no apocalíptic, ens parlen de com moren les democràcies ([steven levitsky/daniel ziblat](https://www.planetadelibros.com/libro-como-mueren-las-democracias/267441)) o ens adverteixen del perill d’un feixisme renascut (madeleine albright). d’altres, analitzen la deriva cap a una democràcia sentimental provocada per la centralitat de la identitat com a motor de les passions polítiques (mark lilla, francis fukuyama). sense obviar aproximacions més fredes sobre la dificultat de governar la complexitat generada per una innovació tecnològica permanent i pel canvi d’escala dels problemes d’abast civilitzatori ([daniel innerarity](http://www.galaxiagutenberg.com/wp-content/uploads/2018/03/politica-para-perplejos_web.pdf), [manuel arias maldonado](http://www.apple.es)) en tot cas, el diagnòstic convergeix en admetre que estem davant d’una recessió democràtica.

És un debat modulat a curt termini per les vicissituds i circumstàncies polítiques específiques. i, més profundament, per les cultures polítiques sedimentades al llarg de la història. no és el mateix la visió del problema des d’uns estats units, en estat de xoc per l’experiència trumpista, que des d’una europa indecisa davant d’uns reptes que semblen superar-la. com tampoc es planteja en els mateixos termes des del nostre racó de món, sacsejat per la profunda crisi del nostre model institucional.

un bon estat de la qüestió plantejada per aquest debat en l’àmbit nordamericà es troba en un article -**«**[is democracy really dying? why so many commentators share an overly grim view of america’s fate](https://newrepublic.com/article/150507/democracy-really-dying)**»**- que **timothy shenk** va publicar fa unes setmanes al setmanari ***the new republic*** (20-08-18). shenk troba exagerades les tesis que prediuen un final suïcida de la democràcia liberal als estats units, al mateix temps que considera decepcionants les posicions que es resignen a assistir a un lent ocàs. de la viva reacció de les bases demòcrates contra aquesta resignació, experimentada en el procés de les elecccions de mig mandat, shenk n’extreu la conclusió que és possible una altra via, la del renaixement democràtic:

*«**la democrà**cia* *nordamericana* *podr**i**a ha**v**er* *entrat en l’edat de la decadència**, per**ò* *una* *sang nova l’està r**e**jovenint tots els dies, com passarà el proper 3 de gener, quan ocasio-cortez esdevindrà la dona més jove que servirà en el congrés**.* *l’èmfasi de goldberg [autor de* [“*how democracy ends*”](https://www.basicbooks.com/titles/david-runciman/how-democracy-ends/9781541616790/)*] en la immutabilitat de la natur**a**lesa humana, obvia però una de les seves caracterísques més importants: per a cada nova generació les victòries d’ahir guanyades amb esforç són tan sols una part del món, el que sempre han conegut. aquest rebuig a ser e**n**lluernat pels vells èxits és el que fa possible el progrés. i podria salvar la democràcia. avui, el suïcidi del que ens adverteix goldberg és una possibilitat, encara que remota; la senilitat que runciman [autor de* [“suicide of the west”](https://www.penguinrandomhouse.com/books/530123/suicide-of-the-west-by-jonah-goldberg/9781101904930/)*] prediu també és una altra opció, tal vegada una opció probable. però tenim una tercera perspectiva a la vista: el renaixement».*

però, ¿aquest optimisme de shenk està ben fonamentat? ¿la indignació moral que constitueix l’energia de la crítica i de l’acció d’oposició a donald trump és suficient per derrotar-lo electoralment? ¿l’abús d’hipèrboles com les que el qualifiquen de tirà o les que consideren que els estats units estan a punt de caure en el feixisme són realment útils en el combat polític? **manuel arias maldonado** en dubta, en un article -«[abajo el tirano](https://www.revistadelibros.com/blogs/torre-de-marfil/abajo-el-tirano)»- publicat a ***revista de libros*** (12-09-18), posant l’exemple del famós article anònim publicat per *the new york times (5-09-18)* que qüestionava la capacitat de trump per governar, tot considerant que els seus autors no han elegit les millors armes per combatre’l:

*«en* *ú**ltima inst**à**ncia, descr**iure trump como un tirà representa menys una descripció rigorosa que una estr**a**tègia política orientada a deslegitimar el seu mandat. si l’autor de l’article i el seu cercle de resistents posseixen proves d’alguna violació de la legalitat, han de poasar-la en coneixement dels tribunals. i si de veritat creuen que trump està psicològicament incapacitat per exercir el càrrec, enviar un anònim a the new york times no sembla el curs d’acció més adequat: hi ha massa en joc i el temps apressa. però si no és el cas i trump és tan sols un president indesitjable, la resistència vertadera contra ell ha d’exercir-se en el debat públic: persuadint als votants que no mereix ser reelegit i presentant una alternativa creïble. així funciona la democràcia, tant si guanyen els bons com si perden».*

els fantasmes europeus d’involució democràtica tenen similituds amb els que agiten els estats units, però seria convenient intentar abordar-los amb una visió pròpia, sense mimetitzar els debats que ocupen els cercles intel·lectuals de l’esquerra nordamericana, com adverteix [ramón gonzález férriz](https://blogs.elconfidencial.com/cultura/el-erizo-y-el-zorro/2018-09-11/moda-anglosajona-ideas-politica-liberales-izquierdistas_1613725/), i estar més atents a les peculiaritats específiques de la història europea, com per exemple l’absència d’una memòria compartida sobre els esdeveniments del segle xx entre l’oest i l’est europeus. **daniel gascón** ho recorda en l’article «[fantasmas europeos](http://nuso.org/articulo/fantasmas-europeos/)», publicat a la revista ***nueva sociedad*** (setembre 2018):

*«… tzevtan todorov, assenyalava que europa no podrí**a ten**ir una memòria compartida, perquè a occident el comunisme haví**a representa**t* *una f**orça que lluitava contra el feixisme i l’* *autoritarism**e, mentres que a l’e**st ha**via estat* *una f**orça opressora. el discurs cosmopolita, a l’època de la dominació soviè**tica, serv**ia per* *justificar* *l’**imperialism**e. hi havia* *una certa alian**ça entre el nacionalisme i le**s ide**es liberals. quan, als any**s no**ranta, la democràcia liberal abraçà* *la globali**tzació, una de le**s conse**qüències hauria sigut* *un* *afebliment de la sobirani**a nacional,* *i la separació* *entre* *aquells* *anti**c**s alia**t**s. la visi**ó que tindrien molts a* *occident* *sobre el nacionalisme seri**a di**ferent**: all**í la idea era que el nacionalisme, sovint* *expansionista, acaba**va per dur a l’enfro**ntam**ent i sovint a la guerra. la descomposició de iugoslà**via era un recordatori d**’aquesta interpretació».*

en definitiva, l’absència d’un «humus» liberal compartit estaria en l’arrel de les profundes divergències entre les dues europes. però no pot negligir-se la responsabilitat que l’«arrogància liberal» de l’establishment de la unió europea hagi pogut tenir en la deriva autoritària d’alguns països de l’est, tal com afirma el crític liberal del liberalisme **john gray** en una [entrevista](https://www.letraslibres.com/espana-mexico/revista/los-demagogos-tienen-seguidores-porque-los-liberales-no-tienen-nada-que-ofrecer-entrevista-john-gray) publicada al número de setembre de ***letras libres***:

*«un dels trets* *principals de la pol**í**tica contempor**ània és que els* *liberals neg**uen la seva* *responsabili**tat* *en* *l’**ascens d**e**ls moviments il**·l**iberals a base de alinear**-se de manera acrí**tica* *amb* *la globali**tzació. els* *liberals han crea**t le**s condicions p**er a l’il·li**beralism**e. el centre* *liberal ha com**ès una espècie de suïcidi a l’i**dentificar**-se amb* *un r**ègim de globalització que molta* *gent* *a molt**s pa**ïsos j**a no ac**cepta. mentre això succeïxi,* *la pol**í**tica tend**irà* *als extrems* *i a* *la ma**joria dels països el guanyador serà l’extrema dreta més que l’extrema esquerra. a l’europa continental el centre esquerra està pràcticament desaparegut en molt**s pa**ïsos i* *el centr**e dreta és feble**. no revis**en les seves polítiques ni les seves idee**s. a principis de**l**s no**ranta em van preguntar a polò**nia: qu**è vindrà despr**és de la n**o**va d**ret**a, de la d**reta neoliberal? el que vindrà despr**és de la n**o**va d**reta é**s la v**ell**a d**ret**a: la d**reta nacionalista, antisemita, intolerant. la dret**a neoliberal generar**à desigualtats i formes de vida que la majoria de la gent no pot ni vol* *ac**ceptar. són massa insegurs, la cohesió es trenca i torna* *la v**ella dret**a. to**thom deia: és massa* *pes**simista, no passarà mai. ho diuen ara, quan és una tendència òbvia en molts païso**s europe**us, quan* *ha* *passat a* *it**à**lia, austria,* *i abans a polònia, hongria, repú**blica* *txeca, eslovènia, a alemanya amb l’afd. És una cosa molt forta i* *segu**irà passant fins que canviï el centre liberal. si el centre* *liberal no ca**nvia, aquets movimients d’extrema dreta guanyaran».*

ben lluny del pessimisme de gray, però conscient de les conseqüències pertorbadores de l’arrogància liberal, el setmanari ***the economist*** *(13-09-18)* ha publicat amb motiu del 175è aniversari de la seva fundació un [manifest per la renovació del liberalisme](https://www.economist.com/leaders/2018/09/13/a-manifesto-for-renewing-liberalism?cid1=cust/ednew/n/bl/n/2018/09/13n/owned/n/n/nwl/n/n/eu/151053/n) en què es mostra molt crític amb l’acomodació de les elits liberals en els privilegis i en les idees rebudes. la «biblia» liberal insta a una acció reformista radical que, conjugant els principis de la llibertat i l’interès general, possibiliti una societat inclusiva al servei de la gran majoria, tot reafirmant-se en el seu propòsit fundacional de «*lliurar un combat rigorós entre la intel·ligència, que vol anar endavant, i l’ignorància pusil·lànime i indigna que obstaculiza el nostre progrés*».

aquests cinc articles seleccionats ofereixen elements per a un debat informat sobre una recessió democràtica evident, que seguirà sent motiu d’atenció dels propers «destil·lats» de *política&prosa.*


---


*una selecció més extensa d’articles recomanables pot consultar-se al* *focus press setmanal* *de taller de política.*


a9ce001b96bd4140b79c49c1c6290a19
primer tast i declaració d'intencions
politicaprosa.com
2020.10
a l’arc de la porta del palazzo patrizi de siena el viatger badoc hi pot llegir la inscripció que dóna raó de la institució que s’hi allotja: accademia degli intronati. si el badoc és a més una mica curiós indagarà sobre el significat i l’origen d’aquesta institució i la seva tafaneria serà satisfeta fàcilment en llegir a la [pàgina web](https://www.accademiaintronati.it) de l’accademia el primer paràgraf de la seva presentació:

> 
> *«nata nel 1525 l'accademia degli intronati assunse questo nome a significare il desiderio dei fondatori di ritirarsi dai rumori del mondo, dai quali erano come sbalorditi (intronati, appunto), per dedicarsi alle commedie e agli studi di lingua e letteratura»*
> --------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------
> 
> 
> 


poca broma! uns ciutadans de la siena del segle xvi -eixordats pel soroll del món!- funden una institució per dedicar-se a l’estudi de les humanitats i al cultiu de les arts. amb la mirada d’avui, el més inspirador d’aquesta definició potser sigui la paraula *intronati*, en desús en la llengua italiana actual i que podriem traduir per trastornats, confosos, desconcertats, atabalats, desorientats, torbats, eixordats… a causa del soroll del món.

no és aquesta precisament la sensació que tenim davant l’allau d’informacions que sobrepassen la nostra capacitat d’assimilació? no és aquesta la impressió que ens causa el desdibuixament dels criteris que garanteixen una conversa cívica basada en dades verificables i amb arguments racionals? no és aquesta la perplexitat que sentim davant la perversió del llenguatge de la política que enterboleix la deliberació democràtica fins al punt d’esdevenir inviable, com ha explicat mark thompson a [*sin palabras*](https://www.megustaleer.com/libros/sin-palabras/mes-057393)?

ordenar i jerarquitzar les informacions, i reconstruir els criteris de la lògica i l’argumentació racional en les discussions intel·lectuals i en els debats morals han esdevingut un imperatiu indefugible per a tota empresa periodística i política que aspiri a un comportament decent, conforme al principi de responsabilitat que regeix en les societats obertes. aquesta és l’exigent aspiració que compartim els que fem política&prosa, a la que modestament aquesta secció de *destil·lats* intentará fer la seva aportació mensual.

una aportació consistent en recomanar un màxim de cinc textos -articles, entrevistes, assajos, papers, cròniques- publicats durant les setmanes anteriors a la nostra aparició i fruit d’una selecció depurada de lectures realitzades per [*taller de política*](https://www.tallerdepolitica.org/) diàriament, de les que cada setmana en publica una primera destil·lació en el seu [*focus press*](https://www.tallerdepolitica.org/category/focus-press-setmanal/). aquestes lectures seran doncs el resultat d’una segona destil·lació més exigent amb la intenció de cridar l’atenció sobre textos escrits amb la mirada llarga.

el criteri principal de la selecció temàtica prioritzarà les reflexions de fons sobre les tendències en què s’inscriuen els esdeveniments, tenint molt present que una interpretació és perfectament supèrflua sense una prèvia descripció precisa dels fets. així, el nostre focus no es limitarà a projectar-se sobre els assumptes que ens són més propers, com la profunda crisi política que viu catalunya i la seva repercussió en el sistema institucional espanyol, sinó que estarem molt atents també a la fragilitat d’una unió europea amenaçada des de dins pels nacionapopulismes i des de fora per les mutacions desordenades de la geopolítica mundial, o a les transformacions tecnològiques que estan capgirant els sistemes productius i redistributius, o als avenços científics que qüestionen la visió humanista del món, per posar uns quants exemples.

les fonts consultades seran àmplies i plurals, amb la limitació lògica de la nostra capacitat de dedicació a la recerca i lectura, sense obviar un determinat biaix, unes afinitats electives que s’aniran exposant sense reserves. per exemple, encara mantenim un respecte per les grans capçaleres de la premsa diària o pels setmanaris de qualitat, a la vegada que considerem cada cop més els nous mitjans digitals, especialment aquells que divulguen la producció dels científics socials, sense oblidar les revistes de pensament o les especialitzades en temes de política internacional o la consulta a la literatura gris produïda pels *think tanks.*
****


sense més preàmbuls, aquí teniu una primera selecció de cinc articles rellevants que forma part del número zero de política&prosa.

[caption id="attachment\_700" align="alignright" width="400"]![](https://www.politicaprosa.com/wp-content/uploads/2018/09/pp_-daniel-innerarity-400x267.jpg) daniel innerarity[/caption]

en primer lloc, la sèrie d'articles ***cinco reflexiones sobre el conflicto catalán desde la filosofía política*** que **daniel innerarity** ha publicat a [*agenda pública*](http://agendapublica.elperiodico.com) durant el mes de juliol: [***el ‘procés’ y la defensa de la complejidad política***](http://agendapublica.elperiodico.com/el-proces-y-la-defensa-de-la-complejidad-politica/), [***una renovación conceptual de la política***](http://agendapublica.elperiodico.com/una-renovacion-conceptual-de-la-politica/), [***el problema del ‘demos’: cómo tratar problemas intratables***](http://agendapublica.elperiodico.com/el-problema-del-demos-como-afrontar-problemas-intratables/), [***la cuestión del método: una democracia de negociación***](http://agendapublica.elperiodico.com/la-cuestion-del-metodo-una-democracia-de-negociacion/) i [***una cultura política del entendimiento***](http://agendapublica.elperiodico.com/una-cultura-politica-del-entendimiento/amp/?__twitter_impression=true).

la contribució d’innerarity al debat parteix de dues premisses: el respecte a la complexitat dels problemes per poder-ne enfocar les solucions i la inviabilitat d’una conversa cívica quan els conflictes polítics es redueixen a problemes morals. innerarity també assenyala la dificultat d’interpretar fenòmens nous amb models conceptuals i llenguatges propis d’altres èpoques i situacions. amb aquest esperit emprèn l’examen de conceptes discutits com el dret a decidir i la sobirania i esbossa un model de codecisió com a sortida de l’atzucac actual:

> 
> *«imagino la solució a les nostres tensions polítiques en un nou espai que substituexi el món de les jerarquies i les subordinacions, àmbits en els que la relació entre un centre i una perifèria sigui corregida per l’emergència d’una multitud de centres que competeixen i es complementen.*
> -------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------
> 
> 
> 


aquest tipus de configuracions polítiques requerirà de dues coses: una nova legitimació i una innovació institucional. cal, en primer lloc, situar en el centre de la política la lliure adhesió, la identificació i la implicació ciutadana. res pot construir-se de forma estable sense el consentiment popular; la imposició és un procediment inadequat per a la convivència democràtica. quan reivindico la força de les decisions lliures em refereixo a voluntats que expressin transaccions i pactes, no a voluntats agregatives o majoritàries. en societats compostes no té sentit apostar per la subordinació, dissolució o assimilació del diferent. no hi ha forma de vida en comú sense la construcció laboriosa de procediments que expressin el reconeixement mutu. i això ens porta al segon requeriment: la innovació institucional de les sobiranies compartides. allà on la voluntat de diferenciació és tan persistent com la necessitat de conviure estem obligats a pensar formes de decidir que impliquen una codecisió, on el dret a decidir el propi futur es combini amb l’obligació de pactar-lo amb els que seran afectats per la decisió que s’adopti. es tractaria de participar, en igualtat de condicions, en el joc de les sobiranies compartides i recíprocament limitades. el món no camina cap a la separació, sinó cap a la integració diferenciada».

![](https://www.politicaprosa.com/wp-content/uploads/2018/09/pp_-la-secesión-en-los-dominios-del-lobo-de-pau-luque-191x300.jpg)en un registre semblant al d’innerarity ens arriba el missatge de **pau luque**, amb el seu llibre [*la secesión en los dominios del lobo*](https://www.catarata.org/libro/la-secesion-en-los-dominios-del-lobo_82115/), que corre el risc de passar inadvertit dins l’allau de publicacions sobre els fets de la tardor catalana. la singularitat de l’aportació de luque rau en la capacitat de plantejar-se les preguntes últimes subjacents als esdeveniments que hem viscut: de què es tracta, del dret a l’autodeterminació o del dret a la secessió? qui està legitimitat per canviar les fronteres? els sentiments generen drets? És possible la deliberació política des de la creença en el caràcter unilateral dels drets? així, a la pàgina 147 del llibre podem llegir:

«el llenguatge unilateral associat als drets ens ha fet políticament mandrosos: ha cohibit, per por a estar trepitjant un suposat dret del nostre interlocutor, la deliberació política; ha reduït de fet l’espai de la conversa política en ampliar injustificadament el perímetre del políticament immune; i, encara pitjor, ens ha privat de veure amb claredat la naturalesa política d’algunes qüestions. el problema no està en què hi hagi drets que protegeixin béns valuosos, sinó en creure que qualsevol cosa que cadascú de nosaltres considerem com un bé valuós mereix estar protegida per un dret».

un tast del llibre de luque ens l’ofereix la [conversa entre l’autor i salvador lópez arnal](http://www.rebelion.org/noticia.php?id=243982) publicada a rebelión (12 de juliol de 2017), en la que podem trobar sintetitzada la seva visió de la tardor catalana del 2017:

«l’1-o està mancat de les més mínimes garanties democràtiques, però fou un exercici acceptable i legítim de protesta política. res més que això. no és cap *mandat democràtic*. quant al dret d’autodeterminació, crec que catalunya exerceix cada quatre anys -bé, darrerament cada menys temps- la seva autodeterminació i el seu autogovern (autogovern que, paradoxalment, es va intentar liquidar els dies 6 i 7 de setembre). només les colònies i els pobles subjugats no s’autodeterminen. però catalunya té capacitat legislativa pròpia i competències pròpies d’una comunitat política autodeterminada. la idea que catalunya és una colònia o un país ocupat no aguanta una anàlisi sense prejudicis. És possible distingir el dret d’autodeterminació i el dret de secessió. i catalunya porta dècades autodeterminant-se. el que alguns a catalunya volen no és, en propietat, el dret d’autodeterminació, sinó el de secessió, que consisteix en alterar les fronteres. aquesta és la veritable i àrdua discussió: té la catalunya de 2018, que no és una colònia ni un país ocupat, un dret democràtic a la secessió? i la meva resposta -tot i que la discussió és molt viva dins de la filosofia política- és que no, que no el té. això no vol dir que la secessió estigui exclosa. el que defenso en el llibre és que no hi ha un dret a la secessió, perquè per definició els drets són unilaterals: si jo tinc dret a que no em torturin, no haig de negociar res amb ningú perquè no em torturin, senzillament exerceixo el meu dret. la secessió és diferent. no s’exerceix des de la unilateralitat. És, donat el cas, i sota determinades circumstàncies, el producte d’una negociació política entre les parts involucrades».

[caption id="attachment\_696" align="alignleft" width="400"]![](https://www.politicaprosa.com/wp-content/uploads/2018/09/pp_-jürgen-habermas-400x224.jpg) jürgen habermas © louisa gouliamaki[/caption]

de ben segur que tant daniel innerarity com pau luque no es molestaran per aparèixer en aquesta selecció al costat de **jürgen habermas**, amb el seu discurs d’acceptació del premi german-french media i que ha reproduït el setmanari [**die zeit**](https://www.zeit.de) amb el títol [***are we still good europeans?***](https://www.zeit.de/kultur/2018-07/european-union-germany-challenges-loyalty-solidarity) el filòsof alemany llença aquesta pregunta provocadora al seu auditori alemany *som encara uns bons europeus?*, tot criticant sense embuts el sentit de superioritat moral d’alemanya respecte els països del sud europeu i la confusió alemanya sobre els conceptes de lleialtat i solidaritat entre els membres de la unió europea. en confondre els símptomes (prejudicis antiimmigrants o pors a la modernització) amb la causa de la malaltia europea (la manca de voluntat i d’eficàcia per contrarestar la creixent desigualtat social) es deixa via lliure als populismes, als que només es pot combatre amb èxit amb una visió i ambició política com la que mostra el president emmanuel macron:

«el govern alemany ha enterrat el cap a la sorra mentre el president francès ha deixat clar que vol fer d'europa un actor global en la lluita per un ordre mundial més liberal i just. els informes a la premsa alemanya sobre el recent compromís aconseguit per macron i merkel també són enganyosos, com si l'acceptació d'un pressupost de la zona euro hagués estat un èxit molt necessari per a macron, a canvi del seu suport al pla d'asil de la cancellera. aquesta interpretació ignora el fet que macron ha donat els primers passos cap a una agenda que superi els interessos d'un sol país, mentre que merkel lluita per la seva supervivència política. macron és criticat amb raó en el seu propi país pel caràcter socialment desequilibrat de les seves reformes, però els hi dóna cent voltes als altres líders europeus perquè observa cada problema actual des d'una perspectiva molt més àmplia i, per tant, no està condemnat a actuar de forma reactiva. té el coratge de donar forma a la política. i el seu èxit contradiu l'afirmació sociològica que la complexitat de la nostra societat només permet un estil de govern estretament centrat en l'evitació dels conflictes».

l’esperança suscitada per la visió i l’empenta europeista de macron es veu condicionada per les serioses dificultats polítiques que travessa la unió, particularment les que afecten a dos països del nucli fundacional com són alemanya i itàlia. tanmateix, el discurs europeista del president francès, basat en la tríada sobirania-unitat-democràcia, no està lliure de contradiccions, com les que assenyala **nicolas leron** en el seu article [***critique du discours européen d’emmanuel macron***](https://www.telos-eu.com/fr/politique-francaise-et-internationale/critique-du-discours-europeen-demmanuel-macron.html). l’autor es mostra crític amb la idea de la sobirania com un concepte tancat i més que de sobirania europea suggereix parlar de sobiranies a europa. de la mateixa manera, proposa que en lloc de democràcies a europa és pensi en la democràcia europea. la qüestió és si la unitat europea s’ha de construir a partir de la idea d’una europa potència (sobirania) o d’una europa democràtica:

«en el tríptic sobirania-unitat-democràcia [macron] subordina la democràcia a l’envit de la sobirania europea. situa la democràcia al final del seu raonament, de manera complementària i condicional. la unitat es realitza aquí a través de l’ambició de sobirania-potència europea -unitat des de l’exterior pel segellement d’una aliança-, i no per l’establiment d’una democràcia europea -unitat des de l’interior per la constitució d’una comunitat política. […] evoca la defensa del model de democràcia liberal a europa, però no la institució d’una democràcia europea. es produeix així una confusió conceptual: parla de sobirania europea i de democràcia a europa; quan el que caldria és parlar de democràcia europea -la de la unió europea, de la zona euro o del nucli dur- i de la sobirania a europa -la dels estats membres».

aquesta europa plena de dubtes sobre el seu destí ha de fer front a l’avenç desacomplexat d’uns populismes caracteritzats pel proteccionisme econòmic, un nacionalisme que deserta dels compromisos multilaterals i l’uniformisme cultural. **marcos reguera** és un dels autors pròxims que coneix millor la gènesi de la **cultura política de l’*alt right* nordamericana** que s’ha exportat amb èxit a europa. fa uns mesos ja va publicar a [**ctxt**](http://ctxt.es/es/20170222/politica/11228/movimiento-alt-right-eeuu-ultraderecha-marcos-reguera.htm) una excel·lent radiografia de la nova extrema dreta nordamericana, i ara, a la mateixa publicació, es pot llegir una llarga [**conversa de marcos reguera amb kike oñate i emilio osende**](http://ctxt.es/es/20180711/politica/20635/kike-o%c3%b1ate-emilio-osende-marcas-reguera-politica-estados-unidos.htm), on es repassa l’evolució d’aquesta cultura política, la relació que té amb el fenomen trump i la seva adaptació al context europeu:

«la realitat econòmica que dóna lloc a l’*alt right* és similar en el context europeu. el deteriorament material impulsa les noves extremes dretes continentals, on les capes socials que han gaudit d’una certa societat del benestar i ara estan vivint una situació compromesa per la desaparició paulatina de les polítiques socials en nom de les retallades, van veient com tot al seu voltant es va enfonsant sense que se’ls hi ofereixi una alternativa. És una situació amb una gran flexibilitat en els fluxes de capitals sense que les regulacions estatals puguin fer-hi massa per fer valdre el pacte social que possibilitava l’estat del benestar, el que comporta una sensació de pèrdua de control sobre les eines de la política econòmica.
en aquesta situació l’extrema dreta, des d’una posició combativa per la melanconia d’un passat daurat perdut, torna a reclamar més estat-nació. es diagnostica que tots els problemes actuals són fruit de l’esvaniment d’aquest ens garantista que oferia unes possibilitats materials. la constitució material és la mateixa però canvia la cultura política, al menys en part, per tal com el resultat de viure en un món globalitzat, on el patró dominant és la cultura nordamericana, fa que aquest moviment sigui molt fàcilment acollit per l’extrema dreta i la població europea. en estar americanitzats, ja disposem dels codis culturals per codificar i assimilar aquests discursos».

les cinc peces seleccionades estan unides pel fil conductor de l’interès per trobar explicacions als problemes complexos d’un món en transició i per descobrir propostes democràtiques innovadores per fer front a la demagògia populista que està corcant les societats obertes i les seves institucions. serveixi aquest tast com a declaració d’intencions d’aquests destil·lats.
7527bda07853b79b7df8209e2d566366
2020.10
politicaprosa.com
19afbe70e47b25abc9054bc1040ef7bc
john bercow, un que té la talla
politicaprosa.com
2020.10
ha pronunciat l’expressió «ordre, ordre!» 14.000 vegades (segons càlculs de la bbc) durant els deu anys en què, des d’un setial de fusta de castanyer d’austràlia, a joc amb una banqueta encoixinada per a reposar-hi els peus, ha fet callar el guirigall regnant en el pati de col·legi que acostuma a ser la cambra dels comuns. si a més el que s’hi debatia era el tòxic brexit, s’entén que l’*speaker* john bercow, és a dir, el president d’aquella branca del parlament britànic, hagi hagut d’esgargamellar-se per acabar la bullanga feta d’estentoris crits monosil·làbics (*hear hear! yeahhh! whoo! aye!...)* emesos sobre un mar sempre *in crescendo* de xiuxiueijos.


un seu antecessor, l’*speaker* george thomas, ja havia causat sorpresa amb les seves constants imprecacions a favor de l’ordre fetes amb una veu petita i un fort accent gal·lès durant el primer mandat d’una margaret thatcher avassalladora enfront d’una oposició laborista molt esvalotada. era la primera vegada que la ràdio transmetia les sessions parlamentàries i el seu «ordre, ordre!» també el va fer cèlebre. anys després, la televisió ha fet famós bercow. 


darrere la seva actitud histriònica i condescendent alhora, la seva veu potent, la seva vehemència i el seu llenguatge pompós i una mica antiquat que a vegades sembla tret d’una novel·la de charles dickens, hi ha tot un pla que bercow ja portava al cap quan va ser elegit per a ser la màxima autoritat del parlament. estava disposat a batallar per defensar i recuperar els drets dels comuns enfront del govern, per reequilibrar la balança del poder que s’havia anat decantant a favor de l’executiu en perjudici del legislatiu.


els governs havien erosionat el parlamentarisme convertint el legislatiu en corretja de transmissió de decisions de downing st.
-------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------


el diferents governs havien erosionat el que en el passat havia estat el brillant parlamentarisme britànic (set segles d’antiguitat), convertint el legislatiu en una simple corretja de transmissió de les decisions preses a downing street per uns primers ministres prepotents com thatcher o per un tony blair que preferia anunciar a la premsa abans que a la cambra decisions tan importants com l’endarreriment d’unes eleccions (2001) o anticipar el discurs de la reina (2002). 


la desídia i l’escàs debat amb què la cambra acceptava aquelles decisions en van alimentar el descrèdit. s’havien oblidat les paraules adreçades pel llavors primer ministre william gladstone el 1869, als seus membres: «la vostra tasca no és la de governar el país, és la de, si ho considereu apropiat, demanar comptes als que el governen». un escàndol sobre el mal ús de les despeses dels diputats va acabar d’afegir desprestigi a la institució obligant a dimitir a l’*speaker* michael martin. i així és com bercow va ser elegit, el 2009, per a succeir-lo tot i que també havia resultat esquitxat per l’afer.


 
**repartir joc**


el seu projecte passava, entre altres coses, per donar veu als que difícilment els és concedida degut al particular sistema de funcionament basat en dos grans partits, el del govern i el de l’oposició, és a dir, donar protagonisme als partits petits, i també als *backbenchers*, els diputats sense càrrec que sempre tenen més dificultat per intervenir en les sessions. el que segur no pensava és que presidiria el debat d’una de les qüestions més importants de la història moderna del regne unit, el del brexit, que ha sacsejat de cap a peus, dividint-la, la societat britànica, i que ha de configurar el futur del país.


l’eina que tenia a mà bercow per portar a terme el seu projecte revitalitzador era el mateix sistema que atorga al president del parlament una gran autoritat a l’hora de triar esmenes i donar paraules. s’ha dit que és un minimonarca que es mou enmig d’una litúrgia d’altres temps. el regne unit no té una constitució escrita, però té tota una sèrie de drets com l’estatutari (statute law) o les normes consuetudinàries basades en la jurisprudència (common law).


en aquest marc, la precedència i els usatges són fonamentals a l’hora d’interpretar normes i bercow els ha sabut utilitzar. ho ha fet de tal manera que la cambra ha derrotat al govern tres vegades sobre el brexit arrabassant-li el control de l’agenda. la conservadora theresa may va haver de plegar després de perdre dues votacions sobre l’acord negociat a brussel·les. a més, el parlament li va prohibir que el presentés per tercera vegada sense introduir-hi canvis. al seu successor al 10 de downing street, boris johnson, el parlament també li va resultar indigest.


ha presidit el debat del brexit, una de les qüestions més importants de la història moderna del regne unit que en configurarà el futur.
---------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------


el que no se li pot negar a l’histriònic *speaker* és que no hagi repartit joc entre tots els diputats i hagi lluitat per la transparència obligant el govern a la rendició de comptes gairebé 300 vegades. però tot això ho ha fet amb les crítiques més dures, fins i tot l’insult personal, del seu propi partit, el conservador. sembla que david cameron el va titllar de ser «un merda», i un altre *tory*, simon burns, que no li va donar la mà en el moment de jurar la lleialtat a la monarquia, va dir que era «un nan estúpid i cregut». però a bercow els insults no l’afecten.


de fet, de petit ja li relliscaven. va néixer el 1963 en una família jueva anada a menys al barri d’edgware, al nord de londres, on de sempre hi ha hagut una important comunitat hebrea i on el pare feia de taxista. a l’escola pública li prenien el pèl per ser baixet, però ell responia amb la burla. sense ser gaire alt (1,68 m) li ha quedat el complex de no tenir prou talla.


 
**un conservador rebel**


en unes declaracions a *the guardian* fetes el 2011 deia que tenia dues categories d’oponents, els esnobs i els fanàtics, però afegia: «crec que la intolerància es pot curar, perquè una vegada jo mateix mantenia aquests punts de vista. però, fins on arribo, no hi ha cura coneguda per l’esnobisme.» bercow es referia a la seva pertinença a una associació racista quan era estudiant a la universitat d’essex. després es va afiliar al partit conservador on va ser elegit als comuns el 1997, però ha estat un *tory* molt particular, tant, que sent diputat abans d’*speaker*, es va rebel·lar contra el seu partit i va votar a favor de l’adopció gay. a la seva elecció per presidir la cambra el van votar molt pocs *tories* i, segons escrivia *the economist*, un conservador assegurava que els laboristes l’havien votat «de broma».


la seva lluita per la transparència ha obligat el govern a retre comptes gairebé 300 vegades en 10 anys.
--------------------------------------------------------------------------------------------------------


el seu anar per lliure i la creixent animadversió dels conservadors va fer que un any després de presidir els comuns tingués serioses dificultats per mantenir l’escó per la circumscripció de buckingham. el 2005 l’havia guanyat amb el 57% dels vots. normalment qui ocupa tan alt lloc de l’estat té la reelecció assegurada, però a les legislatives del 2010 ho va tenir molt difícil tot i que ni els laboristes ni els liberal demòcrates tenien candidat i s’hi presentava un tal nigel farage. de manera no declarada, però efectiva, els *tories* li havien retirat el suport.


els conservadors l’acusen sempre de partidista, però bercow, per sobre de tot, ha defensat la transcendència del parlament. ho va fer, per exemple, quan va rebutjar la petició feta per diputats de la bancada *tory* de convidar donald trump a adreçar-se a la cambra durant la seva visita d’estat al regne unit. l’*speaker* va dir que pronunciar un discurs davant de ses senyories no era un dret automàtic, era un honor que s’havia de guanyar. no era el cas de trump.


el president va tenir un altre moment personal de glòria quan un diputat del seu partit li va retreure que portés un adhesiu al cotxe que deia *bollocks to brexit*, és a dir, «a la merda el brexit». el president va posar cara de dir «ara veuràs!». li va contestar que el vehicle era de la seva dona i va afegir: «estic segur que sa senyoria no està pas suggerint que una esposa és propietat o l’esclava del seu marit!». 


justament a sally bercow, la propietària del cotxe, se li atribueix el canvi des de l’extrema dreta cap al centre liberal del marit des que es van casar el 2002. resulta que la dona és una activista del partit laborista implicada en l’administració local. per acabar de completar el quadre que tan profondament desagrada als conservadors, la senyora bercow té una gran tendència a l’extraversió.


 
**un adéu amb llàgrimes**


després d’una dècada cridant «ordre, ordre!», bercow va deixar la cambra amb els ulls plorosos. gràcies al brexit, el pla que s’havia proposat portar a terme de donar la vida pròpia que necessita la cambra legislativa s’ha demostrat possible. marxant abans del final de la legislatura es va assegurar que el seu successor fos el seu vicepresident, el laborista lindsay hoyle, un diputat que ja ha après a cridar «ordre, ordre!» amb diferents inflexions de veu i que té un lloro que es diu boris. el que ja no podrà fer bercow es donar la benvinguda a westminster a carles puigdemont com va dir que estaria disposat a fer si algun grup parlamentari el convidava.


ara el seu nom estarà escrit en pa d’or a la paret superior de la sala c de la biblioteca de la cambra dels comuns. el nom del primer *speaker* d’origen jueu estarà al costat del de michael martin (2000), el primer president catòlic des de la reforma, i del de betty boothroyd (1992), la primera dona que va presidir la cambra baixa.


segur que bercow s’ha inspirat en el primer ‘speaker’ que el 1642 va declarar ser lleial a un parlament que no se sotmetia al rei.
----------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------


segur que més d’una vegada bercow ha recordat i s’ha inspirat en el que va passar un dia del 1642 quan el rei carles i es va presentar a la cambra dels comuns acompanyat de 400 homes armats per a detenir cinc membres acusats de traïció. els diputats van respondre amb el silenci a la petició reial i quan es va adreçar a l’*speaker* william lenthall, aquest li va respondre: «no tinc ulls per veure ni llengua per parlar en aquest lloc que no sigui el que la cambra em dicti». era la primera vegada que el president dels comuns declarava la seva lleialtat a la llibertat de la cambra i no se sotmetia a la voluntat del monarca. el que va venir a continuació va ser la guerra civil (1642-1651) amb la decapitació del rei. i la victòria del parlamentarisme.


51e127d01d4f9fc4b30ffb7bc92e3918
més gerhard i menys beethoven!
politicaprosa.com
2020.10
cal començar dient que el clam «més gerhard i menys beethoven!» no és de collita pròpia. ha estat manllevat d’un tuit que reflecteix exactament el que s’explica a continuació. en aquest 2020 coincideixen dos aniversaris musicals, el 250è del naixement de ludwig van beethoven (1770-1827) i el 50è de la mort de robert gerhard (1896-1970). el primer va ser enorme en tot. el segon, definit per alguns com el «miró de la música», és, en paraules d’un musicòleg anglès, el compositor d’origen hispànic més significatiu des dels anys d’or de tomás luis de victoria i un dels primers d’europa de la seva generació. la presència del músic de bonn a les programacions dels auditoris barcelonins és dominant aquesta temporada. per contra, per commemorar el compositor de valls no queda altre remei que desplaçar-se a la seva ciutat nadiua perquè les sales de concert del *cap i casal* ignoren l’efemèride.
beethoven és gran, molt gran. És el compositor que va transformar la història de la música, que la va omplir de la humanitat beguda de la il·lustració en uns temps de canvis a europa. va ser el primer compositor modern en el sentit més ampli. hereu del classicisme, va sacsejar-ne els fonaments per encetar el camí cap a una altra manera d’entendre la música —i la vida—, el romanticisme. era també un home capaç de crear en les condicions més adverses com era el cas de la seva sordesa.


beethoven, tot i ser una presència constat en les programacions, mereix doncs que se’l recordi en aquesta avinentesa. ara bé, la pregunta és: com? i la resposta segurament no és la que es dóna a la commemoració. té sentit, per exemple, fer una integral de les seves nou simfonies al palau, una altra a l’auditori i una incompleta, també a l’auditori, considerant, a més, que fa poc gustavo dudamel ja va fer aquest monument musical a barcelona? té sentit que les dues grans sales barcelonines programin cadascuna una altra integral, la dels cinc concerts per a piano?


És cert que el record de beethoven tindrà algunes, poques, interpretacions d’interès més enllà del repertori habitual. *la victòria de wellington* i l’obra vocal *tremate, empitremate* per a soprano, baríton i orquestra en són exemples que, però, serveixen per amanir un programa més que previsible. també valdrà la pena estar atents a l’òpera *prisoner of the state*, del compositor contemporani david lang, ja estrenada a nova york, basada en *fidelio*, l’única òpera que va escriure beethoven.


la resta de la programació beethoveniana és un calaix de sastre en el qual hi ha de tot, però aquest tot no deixa de ser productes/programes merament comercials fets amb grans noms, això sí, però amb obres i intèrprets que es van repetint regularment sense un veritable criteri que convidi l’oient a ser partícip d’una experiència musical activa i no passiva, a conèixer en profunditat la grandesa d’aquest geni, una grandesa que no s’esgota en les seves simfonies i en les obres tan fressades, ni s’acaba en el mateix beethoven.


 
**alumne de granados, pedrell i schönberg**


a l’altre extrem hi tenim la misèria a l’hora de recordar robert gerhard. ignorat per les institucions musicals barcelonines, el 50è aniversari de la seva mort l’han salvat l’ambició de l’institut d’estudis vallencs que conserva el fons robert gerhard, els amics de la música de valls, l’associació musical eduard toldrà, i la tenacitat del director edmon colomer, profund coneixedor de l’obra del compositor, al capdavant de la commemoració.


el compositor, fill d’un exportador de vins suís instal·lat a la capital de l’alt camp i d’una alsaciana, és, com assenyalava el musicòleg anglès david drew, una de les figures més importants de tota la història de la música espanyola i de l’europea del segle xx. gerhard va tenir els millors mestres possibles, enric granados (piano) i felip pedrell (composició), sent un dels darrers alumnes que va tenir el creador de la moderna musicologia espanyola. i desprès ho va ser d’arnold schönberg, a qui va seguir a viena i a berlin, el qual, tot i haver desenvolupat el dodecatonisme, ensenyava harmonia i contrapunt clàssics als seus alumnes, com ho explica el també compositor joaquim homs, alumne de gerhard i autor d’una biografia seva.


el compositor vallenc va ser un d’aquells músics amb una visió àmplia de quina ha de ser la seva tasca. compondre, sí, però també difondre, fer pedagogia, anar sempre més enllà de la música com ho posa de manifest la seva participació en la creació del grup amics de l’art nou (adlan), juntament amb joan miró, josep lluís sert i joan prats.


de pedrell i desprès d’higini anglès (l’altre gran musicòleg amb qui gerhard va treballar a l’institut d’estudis catalans i a la biblioteca central), va aprendre que la història de la música té un fil que ell va resseguir des de la medieval catalana, la del segle d’or espanyol i la popular per culminar en la contemporània. ben conegut en els cercles musicals europeus més avançats, en els anys engrescadors de la república i amb un govern de la generalitat obert a la cultura, gerhard va portar a barcelona el dodecatonisme convidant a compositors com el mateix schönberg, alban berg o anton webern que van estrenar obres a la ciutat. també va ajudar a difondre peces d’igor stravinski o béla bartók i el 1936 va portar a la ciutat el festival de la societat internacional per a la música contemporània (simc).


gerhard va ser una de les figures més importants de la història de la música espanyola i de l’europea del segle xx.
-------------------------------------------------------------------------------------------------------------------


el cop d’estat franquista d’aquell any i la guerra civil que va seguir van obligar gerhard a exiliar-se. després d’una breu estada a frança, un altre musicòleg britànic, edward dent, el va convidar a cambridge amb una beca per a la recerca. s’hi va instal·lar el 1939. «sembla un conte de fades», va escriure. va començar a rebre encàrrecs de la bbc, primer petits, desprès de més envergadura com és el cas de la *simfonia núm. 2* (1957-1959), o *la pesta* (1963-1964) sobre la novel·la homònima d’albert camus, i també dels estats units, de la fundació koussevitski, per exemple, per a qui va compondre la *simfonia núm. 3* (1960), o de l’orquestra filharmònica de nova york que li va encarregar la *número 4* (1967).


 
**música electrònica i concreta**


deia gerhard: «res del que es manifesta a l’oïda com a so organitzat no pot ser-me aliè com a músic». a cambridge va disposar dels elements materials necessaris per a poder crear música electrònica i concreta. no es pot imaginar gerhard enmig del raquitisme i endarreriment cultural i artístic que la dictadura havia imposat. el compositor va venir diverses vegades a catalunya, de vacances o per qüestions familiars, i també a les balears, però sempre va tornar a anglaterra on va morir el 1970 als 73 anys.


a valls la commemoració ja va començar la tardor del 2019 i ho va fer, entre altres coses, amb l’estrena de la *sonatine à carlos*, obra inèdita dedicada al seu germà, un polític, que també va viure l’exili. el programa comprèn una quinzena de concerts (també es recorda l’aniversari de beethoven i el 50è de la mort del poeta josep carner) i culminarà el gener de 2021, coincidint amb la celebració de les festes decennals de la candela de la capital de l’alt camp amb la interpretació de la cantata *l’alta naixença del rei en jaume* (text de carner) dirigida per colomer.


el desert commemoratiu de gerhard a barcelona encara el fa més punyent el silenci del centre de difusió i promoció del patrimoni musical català que porta justament el nom de robert gerhard, adscrit a l’auditori. a última hora s’ha previst una exposició que es veurà a les tres ciutats on hi ha fons del compositor, a cambridge (primavera), barcelona (biblioteca de catalunya, a la tardor) i valls (per les festes decennals), comissariada pel musicòleg oriol pérez treviño. És un encàrrec que, en el desori que ens governa, no ve del departament de cultura, ve de waterloo, de l’exconseller lluís puig, ara responsable d’acció cultural i difusió del consell per la república.


potser caldrà esperar el 2021, quan farà 125 anys del naixement de gerhard, per a que tingui el reconeixement i la difusió que es mereix. un altre músic, joan manén, deia que el pitjor que li pot passar a un compositor es haver nascut a catalunya. el cas del vallenc n’és una mostra fefaent. λ


3de0fe3b170c75ff8104f43b76e67752
el sexe humit i la creació musical
politicaprosa.com
2020.10
«no hi ha dones compositores, mai no n’hi ha hagut i possiblement no n’hi haurà mai». la frase no és la d’un talòs cavernícola com podria semblar. És de sir thomas beecham, el director anglès més internacional de la primera meitat del segle xx que va fundar la london philharmonic orchestra i la royal philharmonic orchestra. la cèlebre batuta no deia res gaire diferent del que escrivia un metge espanyol del segle xvii, un tal doctor duarte que en el seu *exámen de los espíritus* escrivia: «las mujeres, por causa del frío y de la humedad de su sexo no sabrán nunca tener un espíritu profundo». amb aquestes idees, resum de segles d’un menysteniment àmpliament compartit de la dona en general i de la creadora en particular, trobar avui, al segle xxi, obres escrites per dones en el programa d’un concert és molt poc freqüent.


el cànon masculí ha dominat teatres i auditoris. per sort, els temps ja no són el que eren i ha arribat el moment d’acabar amb la seva absència. ara no hi ha excuses per excloure les compositores, però la voluntat d’incloure-les en una programació segueix topant amb la rutina dels programadors i del públic, amb la desconeixença general que hi ha sobre les autores i la seva obra, amb la idea que si fossin bones ja s’interpretarien, i amb la ignorància dels mateixos intèrprets a l’hora de reparar aquella absència.


coincidint amb el 200 aniversari del naixement de la compositora i pianista clara wieck (1819-1896), que va ser l’esposa de robert schumann, aquest any el festival life victoria dedicat al *lied* va voler retre homenatge a tantes autores de cançó romàntica i incorporar-les a la normalitat de la programació demanant als participants que en els seus concerts hi hagués aquesta presència d’obres de compositores.


les restriccions socials i familiars en la vida de les dones que s’han volgut dedicar a la música van fer del *lied*, per la seva brevetat, un vehicle idoni per a l’expressió musical d’aquestes compositores. És a dir, que de repertori n’hi ha. ara bé, la resposta dels intèrprets del cicle dedicat a victoria de los Ángeles va ser més aviat decebedora. no tots els intèrprets van respondre, els uns per portar un programa molt tancat, sense possibilitat d’obrir-hi una escletxa, els altres per tractar-se d’obres que no formen part del seu repertori.


 
**descobrint amy beach**


naturalment, clara wieck hi ha estat present, la que més, en l’edició tot just acabada. i en segon lloc, lili boulanger (1893-1918), morta malauradament quan encara era molt jove. tot i la poca presència, el life victoria ha donat espai a amy beach (1867-1944), que a més de compositora és considerada la primera pianista reconeguda com a concertista als estats units. el baix alex rosen, la soprano carine tinney i el tenor roger padullés van incorporar obres de l’autora en els seus recitals.


el festival life victoria ha obert les portes a les compositores en ocasió del bicentenari de clara wieck.
----------------------------------------------------------------------------------------------------------


el programa de tinney, a més de beach i wieck, va estar quasi exclusivament dedicat a les autores amb un recorregut pel classicisme i el romanticisme incorporant obres de sophia maria westenholz (1759-1838), louise reichardt (1779-1826), fanny mendelssohn (1805-1847) i irène poldowski (1879-1932). i el programa interpretat per padullés també presentava obres de les germanes boulanger, nadia i lili, i d’ilse weber, assassinada a auschwitz el 1944 amb el seu fill menor, que de camí a la càmera de gas cantava als nens *wiegala*, la cançó de bressol que ella mateixa havia compost.


per a wieck o fanny mendelssohn, l’ombra del marit i germà respectivament, resultava massa gran. també ho era la de gustav mahler per a alma mahler (1879-1964), de qui sarah connolly havia d’haver intepretat algunes de les seves cançons, però forces majors la van obligar a cancelar la seva vinguda a barelona.


als circuits petits és més fàcil trobar-hi programes estrictament amb compositores. per exemple, al monegal, l’hotel que fa una programació de refinada qualitat musical a sant llorenç dels morunys, on fa unes setmanes el clara schumann trio (el nom ja és una declaració d’intencions) feia un recorregut del passat al present amb obres de mel bonis (1937), carlota baldrís (1960), lili boulanger i, naturalment, de clara wieck, la compositora que dóna nom al trio.


 


[caption id="attachment\_7597" align="aligncenter" width="1600"]![](https://www.politicaprosa.com/wp-content/uploads/2019/12/pp_roger-padulles-cantant-al-life-victoria-foto-elisenda-canals.jpg) roger padullés cantant al life victoria. ©elisenda canals[/caption]


 
**negre sobre blanc**


la historiadora britànica anna beer ens ha donat un document d’un valor inestimable amb el seu libre *armonías y suaves cantos* (acantilado, 2019), en el qual rescata vuit compositores, algunes completament oblidades: francesca caccini, barbara strozzi, Élisabeth jacquet de la guerre, marianna martines, fanny hensel, clara schumann, lili boulanger y elizabeth maconchy. són quatre segles d’història de la música a europa que van des de la florència del renaixement fins a l’anglaterra del segle xx.


l’autora adverteix, però, que per damunt de tot, aquestes dones eren pragmàtiques, no intentaven afegir-se a una tradició femenina ni crear-la, i tampoc esperaven trobar una mestra o una mentora. recorda que treballaven  invariablement en una cultura musical dominada per homes enfrontant-se repetidament als atacs contra la seva reputació. diu beer que escrivien el que podien i quan podien. si només se’ls permetia fer música sacra, doncs música sacra; si només els deixaven compondre *lieder*, doncs hala, a escriure *lieder*.


beer recorda com la pressió social feia que a vegades les mateixes compositores no es consideressin com a tals. un cas clar és el de clara wieck que havia escrit la seva renúncia: «hi hagué un temps en què jo creia tenir talent creatiu, però he renunciat a aquesta idea; una dona no ha de tenir el desig de compondre: si cap no ho ha pogut fer, perquè ho hauria de poder fer jo?». o el que pensava nadia boulanger, professora de composició de fama mundial: «els artistes només pensen en el seu art i ho consideren totalment incompatible amb les alegries de la vida familiar. des del dia en què una dona vol representar l’únic paper que veritablement li correspon, el de mare i esposa, és impossible que a més pugui ser artista».


abans del llibre d’anna beer, la compositora i arquitecta anna bofill levi havia fet una aproximació a la història de la creació musical de les dones amb el seu assaig *los sonidos del silencio* (aresta mujeres, 2015) on fa un repàs des de l’antiguitat fins als nostres dies i constata que en el terreny de la investigació de la creació artística de les dones, el de les compositores ha anat molt pel darrere de les que s’han fet en el camp de la literatura i de les arts plàstiques.


a diferència del llibre de beer que se  centra només en vuit compositores, el de bofill és exhaustiu, amb una voluntat que sembla notarial. s’hi troba des de hildegarde von bingen (1098-1179) i el seu món místic medieval, maddalena casulana (1544-1590) que en ple renaixement va ser la primera compositora que va tenir obra publicada, fins a les contemporànies kaija saariaho (1952), i les espanyoles pilar jurado (1968) i elena mendoza (1973).


els llibres d’anna beer i anna bofill són una eina imprescindible per descobrir un món fins ara exclòs.
-------------------------------------------------------------------------------------------------------


segons bofill, l’ocultació de les compositores al llarg de la història és un fenomen difícilment explicable si no s’utilitzen criteris de la psicoanàlisi, de la teoria del comportament o de les construccions culturals i dels estereotips de gènere. «les dones creadores distorsionaven l’ordre patriarcal en el qual calia anular l’habilitat, la intel·ligència, i el saber de les dones», escriu l’autora.


ara ja no es pot dir que les dones no han estat compositores, que no n’hi ha hagut i ni tan sols preguntar-se on són, diu bofill. només a la *international encyclopedia of women composers* hi ha registrades 6.000 compositores tot i que en altres compilacions hi ha fins a 9.000 entrades. alguna cosa a dir, sir thomas beecham?


708664ab005c230cf94b90a195e33fea
grandesa i humilitat d’una de les grans
politicaprosa.com
2020.10
escoltar velles glòries de la lírica acostuma a ser decebedor. el pas del temps no perdona ningú i menys encara qui ha entrat en l’imaginari de molta gent convertit en mite. hem vist alguns i algunes dels que han estat grans de debò que hauríem preferit no veure en la seva inexorable decadència. no és aquest el cas de frederica von stade, la mezzosoprano nord-americana que va actuar al festival life victòria, al recinte modernista de sant pau.


durant dues dècades, els anys 70 i 80, von stade va ser un cherubino de referència i va dominar altres papers transvestits mozartians com els de sesto o idamante, sense oblidar l’octavian de ‘der rosenkavalier’, de richard strauss. amb 74 anys, en fa nou que es va retirar de l’òpera per dedicar-se a fer recitals i a impartir ‘masterclasses’. a barcelona va venir per fer les dues coses, cantar davant del públic i instruir dins del programa life akademie per a joves cantants. la seva actuació en la cloenda del festival va ser un devessall de música, de simpatia, de capacitat de comunicar, d’humor. i d’una cosa rara com la humilitat.


la mezzosoprano va oferir un programa que a primera vista era molt estrany, semblava un poti-poti i de fet ho era. però un poti-poti amb cap i peus i ben adaptat a les seves actuals capacitats vocals. va començar amb quatre cançons sobre roses, un paquet en el que hi havia des de ‘die erwachte rose’, de richard strauss, fins la cèlebre ‘la vie en rose’ (un gerro amb un gran ram de roses al darrera era un marc idoni tot i que segurament casual).


  




[caption id="attachment\_7365" align="aligncenter" width="1600"]![](https://www.politicaprosa.com/wp-content/uploads/2019/12/pp_foto-450.jpg) von stade i guinovart, mentre interpreten la propina 'je cherche un millionaire'. ©elisenda canals[/caption]


 
van seguir unes peces diríem que familiars amb una cançó de bressol de ginastera, i dues vinculades a les dues filles de la cantant, escrites per carol hall la primera i jake heggie l’altra. portada per l’emoció, es va saltar una peça de joseph cantaloube, un compositor que agradava molt a victoria de los Ángeles a qui va dedicat el festival, però que von stade va recuperar un cop es va adonar de la badada.


la segona part la va dedicar a paris, ciutat on va viure molts anys, i a l’amor, un amor (i desamor) intens concentrat en tres cançons. eren ‘zamba’, de ginastera; ‘liebst du um schönheit’, dels ‘rückert lieder’ de gustav mahler, i ‘send in the clowns’, de ‘a little night music’, de stephen sondheim. semblava impossible posar-les una darrera l’altra, però el cas és que va funcionar.


frederica von stade va desafinar més d’una vegada, però el color de la seva veu hi era, també el fraseig i una dicció impecable, i la seva manera d’estar dalt d’un escenari amb l’elegància i la simpatia que dèiem al començar. i la humilitat. poques cantants es sotmetrien a l’escrutini de la seva veu ja gastada al costat d’una de ben fresca i jove.


amb la també mezzosoprano helena ressurreiçao van cantar l’ària de cherubino ‘voi che sapete’, de ‘le nozze di figaro’, però no la van cantar alhora, a l’uníson. es van repartir les frases de manera que la diferència entre una i altra veu era ben notòria i fins i tot podia semblar cruel. eren la veu d’un passat grandiós però a punt d’extingir-se i la d’un futur en el que hi ha molt per fer i que s’augura brillant. ressurreiçao, que participa en el programa life new artists per a joves cantants, havia interpretat en començar el concert obres de debussy, loeffler i brahms.


l’èxit de la vetllada va tenir un puntal d’excepció en albert guinovart que va acompanyar la mezzosoprano al piano. entre els dos circulava un corrent de simpatia i de comunicació que feia més gaudidor el concert. la bona entesa i complicitat entre cantant i pianista es va fer evident, un cop superat el recital, en el bis ‘je cherche un millionaire’, la cançó que va fer cèlebre mistinguett. semblava que frederica von stade havia vingut a passar-s’ho bé ella i a fer-nos-ho passar bé al públic. i ho va aconseguir.


*el recital es va fer el 2 de desembre.*


0b93422bfd213c6a536a4272d4ca1cd0
el brexit contra beethoven
politicaprosa.com
2020.10
entre els molts efectes que té el brexit, n’hi ha un que deixa ben retratats els seus partidaris. la foto que en surt és la d’un sector de la societat britànica que no només és antieuropeu. És ignorant i amb ganes de seguir-ho sent quan rebutja el llegat cultural que europa, abans fins i tot de la creació de la ue, ens ha deixat durant segles d’humanisme i de creació artística. És un llegat del qual ludwig van beethoven amb la seva música i amb els valors que defensava dins i fora de les seves partitures n’és un dels símbols més potents.


la imatge que es va veure dels 29 eurodiputats del partit del brexit, amb nigel farage al capdavant, girant-se d’esquena de manera provocadora i mal educada quan va sonar l’himne de la unió a la cerimònia d’apertura del parlament europeu a estrasburg, és tota una declaració de l’estultícia ben engreixada pels que repeteixen com un mantra que volen «recuperar el control». l’himne és un arranjament de l’*oda a l’alegria*, el poema en què friedrich schiller maldava per la fraternitat universal i que beethoven, que compartia els mateixos valors, va inserir en el darrer moviment de la seva *novena simfonia*.


beethoven i aquesta obra seva també van ser víctimes d’un intent de boicot al three choirs festival que enguany es feia a gloucester, al sud-oest d’anglaterra, una de les zones on el vot a favor del brexit en el referèndum del 2016 va ser més extens. al programa de la cloenda a la catedral hi havia aquesta darrera gran simfonia del compositor de bonn, cosa que algunes persones van considerar un insult que mereixia ser torpedinat. tant és així, que la venda d’entrades se’n va ressentir tot i que el director del festival no va estalviar esforços per assegurar que la tria de la *novena* era totalment apolítica. (per cert, el festival va ser creat fa tres segles per interpretar obres d’un compositor nascut a saxònia, georg friedrich händel).


la música, tots ho sabem, és un llenguatge universal que, ens pensàvem, no coneixia fronteres ni físiques ni mentals i que parla directament al cor de la persona. es veu que ja no. i si ara la relació d’alguns britànics amb beethoven és conflictiva, no ho era gens mentre el compositor vivia. tant és així que la societat filharmònica de londres el va convidar a la seva seu londinenca on l’excel·lència de les interpretacions de la música més avançada del moment era norma de la casa, però el compositor va declinar la invitació per motius de salut. i així, la invitació frustrada es va convertir en un encàrrec que aquella societat li va fer i que el músic va complir escrivint una partitura entre el 1822 i el 1824 que era precisament la seva *novena simfonia*!


 
**una catàstrofe, diu gardiner**


els efectes del brexit en el camp de la música no acaben amb una qüestió de repertori. no tenir accés a la lliure circulació de persones, mercaderies i serveis afectarà tots els sectors de l’economia i no només la del regne unit, però com que aquí parlem de música es tracta de veure quines conseqüències tindrà per al fins ara ric món musical britànic, un món que viu de la interrelació entre persones d’orígens molt diferents però que comparteixen una mateixa cultura aplegades al voltant de la música.


beethoven va escriure la ‘novena simfonia’ entre el 1822 i el 1824 per encàrrec de la societat filharmònica de londres.
-----------------------------------------------------------------------------------------------------------------------


un dels que pensa que el brexit acabarà sent una catàstrofe és john elliot gardiner, un dels més grans intèrprets de la música de johann sebastian bach amb els seus english baroque soloists i el chor monteverdi, i fundador també de l’orchestre révolutionnaire et romantique. aquesta orquestra la formen artistes de 16 nacionalitats diferents que normalment assagen a londres. «això ho podríem canviar –deia gardiner en una entrevista– però el veritable problema no és aquest. el problema es que serà molt difícil i problemàtic que vinguin a tocar a anglaterra per la qüestió dels visats i els permisos de treball».


sir simon rattle, fins fa poc director de la filharmònica de berlin i ara al capdavant de la london symphony orchestra (lso), considera que aquesta formació sempre ha estat una orquestra europea. a més de músics de procedència molt diversa durant la seva història centenària, pot presumir d’haver tingut grans directors principals entre els quals figuren l’hongarès hans richter que va dirigir el primer concert de l’orquestra el 1904, i els també hongaresos arthur nikisch i istvan kertesz, l’holandès willem mengleberg, l’austríac josef krips, el francès pierre monteux o l’italià claudio abbado. fa dos anys que l’orquestra va començar a rebre menys sol·licituds de músics europeus per fer una audició i és de preveure que la incertesa i els obstacles creixents posaran fre als desitjos de molts intèrprets de països de la ue de provar sort amb l’lso. el mateix es pot dir de les altres grans orquestres britàniques.


 
**fronteres i paperassa** 


la mobilitat dels músics en ambdues direccions és realment preocupant. no és només la pèrdua de temps que representa demanar un visat, travessar fronteres fins ara inexistents i tenir els permisos de treball corresponents, coses que afecten els músics, però també tècnics, mànagers i productors. al cost que tot això implica cal afegir-hi un permís que s’aplica a les persones que fan un viatge de feina, un permís que en aquest cas és necessari per a cada instrument que ha d’entrar a la ue, a fi d’assegurar que no es tracta d’un comerç d’instruments internacional camuflat. se’l coneix com carnet i costa al voltant dels 370 euros. si aquesta quantitat es multiplica per 80 o 100 músics que poden ser els efectius d’una orquestra amb els seus instruments, el resultat pot esdevenir inassumible.


mark pemberton, director de l’associació de les orquestres britàniques deia a la bbc que si pels costos afegits les orquestres del seu país resulten més cares que una d’alemanya o italiana, «endevina què passarà, que perdrem la feina». i afegia que la imatge d’un centenar de músics amb els seus instruments travessant el canal de la mànega pot ser molt aviat cosa del passat. encara hi ha una altra qüestió que ja es va fer evident l’estiu quan hi va haver músics que havien participat a festivals com el d’edimburg que demanaven ser pagats en euros i no en lliures esterlines per la caiguda d’aquesta moneda.


la transmissió del coneixement també en sortirà perjudicada. londres té grans centres de formació musical oberts a alumnes d’arreu. només per citar-ne uns quants de molt propers, el baríton josep-ramon olivé, els pianistes josep surinyac, marta puig i ricard rovirosa, i el director david giménez han estudiat a la guildhall school of music & drama, mentre que el pianista bernat català i la mezzosoprano mercè bruguera ho han fet a la royal academy of music. anar a londres a estudiar serà molt més complicat i difícil i és de preveure que els estudiants busquin el perfeccionament en altres llocs de qualitat semblant i més fàcil accés.


la imatge d’un centenar de músics amb els seus instruments travessant el canal de la mànega pot ser molt aviat cosa del passat.
-------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------


la indústria musical britànica és en el seu conjunt un negoci multimilionari, pel que fa a la música en viu, ja sigui clàssica o popular, i a l’edició i discografia. aquest últim sector també patirà. entre altres coses perquè la major part dels cd i dels vinils britànics es premsen al continent, sobretot a frança, i això voldrà dir preus més cars i, al capdavall, l’enterrament d’un sector d’aquesta indústria que ja està en declivi com és el distribuïdor i venedor final.


la gran mezzosoprano sarah connolly l’encerta quan assenyala el resultat de tot plegat. diu que s’haurà fet realitat la idea d’aïllament i de pobresa: «la d’una illa que es tanca sobre si mateixa». i sorda, com l’ara blasmat compositor, però sense aquell desig de fraternitat amb què va amarar la seva *novena simfonia*.


ce2f21ee1b8f6e64931998e111a10457
la poma mecànica
politicaprosa.com
2020.10
*guillaume tell*, de gioacchino rossini, és una òpera important dins la història del gènere tot i que poc representada. per això, que l’opéra de lyon obrís la seva temporada amb aquesta obra ja era tota una atracció. que la posada en escena fos de tobias kratzer, el mateix que aquest estiu va muntar un *tannhäuser* irreverent, però molt coherent, al festival de bayreuth, afegia interès a la proposta. l’estrena va ser un gran èxit sobre tot per a daniele rustioni al capdavant de l’orquestra del teatre; les veus van ser molt correctes, però sense emocionar en una òpera en la que hi ha sentiments a vessar, i la posada en escena estava molt ben pensada tot i que pecava de simplisme en alguns moments.


l’òpera sobre el mític heroi suís que va combatre els habsburg dominadors dels cantons muntanyencs aconseguint l’alliberament de la confederació helvètica, és la darrera òpera de rossini i és també la primera --o segona-- *grand opèra*, el subgènere típicament francès que va triomfar durant més de dues dècades al segle xix. estrenada a parís, en francès, el 1829, *guillaume tell* enterra el *bel canto* del que rossini havia estat el més digne representant i apunta al romanticisme que vindrà amb verdi i el primer wagner.


l’òpera va fer la mateixa fi que totes les altres *grand opéras*, ja fossin d’auber, meyerbeer o halévy. van desaparèixer dels escenaris perquè els gustos del públic van anar canviant i també perquè són obres llargues i difícils que exigeixen molt bones veus, grans cors i una gran orquestra, i no és fàcil ajuntar aquests tres elements. 


la música de *guillaume tell*, basada en el drama homònim de schiller, és poc coneguda. amb una excepció, la part final de l’obertura, la cavalcada, que tan ha servit per acompanyar dibuixos animats, anuncis o retransmissions de curses ciclistes. també per posar música de fons a les bogeries sexuals d’alex delarge, el protagonista de la pel·lícula de stanley kubrick, *clockwork orange*. i aquí és on entra tobias kratzer.


 
**una de bons i dolents**


l’òpera, i la llegenda en la que es basa, és una història de bons, molt bons, i de dolents, molt dolents. d’una banda tot és un clam a la llibertat, al patriotisme, a la bona gent de les muntanyes. de l’altre, tot és violència, dominació estrangera, injustícia. per explicar aquest món sense matisos, kratzer fa servir dos únics colors, el blanc i el negre. contràriament al que es pugui pensar, el negre és pels oprimits, mentre que el blanc és pels opressors, només que és el blanc de la banda violenta dels *droogs* de la pel·lícula. És a dir, mono blanc amb suspensoris, botes negres, barret bombí també negre i un bat de beisbol a la mà. 


kratzer, que sembla especialitzar-se en òperes amb masses de gent, ha volgut fer una paràbola abstracta de coses que, diu, poden sorgir avui. l’única referència al lloc dels fets que explica l’òpera és una enorme foto de les muntanyes suïsses al fons d’un escenari que no canvia, en el que només hi ha una tarima i unes cadires al seu voltant. cada vegada que la música anuncia la proximitat de gesler, el malvat representant dels habsburg, sobre la foto cauen uns regalims de pintura negra que acaben tapant gairebé tot l’idíl·lic paisatge.


el que planteja kratzer és la lluita entre cultura i barbàrie. converteix els bons suïssos en massa coral i orquestra, i el fill de tell, jemmy, en un nen prodigi del violí. si les armes del bàrbars són els garrots, les dels altres són els instruments musicals i aquí, pel seu simplisme, patina la posada en escena. però kratzer aviat es refà i planteja un final que gela.


desprès d’aguantar amb la poma al cap el tir de ballesta del seu pare, el nen prodigi comença a estripar i cremar les partitures que sempre l’han acompanyat. es podia pensar que la victòria de la cultura netejaria la foto que domina l’escena, però no, segueix coberta de pintura negra. i al final, amb les darreres notes, jemmy s’esmuny de la taula on sopa la família per agafar un barret bombí que ha quedat per terra i posar-se’l. moral de la història, els alliberats d’avui seran els opressors de demà. 


 


[caption id="attachment\_6870" align="aligncenter" width="1600"]![](https://www.politicaprosa.com/wp-content/uploads/2019/10/operaguillaumetell42_copyrightstofleth.jpg) john osborn (arnold) i jane archibald (mathilde), en una escena de 'guillaume tell', a l'opéra de lyon. © bertrand stofleth.[/caption]


 
**triomf orquestral** 


*guillaume tell*, amb els seus quatre actes té una durada original de més de quatre hores. a lyon s’ha ofert amb alguns retalls, sobretot al primer acte, i s’hi ha incorporat els ballets originals. hi ha pocs barítons que tenen en el seu repertori el paper de tell. el sicilià nicola alaimo és un d’aquests pocs. aquest estiu el va interpretar a orange i ara ha estat el rebel suïs a lió. la seva interpretació va ser correctíssima, però amb poca emoció, fins i tot en l’escena del fill i la poma. el mateix passava amb enkelejda skhoza en el paper d’hedwige, la dona de tell.


els intèrprets dels dos personatges amb més matisos, el del suïs arnold enamorat de la princesa mathilde i el d’ella, amorosa del rebel, van ser els que millor van trametre vocalment els remolins interiors. el tenor john osborn semblava reservar-se per a les seves darreres àries i llavors sí, les va cantar de manera excel·lent. la soprano jane archibald va tenir una actuació amb grans moments i d’altres una mica erràtics.


jean teitgen era gesler, un paper reduït musicalment, però actoralment molt potent i així ho va fer el baix. jemmy, el fill de tell, és un paper per a soprano. en aquesta posada en escena estava desdoblat. un nen actor, martin falque,  present durant tota l’òpera i molt enfeinat, mereixeria un premi. la soprano que el canta, jennifer courcier, també. És una veu jove amb uns aguts nítids. el baix tomislav lavoie també va destacar en el paper de melcthal.


el millor de tot, però, van ser l’orquestra i el cor. daniel rustioni ha aconseguit fer-se seva una orquestra que ja tenia un gran nivell. totes les seccions responen a la perfecció a la seva batuta amb la que fa una lectura molt descriptiva. *guillaume tell* és una òpera molt coral, amb grans intervencions de caire molt diferent segons es tracta del poble o de la turbamulta. dirigit per johannes knecht, va donar tot el cos que aquesta òpera reclama. 


el públic del dia de l’estrena va acollir l’òpera amb grans aplaudiments, però qui se’n va emportar més va ser rustioni que amb els dos anys que porta al capdavant de l’orquestra de l’opéra de lyon ja ha demostrat que les reticències inicials al seu nomenament eren infundades. hi va haver alguna esbroncada per a kratzer aviat apagada pels aplaudiments entusiastes.    


*Òpera vista el 5 d’octubre* 


13ef0532c7e91befb7d493d32cfc65d9
Òpera del passat que explica el present
politicaprosa.com
2020.10
des que l’òpera va deixar de ser cosa privada de les corts italianes fa 400 anys i els venecians la van convertir en un entreteniment obert a tothom aquest art essencialment europeu que molts segueixen considerant elitista permet, entre moltes altres coses, explicar i explicar-nos el món en què vivim i conèixer com s’ha anat estructurant la societat. l’exposició *Òpera, passió, poder i política* (caixaforum, fins el 12 de gener) no només ajuda en aquesta comprensió. també ens posa davant de les nostres limitacions musicals que a catalunya i espanya són massa grans.


la mostra fa un recorregut per la història d’aquest gènere i està estructurada casant una òpera amb una ciutat. *l’incoronazione di poppea* de claudio monteverdi, és per força cosa de venècia; com *rinaldo* de georg friedrich händel, ho és de londres; o l*e nozze di figaro* de wolfgang amadeus mozart, ho és de viena; o *nabucco* de giuseppe verdi, es part de milà. potser *tannhäuser*, de richard wagner, no sigui l’òpera que expliqui millor parís (els francesos segur que hi tenen alguna cosa a dir), però sí que *salome* de richard strauss és pròpia de dresden, com *lady macbeth de mtsensk* de dmitri xostakóvitx, ho és de sant petersburg, llavors anomenat leningrad.


l’òpera es va estrenar el 5 de gener del 1896 al gran teatre del liceu, superat ja el trauma de la bomba de tres anys abans.
----------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------


i barcelona? ¿amb tota la seva gran afició per la lírica, amb un dels teatres més grans d’europa, té una òpera que l’expliqui i la defineixi? l’exposició ens diu que sí, que és *pepita jiménez* de isaac albéniz, però la seva difusió, el seu coneixement, no és ni comparable amb cap de les abans esmentades. És ben cert que aquesta obra escrita des de la modernitat musical més avançada es va estrenar quan la ciutat vivia un dels moments de més eufòria. va ser el 5 de gener del 1896 al gran teatre del liceu superat ja el trauma de la bomba de tres anys abans.


 
**oberts a europa**


*la febre d’or*, de narcís oller, ja havia retratat la societat burgesa que s’havia llançat de manera desfermada a l’especulació i als negocis, però que també s’havia obert a la cultura que arribava d’europa. era una barcelona que va tocar el cel de la modernitat i de la creació amb l’exposició universal del 1888. era la ciutat que adoptaria el modernisme com a proposta estètica i cultural, proposta que més de cent anys després encara dóna sucosos rèdits a la indústria turística i que segueix sent la marca de barcelona.


albéniz (camprodon, 1860-cambo-les-bains, 1909), home d’idees progressistes que li venien d’un pare francmaçó i liberal, va ser un modern que va copsar els consells de felip pedrell, mai prou valorat, que, d’acord amb les tendències musicals europees defensava la creació d’una òpera nacional. ja de molt jovenet espanya se li va fer petita a albéniz i va viatjar com a estudiant i pianista a brussel·les, londres i parís.


estava en estret contacte amb músics com ernest chausson, vincent d’indy, eugène ysaÿe, gabriel fauré, paul dukas, erik satie o el mateix claude debussy havent assistit a les estrenes del seus *prélude à l’aprés-midi d’un faune* i *pélleas et mélisande* a paris. És a dir, amb els artistes que estaven immersos en la creació de noves formes musicals en aquells anys de tombant de segle i que s’influenciaven els uns als altres. no és d’estranyar doncs que debussy compongués *iberia,* una de les seves *image pour orchestra*, coincidint amb la cèlebre suite d’albéniz del mateix títol.


interessat per la composició lírica, l’ajut econòmic que no li va faltar mai fins al final dels seus dies per part de l’aristòcrata, banquer i poeta britànic francis burdett money-coutts, li va permetre escriure quatre òperes amb el llibret, però, del benefactor. després d’*henry clifford*, una historia ambientada a l’anglaterra del segle xvi, el compositor va triar la novel·la *pepita jiménez* de juan valera per fer-ne una òpera.


la protagonista és una jove vídua i rica desitjada per un comte i un terratinent, don pedro, però ella estima el fill d’aquest últim, don luis, que és un seminarista a punt de celebrar la seva ordenació sacerdotal, el qual es debat entre l’amor i l’altar. la trama, amb un seguit d’incidents, porta la vídua a prendre la iniciativa de declarar-se al noi i que aquest li correspongui.


vist avui aquest argument resulta molt antiquat, però valera era un home avançat del seu temps. formalment, l’estructura de la seva obra era molt nova i el contingut planteja l’oposició entre el món antic i el que està naixent, introdueix algun element de crítica social i, tot i estar ambientada en un poble d’andalusia, defuig dels tòpics tan freqüents llavors com ara.


 


[caption id="attachment\_6813" align="alignleft" width="1600"]![](https://www.politicaprosa.com/wp-content/uploads/2019/10/pp_-exposicio-sobre-opera-al-caixaforum-de-madrid-foto-jose-luis-pindado.jpg) exposició Òpera, passió, poder i política al caixaforum de madrid. © jose luis pindado[/caption]


 
**volada internacional**


també albéniz va defugir-los per fer una partitura de volada internacional on s’hi nota la influència wagneriana amb l’ús que fa dels *leitmotivs* i també, i molt notòriament, la del verisme italià i no només per incorporar-hi un *intermezzo* orquestral al començament del segon acte, una forma tan pròpia d’aquell corrent (el mateix any de l’estrena de *pepita jiménez* arribava al teatre de la rambla la primera òpera de puccini que va ser *manon lescaut*). el ganxo de la novel·la va quedar una mica esmorteït per l’autor del llibret que en va fer desaparèixer els moments de crítica social i clerical. i també es va traduir a l’italià, la llengua en què tot es cantava al liceu, fins i tot les obres de wagner.


ja de molt jovenet espanya se li va fer petita a albéniz i va viatjar com estudiant i pianista a brussel·les, londres i parís.
------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------


*pepita jiménez* va estar set dies a la cartellera del teatre. la seva estrena no va ser un èxit clamorós i albéniz va voler revisar la partitura per a l’estrena que s’havia de fer l’any següent a praga. una altra revisió de l’autor per a l’estrena al teatre de la monnaie de brussel·les va quedar com la definitiva. molts anys després josep soler en va fer una adaptació per a una versió de cambra. potser no va ser la gran òpera modernista i nacional però va obrir el camí a *la vida breve* de manuel de falla i a *goyescas*, d’enric granados com diuen leticia martín ruiz i jorge de persia al catàleg de l’exposició.


el director josep pons, bon coneixedor d’albéniz qui, entre moltes altres coses, va estrenar la versió de cambra de *pepita jiménez* feta per soler amb la desapareguda orquestra de cambra del teatre lliure i la va enregistrar, diu que el desconeixement de la producció del compositor i la manca de presència continuada als escenaris és «una autèntica injustícia». bo i reconeixent que potser avui els llibrets de les seves òperes no contribueixen a la seva difusió, el director està convençut que la qualitat musical d’albéniz mereix una presència regular als escenaris.


bé, llibrets com els d’*il trovatore* o *les pêcheurs de perles* tampoc no s’aguanten per enlloc i segueixen triomfant als escenaris. o sigui que el problema és un altre. l’exposició, que ve del museu victoria & albert de londres i ha passat ja per madrid, es fa amb la col·laboració del liceu, el mateix teatre que ha programat *pepita jiménez* 10 vegades en 123 anys i cap del 1947 ençà. està tot dit. i sí, l’òpera ens parla del passat, però també ens explica les misèries del present.


ea3f96c55cab88d369f1131aadeb90ff
dues generacions, un repertori
politicaprosa.com
2020.10
stéphane degout ha estat un protagonista de referència de l’òpera *pelléas et mélissande*, de claude debussy. desprès d’haver-lo representat més de 50 vegades, fa tres anys va voler dir adéu al personatge amb una brillant interpretació al festival [d’aix-en-provence.](https://www.elperiodico.com/es/opinion/20160723/el-sueno-de-melisande-y-la-pesadilla-de-edipo-5281995) És aquest un paper per a joves cantants, un paper que reclama frescor a la veu i per això degout considerava que ja no era el moment de seguir amb aquest personatge. ara, però, ja te un successor en la persona de jean-chistophe lanièce. els dos barítons francesos van oferir sengles recitals al festival life victoria, cosa que va permetre contrastar intèrprets de dues generacions en un repertori, el francès, que a més de les qualitats vocals reclama el domini gens fàcil de la prosòdia.


degout i el pianista cedric tiberghien van oferir un recital llarg que va començar amb *la bonne chanson*, un cicle de cançons de gabriel fauré sobre poemes de paul verlaine. la correcció inicial de la interpretació va donar pas paulatinament a l’excel·lència manifestada pel baríton amb *clairière dans le ciel* i *reflets*, de lili boulanger, les *fêtes galantes ii,* també amb poemes de verlaine, i *le promenoir des deux amants*, de debussy.


però no tot va ser la *mèlodie* francesa. el seu cant elegant, la seva dicció impecable, la seva gran capacitat de regular la respiració i l’emissió del so també es va repetir quan va interpretar obres del catàleg *liederístic* alemany per antonomàsia com són cançons del cicle *schwanegesang*, de franz schubert, i peces d’hugo wolf.


no és massa freqüent que un recital de *lied* acabi amb el públic dempeus per felicitar i agrair a un cantant la seva actuació, però això és el que va aconseguir  degout amb la seva interpretació al recinte modernista de sant pau. va ser un èxit merescut i alhora un èxit que plantejava la pregunta de com és que aquesta veu sigui tan desconeguda a barcelona. 


el dia abans, era el jove jean-christophe lanièce qui actuava amb el també jove pianista romain louveau. la primera part va estar dedicada als grans compositors francesos que van cultivar la *mélodie*, naturalment a debussy, però també a henri duparc, reynaldo hahn de qui va interpretar de manera magnífica *a chloris*, i a lili boulanger. 


per a la segona part la *mélodie* va deixar pas al *lied* alemany, a cançons de robert schumann i de clara wieck schumann, en un diàleg entre la parella de músics que va acabar amb una corprenedora *ich stand in dunkeln träumen* (*sumit en somnis ombrívols*), obra de la compositora de qui enguany es celebra el 200 aniversari del seu naixement. aquest concert es va fer en col·laboració amb l’académie del musée d’orsay – abbaye de royamount, de paris.


lanièce s’ha estrenat ja com pelléas en una versió en concert a l’Òpera comique de paris. el recital al life victoria va posar de relleu que degout, que és el mentor del jove, te un bon hereu. 


*jean-christophe laniece va actuar el 3 d’octubre i stéphane degout, el 4 d’octubre.*


b8b0467ef3a6f45d68e556042739a337
dues estrenes mundials a brussel·les
politicaprosa.com
2020.10
la monnaie, un dels teatres d’òpera europeus amb una programació més imaginativa, s’ha permès el luxe d’obrir aquesta temporada amb l’estrena mundial de dues òperes que el mateix teatre de brussel·les havia encarregat. una és macbeth que porta el subtítol de underwold, de pascal dusapin (1955), ben conegut del públic d’aquell teatre. l’altre és trois petits drames pour marionettes del jove compositor benjamin attahir sobre tres peces teatrals de maurice maeterlinck. sense relació entre una i l’altre, ambdues coincideixen en ser obres obscures, fosques, tan pel que fa al tema com a la seva plasmació visual. també coincideixen en la bona acollida que han tingut per part del públic tot i que en ambdós casos les partitures no acaben de ser del tot convincents.


macbeth underwold, amb llibret en anglès de frédéric boyer, passa realment en el més enllà del subtítol, en un món oníric i fantasmagòric en el que hecate, deessa de la nit, desperta la vil parella creada per shakespeare per evocar el record de les seves malvestats, un record que els impedeix sortir de la “nit perpètua” com canten les tres bruixes. per escriure aquesta òpera sobre la culpabilitat dusapin s’ha inspirat en el cinema, en el macbeth de roman polanski i en tron de sang d’akira kurosawa, entre altres. 


hi ha un nen, child, al voltant del qual la parella basteix la seva culpabilitat. pot ser el fill de lady macbeth insinuat, però no creat com a personatge per shakespeare en la seva tragèdia, o pot ser el fill assassinat de macduff. en qualsevol cas, és la figura que fa d’àncora de una història espectral que serà guiada per les tres bruixes. l’òpera consta d’un pròleg recitat i vuit parts amb una durada que no arriba a les dues hores.


dusapin ha escrit una partitura plena de sinuositats que evoquen un ambient crepuscular, però també d’explosions de so i onades orquestrals en la que no hi falten aires populars. organista en la seva joventut, incorpora aquest instrument al principi de l’òpera, però el que sorprèn és trobar-hi un arxillaüt que remet a la música del temps de shakespeare i acompanya la veu de lady macbeth que, a diferència de la de verdi, canta amb tendresa. la secció de percussió és molt variada amb instruments d’amèrica llatina i d’Àfrica que imiten el cant i les piulades dels ocells reflectint una natura que es fa estranya en un món fosc i tenebrós. dusapin reserva a les veus unes notes llargues que s’arrosseguen durant més d’una paraula i correspon al cantant marcar-ne el ritme. i a la primera bruixa li ha escrit uns aguts estratosfèrics i a les altres dues, notes també molt contrastades.


 
**una òpera gòtica**


el director teatral [thomas jolly](https://www.elperiodico.com/es/opinion/20161026/una-de-romanos-y-otra-de-israelitas-y-filisteos-5586032) que ha dedicat moltes hores a portar shakespeare als escenaris francesos, firma la posada en escena d’aquesta òpera gòtica, fosca, com no podia ser d’altre manera, una foscor que la il·luminació d’antoine travert i els decorats de bruno de lavenère transmeten plenament tot i que els gegantins arbres morts i el teatre mig ensorrat amb una doble escala, tot en gairebé constant moviment giratori que obliga els cantants a gatejar per la fusta i a pujar i baixar esgraons, resulta excessiu tan pel moviment com per l’embalum de tot plegat. en un moment de la representació va semblar que la maledicció que pesa sobre l’anomenada tragèdia escocesa de shakespeare s’hagués encomanat a la de dusapin quan es va haver d’aturar breument la representació per un problema amb el mecanisme giratori.


escrita pensant en la veu del baríton austríac georg nigl i la de la mezzosoprano magdalena kozená, dusapin te en aquests dos cantants un vehicle idoni per a la seva partitura. el baríton austríac és un col·laborador habitual del compositor, però sobre tot és una bèstia escènica dit en el millor sentit de la expressió com ho demostra, per exemple, la seva interpretació de [jakob lenz](http://www.revistamusical.cat/critica/audi-sestrena-a-ais-amb-tres-encerts-i-una-fallida/) en l’òpera homònima de wolfgang rihm. el seu macbeth és, vocal i escènicament, molt potent. el paper de lady macbeth no és fàcil, però kozená el supera sense problema, amb la falla, però, de la poc clara pronuncia en anglès.


la resta del repartiment compleix abastament, començant per ekaterina lekhina, lilly jorstad i christel loetzsch en el paper de les bruixes, kristinn sigmundsson com ghost, el sempre divertit graham clark en el doble paper de hecat i porter i elyne maillard en el paper infantil de child, i acabant amb el cor de dones de la monnaie.


macbeth underwold és la sisena òpera de dusapin que [alain altinoglu](https://www.elperiodico.com/es/opinion/20150415/una-amazona-monstruosa-y-brillante-4102365) dirigeix i aquest coneixement fa possible una molt bona direcció musical al capdavant de l’orquestra del teatre. amb tots aquests elements tan positius, què passa perquè l’òpera no resulti totalment convincent? doncs que hi ha una caiguda de tensió musical cap al final que fa que acabi amb una mena d’anticlímax. 


dit això, dusapin viu un any de gran reconeixement. el festival de salzburg li va dedicar un cicle de cinc concerts amb obres seves i d’altres compositors. també s’hi va interpretar en versió de concert la seva òpera medeamaterial amb text de heiner müller i li va dedicar espai a un altre art que el compositor cultiva, el de la fotografia.    


 


[caption id="attachment\_6614" align="aligncenter" width="1600"]![](https://www.politicaprosa.com/wp-content/uploads/2019/10/silence-des-ombres_11-©-gianmaria-de-luca.jpg) julia szproch (alladine) i pierre derhet (palomides), en una escena d''alladine et palomides', de benjamin attahir, estrenada al kvs dins de la programació del teatre la monnaie. © gianmaria de luca.[/caption]


 
**el simbolisme de maeterlinck**


le silence des ombres, de benjamin attahir, peca d’una durada excessiva. són tres hores i mitja per plasmar els tres petits drames per a teatre de marionetes que va escriure el premi nobel belga maurice maeterlink, la mort de tintagiles, interior i alladine et palomides. són tres històries fosques, angoixants, que acaben amb la mort i que no estan relacionades entre sí, a les que, però, el director d’escena olivier lexa dona continuïtat amb un vídeo.


l’obra de maeterlinck és simbolisme en estat pur. de la mateixa manera que el seu pélléas et mélissande, les tres històries tenen un tema i una intriga poc definides i el que captiva és més el que s’endevina que el que diu. influït per schopenhauer el dramaturg belga creia que l’home no te capacitat d’influir sobre la fatalitat. 


l’òpera d’attahir que ell mateix dirigia funciona per la música de les dues primeres històries mentre que la tercera resulta repetitiva, sense l’alè de les altres. el jove compositor ha creat una partitura per a una orquestra en la que no hi ha violins perquè la seva brillantor no correspon a l’atmosfera obscura de maeterlinck. hi ha al contrari cordes greus, violes i contrabaixos. i també la presencia del serpent, un instrument antic de fusta folrada de cuir, antecedent de la tuba, que el compositor reivindica i ja ha utilitzat en altres composicions.


attahir fa una música en la que inevitablement respira el debussy de pélléas, una música impressionista, melismàtica, que embolcalla les frases llargues i misterioses del text creant un lirisme molt especial que sens dubte atrapa. de les tres històries, la segona que és la més breu, no es cantada, és recitada per actors i resulta la més punyent. també la més clara doncs explica el conflicte interior d’un home que ha de portar la notícia de la mort d’una nena als seus pares. 


lexa i els estudiants d’escenografia de l’escola de la cambre han creat un decorat únic amb diferents variacions per a cada una de les tres peces que recorda al que richard peduzzi repetia en les seves escenografies per a patrice chéreau entre d’altres, mentre que les imatges de vídeo que uneixen les tres històries més aviat molesten per que afegeixen més  incògnites a les que ja plantegen les obres de maeterlink.


els cantants es repetien en les tres obres i destacaven la soprano julia szproch (tintagiles i alladine), la també soprano raquel camarinha (ygraine, marie i astolaine), i el tenor pierre derhet (un pagès i palomides). també cal notar la presència de l’actor sébastien dutrieux que va protagonitzar [història d’un soldat](https://www.politicaprosa.com/historia-dun-altre-soldat/) al darrer festival de peralada.


la representació de le silence des ombres tenia lloc al kvs, l’edifici de l’antic arsenal que ha estat convertit en teatre amb una construcció moderna al seu interior mantenint, però, la bellesa d’un gran edifici renaixentista.


 
*‘le silence des ombres’, vista el 27 de setembre.
‘macbeth underwold’, vista el 29 de setembre.*


c0c91baa95cd110808e02d172bf7c7be
com sona la música de bruegel
politicaprosa.com
2020.10
pieter bruegel el vell, no era músic. era pintor, però la seva obra que reflectia amb tota mena de detall la vida quotidiana dels flamencs i també els ensenyaments religiosos de l’època, sonava a cançons populars i de taverna, a psalms i motets, i també a la música que es feia a la cort de carles v, al castell de coudenberg, molt a prop d’on vivia l’artista a brussel·les. aquesta música és la que va sonar a l’església de la chapelle, on és enterrat el pintor, interpretada pel conjunt vocal utopia.


l’ocasió era la commemoració del 450é aniversari de la mort de qui va ser un dels més grans pintors del segle xvi, un home del renaixement que, tot i portar el sobrenom de vell, va morir jove, al voltant dels 40 anys, després d’haver creat una àmplia obra pictòrica en la que s’hi troba la seva cara més alegre i la més ombrívola, una obra sempre farcida amb tota mena de detalls de la vida diària o fruit d’una imaginació gairebé surrealista i força tremendista.


els utopia (soprano, contratenor, tenor, baríton i baix) juntament amb l’organista arnaud van de cauter van confegir un programa musical a partir de cinc cèlebres obres del pintor, *la batalla entre carnestoltes i quaresma, la torre de babel, les noces camperoles, la caiguda dels àngels rebels* i *el triomf de la mort*. en una església gairebé a les fosques i després d’un motet gregorià colpidor que semblava venir d’un altre món mentre els cantants s’acostaven a la tarima des d’on interpretarien la resta del concert, el conjunt vocal va traduir en música les teles de bruegel amb les seves veus clares i lluminoses.


van reviure la gatzara del carnestoltes i les d’un casament amb cançons populars profanes, gairebé sempre descarades i llengudes, com *tru tru trut, il faut boire*, de jean richefort, que insta a beure doncs diu que després de morir només quedaran els ossos, o les de orlande de lassus i arnold von bruck que també conviden a traguejar. aquestes peces de fer barrila contrastaven amb un motet de sebastián de vivanco sobre els hipòcrites, propi del dimecres de cendra.


 


[caption id="attachment\_6539" align="aligncenter" width="853"]![](https://www.politicaprosa.com/wp-content/uploads/2019/10/pp_-utopia-arnaud-van-de-cauter.jpg) utopia & arnaud van de cauter[/caption]


 
el desafiament dels homes a déu amb la construcció de la torre que volia arribar fins el cel es traduïa en cançons sobre el temor del senyor, de jan pieterszoon sweelinck, nicolas gombert i el mateix de lassus. la caiguda dels àngels tenia entre altres marcs musicals el de *la guerre*, de clément janequin, una cançó plena d’efectes onomatopeics reproduint els sons del camp de batalla que no és gens fàcil d’interpretar. i el final últim que és la mort triomfant l’explicaven peces d’antonio de cabezón,  cypriano de rore i el sempre present de lassus, autor d’un ampli catàleg de tota mena d’obres.


el conjunt utopia especialitzat en música del segle xvi te només quatre anys de vida, però els seus cinc membres han cantat i encara ho fan amb altres grups belgues de reconegut prestigi. com diuen ells mateixos, porten el gen de la polifonia flamenca. i el nom ja és tota una declaració de principis, el de l’obra de thomas more, amic d’erasme de rotterdam, en la que l’anglès criticava el poder del moment i la societat que se’n derivava mentre aspirava a un món just i igualitari. entre els enregistraments d’utopia hi ha *siete lamentaciones,* de cristóbal de morales, una obra que aquest estiu el grup va portar al festival de música antiga dels pirineus (fmap).


el concert formava part de la programació musical del bozar, l’hiperactiu centre de les belles arts de brussel·les, i no era l’únic que es feia a l’església de la chapelle relacionant bruegel amb la música. uns dies abans  van actuar-hi els vox luminis i uns dies després les sonadori. el temple presenta a més un joc per descobrir una sèrie de figures sortides dels quadres del pintor reproduïdes en llocs inversemblants.


*el concert d’utopia va tenir lloc el 28 de setembre.*


2ee093ab29460203ef5177d043c6a2f7
molt sucre i una mica de pebre
politicaprosa.com
2020.10
hi ha diferents maneres de cantar el *lied*. en vam tenir prova amb els dos primers concerts del festival life victoria en una edició que te per fil conductor, tot i que molt prim, el paper de la dona en el món de la cançó poètica sobre tot  com compositora i no pas com causant i destinatària d’anhels amorosos. van protagonitzar les dues primeres entregues els joves cantants alemanys martin hässler, que debutava al festival, i benjamin appl en la seva tercera actuació en aquest cicle de concerts que es fa en record de la gran soprano victoria de los Ángeles.


enguany s’escau el 200 aniversari del naixement de clara wieck, que portava, com encara es costum en molts països, el nom del marit, és a dir, de clara schumann. pianista molt afamada al seu moment, la seva creació musical va quedar sempre en un segon terme darrera l’abassegadora activitat del marit robert. el baix-baríton martin hässler, amb julius drake al piano, va dedicar la primera part del seu recital a interrelacionar cançons de la parella alternant *lieder* del recull *myrten* que robert va regalar a clara en ocasió del seu casament, amb peces de la compositora de les que destaca *die lorelei*, sempre impactant per la seva intensitat dramàtica. el salt d’un autor a l’altre era gairebé imperceptible demostrant que la qualitat musical de clara estava a l’alçada de la del marit.


per a la segona part hässler y drake van interpretar *dotze cançons sobre poemes de justin kerner,* una de les cimeres del *lied* romàntic. llavors el recital va agafar una gran volada i a mida que progressava, el cantat extreia totes les seves considerables capacitats expressives especialment en cançons com *a la copa d’un amic difunt, pregunta* o *llàgrimes secretes* que permeten augurar-li un bon futur en el món de l’òpera.


 


[caption id="attachment\_6462" align="aligncenter" width="1600"]![](https://www.politicaprosa.com/wp-content/uploads/2019/10/pp_life-victoria-2019-dahir-martin-hassler-julius-drake_23a9804.jpg) el baix-baríton marin hässler i el pianista julius drake, durant el recital del festival life victoria el 25 de setembre.[/caption]


 
abans i com ja és costum, el life victoria va dedicar espai als joves intèrprets del programa life new artists. en aquest cas van ser la mezzosoprano anna gomà i el pianista Èric varas que van oferir un programa també al voltant de clara schumann, en aquest cas en diàleg amb el que va ser el seu gran amic johannes brahms.


l’endemà el baríton benjamin appl i el pianista, però sobretot fortepianista, kristian bezuidenhout van començar la seva actuació amb cançons ben conegudes de franz schubert, gairebé totes de to crepuscular, mentre que la segona part la va protagonitzar *diechterliebe* (*amor de poeta*), sobre poemes de heinrich heine, el cicle que robert schumann va compondre en plena excitació després de superar les grans dificultats per casar-se amb clara wieck. appl, amb una imatge molt treballada, posseeix l’elegància a l’hora de cantar del seu mestre dietrich fischer-diskau i també l’estil, però la seva interpretació resulta massa ensucrada, cosa que perjudica l’expressivitat. És també una manera d’interpretar que te el seu públic, un públic que li és molt fidel des de la seva primera actuació a barcelona el 2017. bezuidenhout va completar el concert interpretant al piano *cançons sense paraules*, de felix mendelssohn. 


els dos concerts, el de hässler i el de appl, van permetre assistir a dues maneres ben diferents d’interpretar la cançó poètica, una amb massa sucre i l’altre amb una mica de pebre, però no el suficient. els dos cantants són joves. encara tenen molt camí per fer i segur que el temps els permetrà dosificar els condiments en la justa mesura. 


 
*el recital de martin hässler i julius drake es va fer el 25 de setembre a la sala domènech i montaner del recinte modernista de sant pau.**el recital de benjamin appl i kristian bezuidenhout es va fer el 26 de setembre al palau de la música.* 


bf50cc3c20f149df9c4ae6044c3b82c0
el so de la música sota les bombes
politicaprosa.com
2020.10
wilhelm furtwängler va ser un dels directors més grans del segle xx. titular de la filharmònica de berlín del 1922 al 1945 i després, del 1952 fins la seva mort dos anys després, sabia reproduir l’essència d’aquella orquestra que encara avui és una de les millors del món. era una essència que arrelava en el postromanticisme i a la qual ell va donar un forma pròpia i única. el nazisme va fer del director un personatge contradictori, crític amb el règim i alhora el seu portaestendard cultural. no va deixar de dirigir l’orquestra berlinesa durant la guerra i de fer-ho a la seva ciutat. ara es poden escoltar els enregistraments radiofònics dels concerts fets per la filharmònica sota la seva batuta durant els anys bèl·lics, uns concerts que ni són ni poden ser asèptics, amarats d’una tremenda realitat.


el segell discogràfic de la filharmònica de berlín ha produït un cofre amb aquells enregistraments: *wilhelm furtwängler. les gravacions radiofòniques* 1939-1945. l’estoig conté 22 discs compactes híbrids realitzats amb les tècniques més avançades del super Àudio cd (sacd), acompanyats d’un volum de 184 pàgines amb assajos d’especialistes sobre el director i el seu treball al capdavant de la gran orquestra.


crític amb el nazisme, el director era alhora la bandera cultural del pervers règim hitlerià.
---------------------------------------------------------------------------------------------


furtwängler no estava afiliat al partit nazi. És més, es va manifestar públicament contrari a les lleis racials, va defensar els músics jueus de la filharmònica berlinesa així com la contribució hebrea a la cultura alemanya, va ajudar a fugir molts perseguits i no es va estar de criticar a la premsa les mesures imposades contra els compositors que el nazisme considerava que feien *música degenerada* com era el cas de paul hindemith o arnold schönberg. també dirigia obra d’un compositor prohibit per jueu com era felix mendelssohn. es negava a saludar amb el braç alçat i tampoc signava les seves cartes, fossin oficials o no, amb el *heil hitler* de rigor.


però tot i el rebuig a la ideologia i a les pràctiques nazis, furtwängler no es va moure d’alemanya durant la segona guerra mundial. malgrat les constants i esgotadores picabaralles amb els jerarques nazis, el director considerava que conservar la música era responsabilitat seva, que la música era quelcom important per als alemanys, però aquesta actitud el que feia era donar un gran prestigi al nazisme que podia presumir internacionalment de tenir a berlín, una de les millors batutes del món, si no la millor.


crític amb les seves polítiques, el director era alhora la bandera cultural del pervers règim hitlerià. i aquesta era la gran contradicció en què va viure abans, durant, i després de la guerra com es va fer ben palès durant el procés de desnazificació al qual els aliats el van sotmetre l’any 1946, sembla ser que per voluntat del futur president dels estats units, dwight d. eisenhower, quan era governador militar de la zona d’ocupació americana. d’aquell procés furtwängler en va sortir exonerat.


 
**cultura i poder**


aquella confrontació no resolta entre cultura i poder, entre art i política, l’explicava bé el dramaturg ronald harwood a la seva obra *taking sides* sobre l’acusació de col·laboracionisme amb el règim nazi contra el músic alemany, una obra que ferran madico primer i anys després l’actor i director josep maria pou van portar als escenaris catalans amb el títol de *prendre partit*.


furtwängler no va deixar de dirigir la seva orquestra durant la guerra sabent que a primera fila hi hauria els capitosts del règim i fins i tot el mateix hitler. aquells concerts dedicats bàsicament al repertori simfònic i concertístic dels grans compositors alemanys com beethoven, brahms, bruckner, schubert, schumann, richard strauss, weber o wagner, però també händel, gluck o mozart, i fins i tot sibelius o ravel, i obres del mateix director, eren transmesos per la ràdio. furtwängler sabia bé que aquella música podia portar una mica de serenor a unes persones que vivien sota les bombes, que patien pel destí dels seus fills al front i als quals la vida, el dia a dia, els resultava cada vegada més difícil.


els llocs on es feien aquests concerts assenyalava també un recorregut pel mapa berlinès de la guerra. normalment l’orquestra actuava a la seva seu situada en una antiga pista de patinatge del barri de kreuzberg, però també ho feia a la haus des rundfunks, la casa de la ràdio, i quan convenia a la propaganda nazi, ho feia a les fàbriques, com un cèlebre concert a la fàbrica aeg el febrer del 1942.


han passat més de setanta anys per poder aplegar tots els concerts de la filharmònica radiats durant els anys de la guerra.
---------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------


els dies 9, 10, 11 i 12 de gener del 1944 furtwängler encara dirigia la filharmònica a la seva seu, concretament portava la batuta del *concert per a violí* de beethoven. quan l’auditori va ser bombardejat a finals d’aquell mes, el director i els seus músics van començar a peregrinar per diversos llocs de la ciutat. primer, a la staatsoper unter den linden, i quan les bombes també van destruir aquell teatre, els filharmònics van anar a raure a l’admiralpalast de la friedrichstrasse.


 
**1.500 cintes de clàssica**


quan les tropes soviètiques van ocupar la haus des rundfunks l’oficial konstantin adzhemov que era pianista i crític musical va enviar a moscou unes 1.500 cintes de música clàssica entre les quals hi havia les gravacions dels concerts de furtwängler. anys després la discogràfica russa melodya va publicar algunes cintes amb poca qualitat. han passat més de setanta anys abans no s’han pogut aplegar tots els concerts de la filharmònica radiats durant els anys de la guerra.


ja fos per un genuí interès musical o per pillatge, l’acció de l’oficial soviètic va tenir la virtut de preservar un patrimoni que va més enllà del que és estrictament artístic. dues interpretacions de qualsevol obra no són mai iguals. en aquest cas les diferències han de ser més paleses. no pot ser el mateix interpretar, per exemple, la *simfonia n. 1* de johannes brahms en un clima pacífic o d’exaltació nacionalista abans de la guerra, que fer-ho el gener del 1945, dies abans que els líders aliats es reunissin a ialta per organitzar la postguerra quan estava clar que per a alemanya tot estava perdut.


en una ocasió i després d’una de les moltes disputes de furtwängler amb joseph goebbels en la qual el ministre de la propaganda nazi havia acabat enredant el músic, el jerarca des de la seva indigna superioritat se’n va riure al seu diari escrivint sobre «la increïble ingenuïtat dels artistes». goebbels no va acabar davant d’un tribunal perquè abans es va suïcidar, ell i la seva dona, després de matar els fills. de l’«ingenu» furtwängler ens ha quedat un llegat musical que ja era enorme i que ara ha crescut amb uns enregistraments en els quals la vida i la música són una sola cosa.


83f8232f861425e1fc63e2c53b6c28c2
el segle xx s’apodera del final de la schubertíada
politicaprosa.com
2020.10
a la schubertíada de vilabertran no és gens freqüent assistir a un recital amb solista que canti *a capella*, com tampoc ho és l’estrena a espanya d’obres d’un compositor viu reconegut internacionalment. això és el que va fer la soprano katharina konradi (dia 30) que acabava de tornar del festival de bayreuth on ha debutat en els papers de jove pastor (*tannhäuser*) i de noia-flor (*parsifal*), a la canònica empordanesa.


la cantant, nascuda a kirguizistan i formada musicalment a alemanya, va oferir una selecció de *józsef attila, töredékek,* unes cançons de györgy kurtág (1926) per a ser cantades *a capella*, sobre poemes del poeta del títol, un dels bards hongaresos més reconeguts, mort als 32 anys. kurtág, tot i haver estat guardonat el 2014 amb el premi bbva fronteres del coneixement per la seva “rara intensitat expressiva”, és un compositor poc interpretat aquí i la konradi ha contribuït a omplir aquest quasi buit dins d’un programa molt ben pensat. 


les cançons de kurtág es barrejaven amb les *sechs gesänge* (sis cançons) de robert schumann, aquestes amb el pianista eric schneider. si pot semblar que estilísticament les cançons d’un i altre compositor separats per més d’un segle poden xocar, la realitat és que es complementaven. el jardí de kurtág trobava en el jardiner de schumann la seva continuïtat, de la mateixa manera que els boscos i els vespres imaginats per l’un i per l’altre semblaven ser els mateixos. i els sentiments que els dos compositors expressen, també. no és fàcil cantar kurtág (schumann, tampoc) i konradi ho va fer amb una seguretat total atacant els aguts amb la dinàmica de *forte* quan tocava, i acabant moltes de les cançons amb un fil de veu quasi imperceptible, però ben sostingut.


a més d’aquesta combinació força insòlita, per tot el programa s’estenien vincles musicals i literaris, i moltes afinitats. així la soprano també va interpretar *ariettes oubliées*, de claude debussy, sobre versos de paul verlaine; cançons de clara schumann i de johannes brahms, per acabar amb *Ô lacrimosa*, d’ernst krenek. era un programa ple de música, però també amb una gran presència de la paraula.


 


[caption id="attachment\_6142" align="aligncenter" width="1600"]![](https://www.politicaprosa.com/wp-content/uploads/2019/09/konradi_web.jpg) katharina konradi. © schubertíada de vilabertran.[/caption]


 
la cloenda del festival, el dia 31, va tenir per protagonista al quartet casals, la formació que ha assolit un gran reconeixement internacional.  el programa que van interpretar era una ràpida passejada per la història de la música per a quartet de corda començant amb tres *fantasies* de henry purcell i seguint amb el quartet *la caça*, de wolfgang amadeus mozart. el plat fort, però, va arribar a la segona part amb el *quartet per a cordes n. 8* en do menor de dmitri xostakovitx.


el compositor rus va escriure aquesta obre el 1960 després de visitar la ciutat alemanya de dresden que encara mostrava les cicatrius de la destrucció a la que la van sotmetre els aliats durant la segona guerra mundial. la visió el va trasbalsar de tal manera que en tres dies va compondre el quartet i el va dedicar a “les víctimes de la guerra i del feixisme” entre les que s’hi incloïa. És una obra que vessa dolor i impotència, s’hi reconeix el plany de la música jueva i s’hi escolta el so de les sirenes mentre la viola, amb un llarg i potent *ostinato* al segon moviment, encongeix l’esperit. els casals, amb vera martínez com primer violí, van oferir una versió escruixidora d’aquell concentrat musical de patiment.


el quartet casals és un altre fidel a la schubertíada de vilabertran. hi ha intervingut 38 vegades des de la primera el 1997, any de la seva creació. entre moltes altres obres hi ha tocat la integral dels quartets de beethoven que han portat per tot el món. aquesta vinculació al festival els va fer mereixedors del títol de membre d’honor de l’associació franz schubert, organitzadora de la schubertíada, una distinció que tenen matthias goerne i els pianistes alfred brendel i wolfram rieger.


ja fa alguns anys que a jordi roch, ànima del festival i impulsor dels casals quan encara estaven a la escola superior de música reina sofia, li ballava pel cap centrar una schubertíada al voltant dels molts quartets de corda que han nascut al país i que han assolit un gran nivell interpretatiu. finalment, això serà en la propera edició en la que a més dels casals hi intervindran els quartets quiroga, cosmos i gerhard. i repetiran matthias goerne, christiane karg i andrè schuen. promet tornar a ser tot un luxe.


039640bf06b269b8359ab6ce2a6749aa
fidelitat i excel·lència a vilabertran
politicaprosa.com
2020.10
la fidelitat és una qualitat no massa freqüent. la que manté el baríton alemany matthias goërne amb la schubertíada de vilabertran és gran i alhora insòlita. ho és tan, que enguany el cantant i el festival han pogut celebrar els seus 25 anys de relació. tot va començar amb una recomanació que li va fer al doctor jordi roch la soprano juliana banse que havia intervingut a la primera schubertíada, el 1993. al promotor i ànima de tantes aventures musicals li va faltar temps per desplaçar-se a heide (schleswig-holstein) per escoltar al jove desconegut.


amb el seu ull clínic el doctor va veure que aquell noi de weimar, dotat d’una veu molt adient per a la cançó poètica i d’una manera exquisida d’expressar-la tenia un futur molt prometedor i el va convidar a la segona edició del festival empordanès, el 1994. era la primera vegada que, als 27 anys, goerne sortia d’alemanya. de llavors ençà, el baríton que ha triomfat arreu, ha fallat molt poques vegades al festival oferint-hi un total de 29 concerts (tres més a barcelona).


franz schubert és el seu cavall de batalla. la meitat de les cançons que ha interpretat a vilabertran durant aquests anys han estat del compositor austríac. també n’ha cantat d’altres músics romàntics i no ha defugit el segle xx. així aquest any, el primer dels dos concerts que ha ofert, sempre amb alexander schmalcz al piano, estava dedicat a la música del segle que ens és més proper. amb una canònica de vilabertran plena de gom a gom, goerne va oferir el dia 24 una primera part de música i poesia fosca, molt crepuscular. va començar amb els poc coneguts sis monòlegs de ‘jedermann’, del compositor suís frank martin.


jedermann és una mena d’auto sacramental medieval que el poeta hugo von hofmannsthal va actualitzar per inaugurar el festival de salzburg el 1920 i encara avui es representa davant de la catedral d’aquell ciutat. l’obra va sobre la futilitat de la vida, la inutilitat d’acaparar riqueses i el caràcter ineluctable de la mort. els monòlegs musicats per martin impliquen teatralitat i foscor, dues característiques que s’ajusten bé a goerne. la primera és inherent a la seva manera d’interpretar. la segona és possible ara que la veu se li està enfosquint cap a la tessitura del baix-baríton.


el cantant va continuar amb la suite sobre versos de miquel Àngel, una obra que dmitri xostakóvitx va compondre en les darrers anys de la seva vida amb poemes del gran artista del renaixement. també aquí goerne va lluir aquelles característiques, sobre tot en el poema ira. aquesta primera part va acabar amb o delvig, delvig, una cavil·lació sobre la mort de la simfonia n.14 del compositor rus.


la segona part va tenir tot un altre caire. goerne va oferir una selecció de des knaben wunderhorn (el corn màgic de la joventut) que gustav mahler va compondre a les acaballes del segle xix amb poemes de clemens brentano i achim von arnim, i de lieder und gesänge aus der jungerzeit (cançons i cants de joventut). són unes peces d’origen popular en les que domina una natura amable en la que hi canten els ocells i hi cavalquen els cavalls. són cançons alegres i juganeres, però només aparentment. goerne va reflectir a la perfecció aquesta duplicitat.


el segon concert que va oferir el baríton (dia 26) va ser totalment dedicat a cançons de schubert i aquí va demostrar el que a vilabertran tothom ja sap, que goerne és un dels més grans intèrprets dels lieder d’aquell compositor. la tria era molt personal, elaborada “amb una subtilesa i una coherència poètica, musical i fins i tot dramatúrgica, incontestable”, en les encertades paraules d’antoni colomer al programa de mà. l’execució va ser una lliçó magistral de com es canta la cançó poètica i posats a destacar-ne algunes posaríem en un podi tot d’or a gesänge des harfners (cants de l’arpista) amb poemes de goethe, des fischer liebesglück (la benaurança d’amor del pescador) i la darrera, der liebliche stern (l’estrella estimada).


acabat el recital, les paraules d’agraïment de goerne i l’abraçada entre ell i jordi roch eren el millor resum d’aquests 25 anys d’excel·lència i de fidelitat. 


90ccf3dfd1c6e28d532481fea170ccd2
joyce didonato assaja a la schubertíada
politicaprosa.com
2020.10
la schubertíada de vilabrertran ha tingut aquest any un ganxo indiscutible amb la presencia el 25 d’agost de joyce didonato, una de les grans mezzosopranos que omple els teatres arreu amb les seves interpretacions majoritàriament d’òpera barroca sense excloure altres repertoris, però sempre operístics. el metafòric cartell d’entrades esgotades així ho demostrava. la cantant no havia freqüentat el lied, la cançó poètica. ara s’hi ha estrenat escalant el cim d’uns dels everests del gènere, el winterreise (viatge d’hivern) de franz schubert. 


el lied, interpretat en un ambient petit i íntim, està a les antípodes d’una representació operística. això feia que a més de la curiositat per escoltar de prop a la cantant, els més puristes anessin molt previnguts i poc disposats a acceptar la seva proposta, i els menys puristes ho fessin amb molta curiositat i més oberts al que podia oferir la cantant nord-americana. també hi havia aquells que el que volien era gaudir de la magnífica veu de didonato, fes el que fes. els primers van tornar a casa amb les seves prevencions ratificades, fins i tot hi va haver qui va marxar poc després de començar el recital. els segons van acceptar la proposta molt teatral de la mezzosoprano tot i reconèixer que necessitava més rodatge. i els darrers van poder gaudir de la veu de la mezzo. els forts i llargs aplaudiments al final reconeixien les seves virtuts vocals i també la seva proposta malgrat no ser del tot reeixida.


schubert va compondre winterreise, el cicle de 24 cançons sobre poemes de wilhelm müller, el darrer any de la seva curta vida i es va publicar sis setmanes després de la seva mort, el 1828. el viatge d’hivern del cicle és un trajecte que pot ser real, metafòric o interior. explica el recorregut que, desil·lusionat, emprèn el caminant abandonat per la seva estimada i que va errant per un camí solitari enmig d’una natura gèlida fins arribar a un destí final que sembla ser la mort, però que també pot no ser-ho.


 


[caption id="attachment\_6130" align="aligncenter" width="1600"]![](https://www.politicaprosa.com/wp-content/uploads/2019/09/didonato.saluda_web.jpg) el pianista david zobel i joyce didonato, al final de la seva actuació a la schubertiada. © martí artalejo.[/caption]


 
**grans intèrprets**


compost originalment per a tenor, aquest cicle de cançons ha tingut grans intèrprets d’aquesta tessitura, però la veu de baríton l’ha fet seu amb cantants com dietrich fisher-diskau, christian gerhaher o matthias goerne. tot i això, algunes mezzosopranos s’hi han atrevit com christa ludwig, brigitte fassbaender que el va cantar en la inauguració de la primera schubertíada de vilabertran el 1993, o nathalie stutzmann. fins i tot, un contratenor com xavier sabata l’ha cantat. i ara, joyce didonato.


la cantant no ha pogut o volgut abandonar el seu caràcter teatral en aquest winterreise i ha preparat un embolcall argumental que l’identifica amb el paper de charlotte  de l’òpera werther. figura que el caminant de schubert ha deixat un diari escrit que no és altre cosa que les cançons del cicle i l’estimada, adolorida, el llegeix, és a dir, canta els poemes. una cadira, una taula, un diari amb cobertes de pell, un senzill joc de llums a l’inici que no va acabar de funcionar, i un vestit negre són els elements que li serveixen per oferir aquesta visió particular del winterreise.


aquesta versió teatralitzada aguanta bé. el problema va ser la interpretació. d’una banda, excessivament operística, poc interna. era més charlotte que caminant. de l’altra, a aquest projecte li falta molta més preparació i estudi. hi va haver masses entrades fora de lloc i notes d’afinació dubtosa. també el seu alemany --segons els que en saben-- era una mica aproximat. didonato només havia cantat aquesta obra dues vegades, una d’elles al seu kansas nadiu, a casa. ara ha d’emprendre una gira per europa i el seu pas per vilabertran semblava més aviat un assaig. david zobel al piano era més un acompanyant que un veritable coprotagonista de l’obra que és el que hauria de ser. 


dit això, no es pot menystenir aquest winterreise un cop millorat. als puristes no els farà mai el pes, però la gran anomenada de la mezzosoprano que, a més, es troba en un excel·lent moment de la seva carrera, arrossegarà a un públic que no freqüenta el lied i això és una bona notícia per a aquest gènere que no està sobrat d’oients.


 
**generacions diferents**


aquesta actuació de la mezzosoprano havia estat precedida uns dies abans per dos ‘liederistes’ amb gairebé 30 anys de diferència entre l’un i l’altre. eren el jove baríton andrè schuen (dia 22) i el veterà tenor christoph prégardien (dia 23) i aquesta quasi coincidència a vilabertran va permetre copsar la intel·ligència del primer a l’hora de triar un programa ajustat a les seves capacitats vocals del moment, i la del segon, que ja es pot permetre fer-ho tot des de la seva llarga experiència sense necessitat de recórrer a recursos expressius més enllà dels obligats per la partitura i la poesia.


schuen, que aquest any va debutar al teatro real de madrid interpretant el paper d’olivier a capriccio, de richard strauss, va triar un programa de cançons al voltant de schwanengesang (el cant del cigne), un recull de les darreres que va compondre franz schubert que no es pot considerar com un cicle. amb daniel heide al piano, schuen va anar desgranant la decepció de l’enamorat, la frustració, l’angoixa existencial d’aufenthalt, l’adéu alegre al ritme del trot del cavall d’abschied, o la grandiositat de der atlas amb uns molt ben col·locats fortissimi.


acabat el recital va oferir un primer bis, però amb el segon, wandrers nachtlied ii, va deixar al personal estabornit i fins i tot hi va haver qui va patir la síndrome de stendhal. el llarg i corprenedor silenci que es va fer abans de que rebentessin els aplaudiments va ser dels que es recorden. 


l’endemà, prégardien amb malcolm martineau al piano, va oferir l’altre gran cicle de schubert, die schöne müllerin (la bella molinera), on tornem a trobar la figura del caminant. aquesta vegada, la molinera l’ha rebutjat per un caçador i l’home s’encamina cap a la seva mort, aquesta vegada, sí, passant per un món molt més amable que el de winterreise. amb seu cabell gris, el tenor no es la imatge del jove enamorat del cicle, però la seva plena maduresa li permet cantar-lo amb una intensitat total i amb una expressió continguda i alhora molt poderosa.


els aficionats al lied poden estar contents. prégardien, que oferia el seu desè concert a la schubertíada empordanesa, té corda per estona i en qualsevol cas, veus com la de schuen asseguren el relleu. 


b2960d4feecd5ed8b06219ff169af093
els mites clàssics reviuen a salzburg
politicaprosa.com
2020.10
els mites segueixen ben vius. originats en les civilitzacions més antigues de les que en som deutors, han arribat fins els nostres dies amb totes les variacions possibles, però sempre amb la voluntat de ser una cosmovisió que serveix per explicar-nos el món. el festival de salzburg els hi ha volgut dedicar l’edició d’aquest any. s’ha vist que el mite funciona quan està plantejat des d’una certa abstracció com és el cas d’*oedipe*, de george enescu, posat en escena per achim freyer. en canvi, perd part de la seva força, del seu misteri, quan s’explica des de la nostra quotidianitat més absoluta, cosa que passa amb *medée*, de luigi cherubini, portada a l’escenari per simon stone.


en la tragèdia d’eurípides, medea, filla del rei de còlquida (avui tblisi, georgia), és la dona abandonada pel grec jàson que ha preferit la filla de creont. expulsada de corint, mata la rival, el pare d’aquesta i els seus propis fills. avui medea és potser més actual que mai. És una figura que està present en molts debats, ja siguin sobre gènere, violència, o immigració i racisme com assenyala la historiadora cultural inge stephen en el programa de mà. medea és una parricida, una estrangera, una dona traïda i abandonada. no obstant això, és una figura molt més complexa. abans ha traït al seu pare ajudant a jàson a robar el velló d’or i ha fugit amb ell. l’òpera de cherubini, estrenada a paris el 1797, comença després que medea és rebutjada pel marit i explica el pas psicològic de la protagonista del amor a un odi brutal que s’expressa en l’assassinat de les criatures que són sang de la seva sang.


stone ha traslladant la història als nostres dies en una posada en escena hiperrealista en la que no hi falta cap detall, ja sigui un saló tipus pronovias on la rival dircé es prepara per casar-se amb jàson, l’hotel com el sacher on té lloc la cerimònia, el locutori de tbilisi des d’on medea intenta parlar amb el pare dels seus fill, la sala d’arribades de l’aeroport amb la negativa a deixar-la entrar al país, la desolada parada d’autobús on la dona abandonada recull els fills, o la benzinera on tindrà lloc el desenllaç de la tragèdia. un vídeo d’una gran nitidesa mostra els que havien estat moments feliços de la parella amb els nens, però també el moment del divorci.


l’òpera de cherubini és una *opèra comique*, el que no vol dir que faci riure. significa que les parts cantades --àries o recitatius-- estan unides per unes parts parlades, normalment en vers. a salzburg s’ha obviat aquesta qüestió d’una manera intel·ligent. els diàlegs són missatges de veu que medea deixa al contestador de jàson. el director d’escena --que també ha filmat les imatges--, amb l’ajut del escenògraf bob cousins, han adaptat fil per randa la història. ara bé, tot és tan perfecte, tan real, tan quotidià, que la qualitat universal del mite,  es perd. hi falta páthos.


dir medea i pensar en la callas és automàtic, cosa que no fa justícia a qui interpreta el paper. en aquest cas era la soprano elena stikhina que va ser molt aplaudida tot i que la seva interpretació teatral superava la vocal. el paper de jàson és poc agraït perquè la partitura el porta a uns aguts difícils. pavel cernoch els va superar amb algunes dificultats. el baix vitalij kowaljow es va lluir, però cal dir que el seu paper no té la presència dels dos protagonistes. completaven el repartiment rosa feola (dircé) i alisa kolosova (néris). a tots els fallava la dicció francesa. al fossat hi havia la filharmònica de viena dirigida per thomas hengelbrock que va saber donar el tractament simfònic que té aquesta partitura. musicalment, va ser l’element més convincent de la representació.


 


[caption id="attachment\_6115" align="aligncenter" width="1600"]![](https://www.politicaprosa.com/wp-content/uploads/2019/08/mde-2019-c-sf-thomas-aurin-17_web.jpg) elena stikhina (médée), en el darrer acte de l'òpera 'médée', de luigi cherubini, al festival de salzburg. © sf / thomas aurin.[/caption]


 
**un nen de 85 anys**


i d’un extrem a l’altre. l’*oedipe* del compositor romanès enescu vist per achim freyer manté tot el páthos, tota la obscuritat del mite del home que mata al seu pare i es casa amb la seva mare sense ser-ne conscient perquè així ho ha designat l’oracle i, en saber-ho, es treu els ulls. freyer és com un nen, però de 85 anys. les seves posades en escena tenen sempre un component molt infantil, però només en la superfície.


a salzburg ha omplert tot l’espai escènic del felsenreitschule (el de les finestretes darrera del escenari) de figures, imatges, dibuixos, màscares, ninots i colors en uns jocs de llums molt ben treballats. freyer veu en la partitura una gran riquesa de colors que li recorda debussy. però l’òpera comença amb l’obscuritat, amb el naixement d’Èdip mentre al costat del nadó que apareix en posició fetal s’està cavant una tomba. És la mateixa posició en la que acabarà els seus dies. És el cicle de la vida.


l’Èdip nadó és una figura que respira i es mou i com a tal aprèn a aguantar-se dret i a caminar. el seu vestit serà uns pantalons de boxador. ja gran, als pantalons s’hi afegiran els guants i les botes, tot i el peu deforme del protagonista, i una musculatura com la de conan el bàrbar. de fet, Èdip ha de lluitar contra la esfinx, però sobretot i sense saber-ho, contra el seu propi destí. 


la música d’enescu és difícil de classificar. el mateix compositor admetia que no sonava a res conegut. estrenat el 1936, el seu *oedipe* conté aquella riquesa cromàtica que hi veu freyer i que, en paraules del director ingo metzmacher, es mou sempre entre la llum interior i el somni. el director, al capdavant de la filharmònica de viena, va extreure de la partitura els molts pòsits que hi ha, des de referències wagnerianes amb *leitmotivs,* fins a records del ric folklore del país d’enescu.


a l’òpera hi ha 14 veus solistes, però la del protagonista quasi es menja totes les altres, sobretot amb la gairebé constant presència escènica. al seu dia enescu volia que fos el cèlebre baix rus fiódor xaliapin qui estrenés l’obra, però sembla que el cantant es va fer enrere donada la gran dificultat del paper. al baríton britànic christopher maltman no el va espantar aquest Èdip i a salzburg en va fer una creació que va recollir grans aplaudiments. mereixen ser destacats anaïk morel (jocasta), el veterà john tomlinson (tirèsias), david steffens (le grand prêtre) i Ève-maud hubeux (la sphinge).


aquest *oedipe* és un dels grans èxits d’una edició del festival en la que la qualitat és altíssima. i feia molt goig veure al nen de 85 anys, a freyer, corrent pel gran escenari disposat a rebre els aplaudiments d’un públic entregat.


 
*‘médée’, òpera vista el 10 d’agost al grosses festspielhaus de salzburg.**‘oedipe’, òpera vista el 11 d’agost al felsenreitschule de salzburg.*


96cddcb8dee573990bf029afc1854716
la fetillera bartoli
politicaprosa.com
2020.10
*alcina,* l’òpera de georg friedrich händel, és una història d’enganys i de miratges, d’artificis i d’il·lusions, com la de l’eterna joventut. cecilia bartoli fa una pila d’anys que trepitja els escenaris i sap que aquell fingiment, la por a envellir, és cosa vana. per això en els darrers temps la mezzosoprano comparteix el cant amb la direcció artística del festival de pentescosta de salzburg en el que, entre diverses actuacions, cada any hi representa una òpera que ella mateixa protagonitza i que després es presenta al festival d’estiu de la ciutat on va nàixer mozart. aquest any ha estat la història de la fetillera que händel va compondre a partir d’un episodi d’*orlando furioso*, el poema èpic que va escriure ariosto al segle xvi. el resultat ha estat brillant des de tots els punts de vista, amb una bartoli molt potent.


l’alcina que s’ha vist a salzburg és una embruixadora molt humana, necessitada d’amor i de tendresa, a qui la vellesa, el pas del temps, horroritza. però també és d’un egoisme extrem. si normalment alcina transforma els homes que ha usat i dels que se n’ha cansat en elements de la natura, majoritàriament en animals, però també en plantes, en elements vius, en la posada en escena que firma damiano michieletto no hi ha lloc per cap altre mena de vida a la seva illa màgica. els seduïts són convertits en pedres o troncs d’arbres secs, presents en bona part de la representació darrera d’un gran vidre que divideix l’escenari i que fa de pantalla amb imatges visuals molt poètiques, però sobretot és una divisòria entre dos móns.


la idea del mirall és la clau de la posada en escena. És el que separa la màgia de la realitat. alcina es busca al mirall, però sap que la imatge que li torna és la d’una dona vella. l’encanteri només desapareix quan ruggiero, el darrer seduït a qui la seva promesa bradamante ha anat a rescatar, trenca l’espill. amb la trencadissa la maga perd tots els seus poders i amb ells, tots els múltiples enganys i artificis, els que ella havia creat, però també els que arriben de fora l’illa, com el de bradamante disfressada d’home del que morgana, germana d’alcina, s’enamora bojament.


 


[caption id="attachment\_6108" align="aligncenter" width="1600"]![](https://www.politicaprosa.com/wp-content/uploads/2019/08/4alcina-0148_ret_web-1.jpg) cecilia bartoli a 'alcina' de händel, al festival de salzburg. © sf / matthias horn.[/caption]


 
**sense respiració**


la posada en escena permet a bartoli lluir tot el seu catàleg teatral, a més del vocal. i si la veu ja no té la frescor que havia tingut, les seves agilitats són encara un exercici que deixa sense respiració, no a ella, ans al públic. el seu final tan teatral, tan de diva, que li munta michieletto portant a aquest moment fatal l’ària *mi restano le lacrime* que normalment va un mica abans, demostra que la bartoli no és una artista, és una artistassa.


els *pianissimi* de philippe jaroussky en el paper de ruggiero amb els seus *crescendo* competien amb els de la bartoli. si a vegades sembla que al contratenor li falta presència escènica, la prestació vocal ho fa oblidar. els sentiments oposats que sent el seu personatge al final, la nostàlgia per un món que ell mateix ha enfonsat, la va reflectir de manera excel·lent cantant *verdi prati*.


la soprano sandrine piau va ser una morgana sexy i una mica còmica, i vocalment potent. la mezzosoprano kristina hammarström, poc coneguda aquí, va ser una bradamante molt competent. la seva ària *vorrei vendicarmi*, plena d’agilitats i canvis d’esperit la va cantar de manera impecable. completaven el repartiment christoph strehl (oronte) i alastair miles (melisso). 


normalment s’elimina el personatge d’oberto, el nen que busca al seu pare. en aquesta producció hi és i se li dona un paper que no és menor. el cantava sheen park, membre dels nens cantaires de viena, amb una veu molt bonica i amb una afinació perfecta.


l’orquestra era les musiciens du prince-monaco, un conjunt al servei de bartoli  que sota la direcció de gianluca capuano va oferir una *alcina* molt ritmada amb moments de gran intensitat poètica com el que trametia el violoncel que acompanya el lament de morgana *credete al mio dolor* al tercer acte. el cor era el bachchor salzburg.


el festival de salzburg ha estrenat aquest any una versió infantil d’*alcina* amb el títol *der gesang der zauberinsel* (la cançó de la illa encantada) amb text i música del compositor alemany marius felix lange, autor de diverses obres per a nens. el programa infantil és un vehicle que permet pujar a l’escenari als participants en el projecte dedicat a joves cantants que el festival promociona. el paper de bradamante el cantava, i molt bé, la mezzosoprano carmen artaza, nascuda a sant sebastià i formada a alemanya.


*alcina*, vista el 8 d’agost al haus für mozart de salzburg.
*der gesang der zauberinsel*, vista el 11 d’agost a la grosse universitätsaula de salzburg.



d333ef25ff77b80bc5fb4e226c4f4870
‘merope’, el renaixement d’una òpera
politicaprosa.com
2020.10
la recuperació d’obres antigues planteja sempre interrogants. molts són de tipus musical, però també n’hi ha pel que fa a la seva recepció perquè les societats en les que s’interpretaven aquelles obres i la nostra són molt diferents, com també ho és el coneixement que s’ha anat acumulant i del que nosaltres en som beneficiaris. aquesta introducció ve a tomb de la recuperació de l’òpera *merope*, de riccardo broschi, germà de carlo broschi, més conegut com farinelli, que el festival de música antiga d’innsbruck ha convertit en l’estrella d’aquesta edició sota la direcció d’alessandro de marchi.


el resultat, si musicalment ha estat molt convincent, amb unes veus i una orquestra impecables, és més discutible pel que fa a l’estructura de l’espectacle que dura cinc hores i mitja amb dos entreactes. si aquesta durada no era problema a torí al moment de la seva estrena al teatro regio durant el carnaval del 1732, quan l’espectador entrava i sortia de la sala amb els llums encesos, parlava, flirtejava, feia negocis o alta política, i no tenia horaris ni obligacions laborals, sí que ho és avui. i aquesta és la pega.


*merope* és una òpera seria napolitana que va estrenar farinelli per a qui el compositor i germà va escriure dues àries de les que impacten per la seva dificultat. el llibret és d’apostolo zeno, un dels llibretistes més sol·licitats del moment. la trama és típica de l’òpera de l’època. passa a messènia, al peloponès. el rei cresfonte i els seus fills, excepte un, han estat assassinats en un complot ordit per polifonte que aspira al tron i a casar-se amb la reina merope, i executat per anassandro. 


la reina fa gruar deu anys a l’usurpador perquè està segura que el fill tornarà. i així és, només que apareix amb una altra identitat i la mare no el reconeix i a sobre, pensa que és l’assassí del fill. la trama es va complicant amb altres personatges com el de l’alt funcionari trasimede que està enamorat de merope, i argia, princesa que ho està d’epitide. en un moment o altre gairebé tothom està a punt de morir. al final però, es descobreix la veritat, mare i fill es reconcilien, epitide puja al tron i es casa amb argia, polifonte és condemnat a mort i anassandro, que amb la seva confessió ajuda a descobrir la veritat, es enviat a l’exili.


reduir el paper de de marchi al de simplement director és infravalorar la immensa tasca que ha fet per donar vida a aquesta opera que no s’havia representat des del 1737 i fer-ho com a versió històricament informada. sempre és difícil trobar instrumentacions completes i indicacions en les partitures antigues. en el cas de *merope* només es conservava una ària amb tota la instrumentació sencera (una d’epitide). per la resta, de marchi ha escrit una orquestració donant molt joc a les fustes i els metalls, introduint instruments i combinant-los de manera molt funcional amb els de corda. És a dir, ha fet una nova edició. el resultat és una partitura amb unes línies melòdiques molt boniques, amples i lentes, que deixen molt espai a l’expressió vocal. de marchi sap crear ambients i expectatives. la distribució vocal tampoc és la original. si hi havien dos papers per a castrats, epitide i trasimede, ara hi ha tres contratenors, dos dels quals originalment eren cantats per mezzosopranos mentre que ara el paper de trasimede el canta una mezzo.


el director també ha volgut representar l’òpera tal com es va fer en el moment de la seva estrena, és a dir, amb un ballet al final de cadascun dels tres actes. a l’època, la música per aquests complements era d’algun autor local, però no del compositor de l’òpera. de marchi ha anat a buscar músiques dels compositors de l’època jean-marie leclair i carlo alessio rasetti que ha completat i orquestrat. tot plegat, una feinada.


 


[caption id="attachment\_6087" align="aligncenter" width="1600"]![](https://www.politicaprosa.com/wp-content/uploads/2019/08/merope-6481web.jpg) david hansen (epitide) i uns ballarins a l'òpera 'merope', al festival de música antiga d'innsbruck.  
© innsbrucker festwochen / rupert larl.[/caption]


 
la voluntat d’emular una representació com la del moment de la seva estrena té un altre vehicle en la posada en escena i la coreografia que firma sigrid t’hooft, en els decorats de paper pintats de grisalla, en la il·luminació de tons groguencs, i en un vestuari ple de daurats i plomalls. t’hooft és una experta en moviment teatral barroc i és directora també del grup de dansa corpo barocco que intervé en la representació. 


a més dels ballets sencers al final dels actes, els sis ballarins omplen l’escena amb les seves giragonses molt simples mentre els cantants interpreten les seves àries i recitatius amb postures estereotipades pròpies de la època. aquest, però no és el problema. al cap i a la fi, les àries da capo fan difícil una continuïtat emocional. i tampoc és un problema si qui les interpreta són veus de tanta qualitat com les de la mezzosoprano anna bonitatibus en el paper de merope, obligada a passar per situacions molt contrastades; o la també mezzo vivica genaux, que canta amb el seu vellut vocal un trasimede sempre patidor per un motiu i un altre.


el broschi compositor va escriure per al broschi cantant dues de les àries més enrevessades, amb uns salts vertiginosos que el contratenor david hansen va superar sense dificultat, *chi non sente al mio dolore*, al final del primer acte, i *se pensare potessi,* al segon. cantant i director ja havien treballat junts i la idea de recuperar *merope* va nàixer durant l’enregistrament d’un cd sobre farinelli i els seus rivals.


el dolent de l’òpera, polifonte, l’havia d’interpretar el tenor jeffrey francis, però una indisposició a última hora va fer que el cantés carlo allemano i que ho fes partitura en mà i des del fossat de l’orquestra, mentre un actor feia els moviments dalt de l’escenari afegint involuntàriament l’aire de la pomposa vacuïtat del barroc. per no haver cantat mai el paper, i de fet, no haver-lo escoltat mai, i haver-lo assajat poquíssim allemano en va sortir airós. completaven i molt bé el repartiment els contratenors filippo mineccia (anassandro) i hagen matzeit (licisco), i la jove soprano ariana vendittelli (argia). de marchi dirigia la orquestra del festival d’innsbruck, una formació que s’estrena en aquesta edició del festival. 


cal celebrar la recuperació d’aquesta òpera, però la forma en la que s’ha fet amb una durada tan llarga no sembla la millor per als nostres temps. però, d’altra banda, si d’alguna cosa han de servir els festivals més enllà d’entretenir al públic és per la recerca i per oferir espectacles que difícilment arribaran a les programacions dels teatres.


al calendari de la capital tirolesa hi ha enguany dues efemèrides importants que el festival de música antiga commemora. una és el 350é aniversari de la mort del compositor pietro antonio cesti que va ser músic de la cort d’innsbruck. d’aquest compositor, que també dóna nom a un concurs de cant, ottavio dantone i l’accademia bizantina interpretaran la seva mascarada *la dori*. l’altra efemèride és el 500é aniversari de la mort de l’emperador maximilià i d’habsburg, un humanista que va establir innsbruck com a centre polític i cultural i li va donar la reputació de ciutat de la música. el festival li dedica diversos concerts.


*Òpera vista el 7 d’agost al tiroler landestheater.*


ba4f002214d2cd8c991c84ba54955eae
l’amo del taller
politicaprosa.com
2020.10
fa cent anys naixia el nét més petit de richard wagner, wolfgang wagner, que va dirigir el festival de bayreuth amb el seu germà wieland des del 1951 i en solitari del 1966 fins al 2008. la prematura mort del germà el va convertir durant més de 40 anys en l’amo del que ell anomenava el ‘taller’ de bayreuth, un centre dedicat a la representació de les obres de l’avi, sí, però també i sobretot, un centre de constant creació teatral que va exercir una gran influència en l’escena alemanya, i de retruc en l’europea, i de preparació de veus wagnerianes. 


a més de ser el màxim responsable del festival, ell mateix feia produccions escèniques pròpies. i el que resulta ben curiós de la seva trajectòria és l’agosarament a l’hora de buscar directors teatrals amb idees innovadores, avançades al seu temps, trencadores i sempre polèmiques, com eren götz friedrich, patrice chéreau, harry kupfer o christoph schlingensief, mentre que les seves posades en escena eren d’un gran conservadorisme, sempre previsibles. també és cert que aquest wagner era molt hàbil en l’administració dels diners i sabia que una cosa anava per l’altre.


els dos germans que en la seva adolescència seient a la falda de l’’onkel wolf’, és a dir, d’adolf hitler en les seves freqüents visites a bayreuth, van haver de desmarcar-se del nazisme per poder reobrir el festival. el 1951 va nàixer el que es va qualificar de ‘nou bayreuth’, un festival que va haver d’oblidar el seu passat recent i ho va fer presentant les obres de wagner amb una estètica abstracta, despullades de tot ornament. anaven a l’essència més profunda de l’obra. era un bayreuth apolític i esterilitzat. mentre wieland va viure, de la parella de germans aquest era el motor artístic aconseguint que aquell estil sobri s’imposés en els teatres alemanys de la postguerra.


però els temps canvien. i a finals dels anys 60 aquella estètica immunitzada ja no funcionava. wolfgang wagner va encarregar pel festival del 1972 un tannhäuser a götz friedrich, un destacat director teatral de l’alemanya de l’est molt versat en l’obra del compositor, que va causar un escàndol monumental. els cavallers-poetes del wartburg eren uns oficials de les ss que amb la seva supèrbia s’encaraven al proletariat. era una lectura marxista de la història, però qui hi va veure una defensa del comunisme es va equivocar. poc després de l’estrena, friedrich es va passar a occident.


aquest tannhäuser va obrir la porta a la interpretació o reinterpretació de les òperes de wagner i al pluralisme estilístic. la seva influència va ser tan notòria que els teatres alemanys van adoptar la figura del director d’escena omnipresent que s’havia instal·lat a bayreuth. i encara una altra cosa. friedrich considerava imprescindible fer nombrosos assajos, cosa que encara és norma al festival, i que els cantants, a més de cantar, actuessin.




[caption id="attachment\_6083" align="aligncenter" width="900"]![](https://www.politicaprosa.com/wp-content/uploads/2019/08/wolfgang-wagner-3_web.jpg) wolfgang wagner, el 1975, durant un assaig.  
foto: liselotte strelow / nationalarchiv der richard-wagner-stiftung[/caption]


 
**tirar pel dret**


una nova producció de der ring des nibelungen, la gran tetralogia wagneriana havia de commemorar el centenari del festival el 1976. quan no quedava massa temps per muntar una gran obra com aquella, wolfgang wagner es va trobar sense director musical i d’escena, però va tirar pel dret i ho va encarregar a un director i compositor com el francès pierre boulez que havia dedicat la vida a la música contemporània. i per la posada en escena va confiar en patrice chéreau, un jove també francès que ja havia fet algunes coses a frança, però que era un perfecte desconegut fora del seu país.


seguint les idees de george bernard shaw, chéreau va presentar un ring en clau precapitalista. l’escàndol el dia de l’estrena va ser dels que fan època. a més de crits i insults també van volar cops de puny fins al punt que li van estripar el vestit a la senyora wagner. l’any desprès, tots els avalots és van canviar en aplaudiments i encara ara, més de 40 anys desprès, si hi ha un anell de referència és aquell.


aquesta època d’interpretacions més polítiques s’estava esgotant i així ho va entendre el director general. es va tancar amb la tetralogia que va signar escènicament harry kupfer el 1988 (anys desprès una versió molt retocada va arribar al liceu), però wolfgang wagner ja havia encarregat abans un lohengrin  a werner herzog que era ben diferent. s’havien acabat les crítiques socials i polítiques dels anys 70 per entrar en una visió post-moderna. el festival abandonava la ideologia artística dominant per anar a una gran varietat d’interpretacions de les obres de wagner, de les més romàntiques a les més fantasioses.


al segle xxi wolfgang wagner va ser més provocador que mai. va apostar per la espectacularitat i la majoria de les obres presentades als darrers anys de la seva vida van ser molt controvertides. la que més, un parsifal (2004) que va encarregar a un jove iconoclasta, a christoph schlingensief. a continuació vindria die meistersinger von nürnberg (2007) que va firmar la seva filla katharina. podien no agradar, però el cert és que darrera de les dues posades en escena hi havia un rigorós aprofundiment sobre cadascuna d’aquestes obres. també sota la direcció de wolfgang wagner, l’any de la seva mort es va encetar una línea de reflexió sobre la figura de l’avi compositor i sobre el què representa bayreuth. la va començar stefan herhaim amb parsifal (2008) i l’han continuada barrie kosky (die mesitersinger, 2017) i tobias kratzer aquest any amb tannhäuser. 


 
**el bo i millor**


músicalment, wagner va portar sempre el bo i millor de la direcció orquestral com giuseppe sinopoli, el fidel peter schneider, sir colin davis, antonio pappano, daniel barenboim, sir georg solti tot i que la relació va acabar malament, james levine, adam fischer o daniele gatti. i pel que fa a les veus, va convertir en grans veus wagnerianes a cantants com peter hofmann, siegfried jerusalem, simon estes, donald mcintyre o gwyneth jones i catarina ligendza. també es va equivocar, però són molts més els encerts que els errors.


el richard wagner museum està dedicant una exposició a l’’amo’ d’aquest taller únic i el festival va commemorar el centenari el 24 de juliol amb un concert en el que van haver-hi diversos parlaments, naturalment el de katharina, la seva filla i successora en la direcció del festival, però el que millor el recordava van ser les actuacions de stephen gould, un tenor que havia après el millor del cant wagnerià a la casa, i la de waltraud meier, la gran soprano que se les havia tingut públicament amb wolfgang fins el punt de no cantar a bayreuth durant gairebé 20 anys. el concert el dirigia una gran batuta que el nét de wagner va portar al festival el 2000 i que encara hi és, la de christian thielemann.


aquells, pocs, que s’han escandalitzat amb el tannhäuser que enguany ha obert el festival bé farien en recordar la història del taller on hi ha hagut de tot, però per sobre d’aquest tot, ha dominat l’esperit de creació artística. 


adbe3f2af2578a692e15ffe1e4991a1a
nuremberg, l’altre protagonista
politicaprosa.com
2020.10
fa dos anys barrie kosky, el director de la komische oper de berlín, va sorprendre al públic del festival de bayreuth amb una posada en escena irreverent a primera vista de die meistersinger von nürnberg (els mestres cantaires de nuremberg), de richard wagner, que aquest any ha tornat a pujar a l’escenari. per kosky, un jueu australià, no havia resultat fàcil apropar-se a una òpera utilitzada per hitler per celebrar la fundació del iii reich el març del 1933, una òpera que proclama la superioritat de l’art alemany i que humilia en el personatge de sixtus beckmesser el que wagner més odiava que eren els jueus. com a bon home de teatre que és, kosky té molts recursos i els va usar a fons.


va començar amb l’humor. el primer acte és un devessall de comicitat de la millor mena amb la reproducció exacte del gran saló de la casa de wagner, wahnfried, i dels personatges amb els que es relacionava a l’època de la composició d’aquesta òpera. naturalment l’esposa cosima, però també el sogre franz liszt i hermann levi, el director jueu que va estrenar parsifal, són els grans comparses d’un wagner egocèntric, hiperactiu i manaire que els converteix en els personatges de la òpera.


però l’humor s’acaba amb les darreres notes del primer acte, quan el saló domèstic deixa pas a una sala buida, la dels judicis de nuremberg contra el nazisme. d’aquell moment fins el final la serietat i la reflexió profunda s’apoderen del muntatge.


[s’ha escrit molt](https://www.elperiodico.com/es/ocio-y-cultura/20180729/wagner-a-juicio-en-los-maestros-cantores-de-nuremberg-6967136) sobre l’omnipresència del compositor en aquesta posada en escena i de fet acaba sent el protagonista principal. però hi ha un altre protagonista i és la ciutat de nuremberg amb tres moments claus de la seva historia, la ciutat renaixentista del pintor i gravador dürer, la que va ser escenari de les multitudinàries desfilades i congressos del nazisme i la dels judicis contra la jerarquia d’aquell règim infaust promoguts pels aliats vencedors de la guerra.


per a wagner --i per a hitler--  la ciutat bàvara amb la seva tradició del gremi de mestres cantaires i amb la figura del sabater-poeta hans sachs era un símbol de patriotisme. representava el més profund de l’art alemany i era l'instrument per propagar el nacionalisme pangermànic. aquest nuremberg renaixentista el representa koski amb els mestres i el cor vestint-los com les figures dels quadres de dürer amb sedes i velluts, i pentinant-los amb les cabelleres llargues i arrissades, només que aquí semblen a punt de fer un gag dels monty python.


el nuremberg del nazisme apareix al final del segon acte després de la batussa que hi ha hagut en la que beckmesser rep de valent. si l’aparició d’uns capgrossos amb els trets ofensius de la caricatura que l’antisemitisme feia dels jueus és inquietant, més ho és encara un enorme cap inflable que baixa del sostre amb la mateixa expressió. És una aparició que gela.


la ciutat on es van jutjar els crims del nazisme insinuada al final del primer acte i durant tot el segon, apareix plenament amb la reproducció al tercer acte i amb tota mena de detalls de la sala on es va condemnar el nazisme. aquí és el mateix wagner qui és jutjat. en un clic intel·ligent el discurs sobre la preeminència de l’art alemany es converteix en el seu al·legat de defensa que no és altre que la seva música.


 


[caption id="attachment\_6068" align="aligncenter" width="1600"]![](https://www.politicaprosa.com/wp-content/uploads/2019/08/pp_-opera-die-meistersinger-von-nurnberg-al-festival-de-bayreuth2.jpg) escena del primer acte de 'die meistersinger von nürnberg' al festival de bayreuth. enrico nawrath.[/caption]


 
**la ciutat absent**


aquesta presència dels diversos moments històrics de la ciutat contrasta amb la primera posada en escena de meistersinger a bayreuth després de la guerra, el 1956, un cop feta la desnazificació del festival i dels seus dirigents. l’abstracció era llavors la norma. del nou bayreuth van desaparèixer tota mena de símbols que poguessin recordar la barbaritat hitleriana. i així, en la direcció escènica que va fer wieland wagner de l’òpera del seu avi, la ciutat era tan absent que es va dir que allò era die meistersinger ohne nürnberg, és a dir, els mestres cantaires sense nuremberg. 


la reposició que fa aquest any el festival de bayreuth té el mateix repartiment que el que l’ha interpretat els dos anys passats --excepte el paper d’eva--, el que vol dir que la tenen molt rodada i es nota sobretot pel que fa al moviment escènic. les prestacions vocals són totes altíssimes, començant per un michael volle que en aquests moments deu ser el millor hans sachs que hi ha.  escoltant klaus florian vogt ningú hagués dit que cantava l’endemà mateix d’haver interpretat lohengrin. cap mostra de cansament, sempre afinat i convincent. 


günther groissböck com veit pogner, i johannes martin kränzle com beckmesser fan cadascun una gran creació del seu paper. camilla nyllund és una eficaç eva, el mateix que wiebke lehmkuhl (magdalene) i daniel behle (david). philippe jordan dirigeix la magnífica orquestra del festival i ho fa amb total sintonia amb el que passa dalt de l’escenari. el cor que dirigeix eberhard friedrich és l’altre gran valor del festival i en aquesta òpera, sobre tot al tercer acte, va tenir una intervenció de les que posen la pell de gallina.


posat entre el tannhäuser de tobias kratzer i die meistersinger von nürnberg de koski, el lohengrin que firmava yuval sharon l’any passat i tornat a presentar en aquesta edició, revelava la seva pobresa i tonteria. sort d’una direcció realment extraordinària de christian thielemann que va aconseguir que el públic ignorés la posada en escena.


 
*‘die meistersinger von nürnberg’, vista el 27 de juliol.*


*‘lohengrin’, vista el 26 de juliol.*


cbb2f5a292c6f4fceff892e1234ba067
sigueu lliures, deia wagner
politicaprosa.com
2020.10
richard wagner era un artista abrandat i exuberant tant a l’hora de compondre com a la d’escriure. instal·lat a dresden el 1842 després de diverses peripècies personals i professionals, es va implicar molt directament en la lluita política. eren anys d’una gran efervescència arreu d’europa que va abocar en les revolucions burgeses del 1848. el compositor era bon amic d’un dels pares de l’anarquisme, de bakunin, i seguidor de l’altre, de proudhon.


el 1845 va compondre *tannhäuser und der sängerkrieg auf wartburg* (tannhäuser i el torneig de cant al wartburg)*,* una òpera que enfronta un món antic i encotillat representat pel concurs poètic presidit per una dona pura i celestial com és elisabet i el mon de l’artista, del creador lliure que ha conegut l’amor terrenal amb venus. intuint potser com acabaria la revolució a saxònia el 1849, és a dir, malament, wagner també condemna el seu tannhäuser a morir, això sí, redimit pel sacrifici d’elisabet.


en aquells anys d’efervescència política wagner escrivia: “destruiré aquest ordre de coses [...] soc la revolució”. en el mateix escrit que titulava precisament *la revolució,* feia una crida als pobles de la terra a ser lliures: “lliures en el voler, lliures en l'obrar, lliures en el fruir”. aquesta triple llibertat és la que inspira la nova posada en escena d’aquesta òpera que ha inaugurat l’edició d’aquest any del festival de bayreuth i que firma tobias kratzer.


de totes les partitures de wagner, tannhäuser és la que té més variants (unes 30) que a l’hora de la veritat queden reduïdes pràcticament a dues versions, la de dresde (1845) i la de parís (1861). el director d’escena ha preferit la versió de dresden, menys desenvolupada musicalment, però feta en el moment en què el compositor es declarava un revolucionari disposat a canviar-ho tot. la mirada de kratzer a la història del poeta que ha viscut el món del plaer (venusberg) i de l’emancipació i que per això és rebutjat i condemnat per l'establishment (wartburg) coincideix amb la del compositor. no es pot dir doncs, que hagi inventat res.


la posada en escena comença com una *road movie* amb quatre a la carretera. el venusberg és en aquest cas una vella furgoneta citroën ocupada per venus, el nan oskar, la *drag queen* negra i barbuda le gateau chocolat, i un pallasso que no és altre que tannhäuser. per allà on passa, el quartet pregona el triple desig llibertari del compositor i ells mateixos són els primers en aplicar-lo. la bacanal és un àpat que han afaitat d’un burger king i el que empeny el poeta a deixar aquest món de llibertat total és l’atropellament, sembla que mortal, d’un guarda mentre fugen després de ser descoberts mentre omplen per la cara el dipòsit de benzina.


 


[caption id="attachment\_6052" align="aligncenter" width="1600"]![](https://www.politicaprosa.com/wp-content/uploads/2019/08/3-opera-tannhauser-al-festival-de-bayreuther.jpg) escena del torneig de cant del segon acte de 'tannhäuser'. c enrico nawrath.[/caption]


 
**pel davant i pel darrera**


a partir d’aquí i amb un gran sentit del humor, avança la interpretació de la òpera que es planta al mateix teatre i parc del festival. els cantaires del wartburg i amics de tannhäuser són els cantants que estan interpretant l’òpera en una versió més que clàssica. representa que han sortit a prendre la fresca durant l’entreacte, moment en el que retroben a tannhäuser. i aquí és fa evident la doble trama d’aquesta posada en escena, una de teatral que és la representació i l’altre de suposadament real que és la de les tensions i les relaciones entre les persones que interpreten l’òpera que en el fons són les mateixes. elisabet, per exemple, apareix abans d’hora per plantar-li una bona bufetada al tannhäuser retornat per haver-la abandonat, mentre els espectadors són els pelegrins que al toc de les fanfàrries de rigor per anunciar el començament de cada acte, corren no pas a roma si no als seus incòmodes seients.


sembla embolicada aquesta doble trama? gens. kratzer l’explica molt bé amb una part teatral, la de la representació, i l’altre, la suposadament real, amb una gran pantalla on es veu en blanc i negre tot el que passa fora de l’escenari i així sabem, per exemple, que el cantant que interpreta wolfram està realment enamorat de la que interpreta elisabet i desesperat perquè el seu amor no es correspost. És un wagner *pel davant i pel darrera*, com la cèlebre comèdia, només que pel davant també passen coses imprevistes com és l’aparició de venus en una de les seqüències més hilarants. enfilant-se amb una escala, ella i els seus dos companys, el nan i la *drag queen*, han aconseguit entrar al teatre pel mateix balcó des del que adolf hitler saludava a les masses en les seves repetides visites a bayreuth després de penjar-hi un cartell amb la crida wagneriana a la llibertat en el voler, en l'obrar i en el fruir.


al tercer acte ja ningú riu. bayreuth s’ha convertit en un lloc desolat, mort, en el que només hi ha restes del que havia estat el teatre, la furgoneta-venusberg mig trinxada i oskar, el nan que com l’oskar matzerath d’*el timbal de llauna*, de günter grass, ha estat testimoni de l’enfonsament d’un món. els peregrins que tornen de roma s’han convertit ara en uns sense sostre que agafen com si fossin relíquies les miques que queden d’aquell teatre. l’arribada d’elisabet a aquest paratge en busca de tannhäuser és un dels moments teatralment més emotius quan el nan li dona de menjar. com ho és, i en aquest cas també musicalment, el plany angoixat del poeta que no ha estat perdonat i que, havent perdut tota fe, estripa i crema la partitura que porta a sobre des del primer moment.   


kratzer ha fet un treball molt intel·ligent. planteja amb molta claredat el paper de l’artista creador i contestatari en una societat tancada i conservadora. i ho fa amanint-ho amb moltes referències a la historia del festival. la desolació del tercer acte i la crema de la partitura recorden *der ring des nibelungen*, concretament la darrera jornada de la producció de frank castorf. el conill que corona la furgoneta és una picada d’ullet al *parsifal* de christoph schlingensief. al viatge inicial amb la furgo passen per una planta de biogàs a punt de tancar en referència a l’anterior t*annhäuser* que tenia per escenari una planta de metà en una producció fracassada que va tenir una vida molt curta. i la *drag queen*? kratzer recordava així que fa gairebé 60 anys el públic més retrògrad del festival rebia indignat a grace bumbry, la primera negra que va cantar al festival. era venus amb l’elisabet de victoria de los Ángeles el 1961.


 
**grans intèrprets**


l’òpera és teatre i és música. tot aquest enginy del director d’escena funciona perquè l’interpretaven unes veus que s’acostaven a la perfecció. en primer lloc la de stephen gould en el paper protagonista que va fer un tercer acte dels que no s’obliden, però també lise davidsen com elisabet, una soprano que tots els pronòstics la veuen com la digna successora de les més grans cantants wagnerianes com van ser-ho kirstin flagstad o birgit nilsson.


la resta del repartiment era mereixedor de tot aplaudiment, començant per la mezzosoprano elena zhidkova que a més de cantar molt bé va ser una actriu còmica de primera, i el baríton markus eiche que va donar molt bé el paper d’un wolfram patidor. cal dir que un dels papers menors l’interpretava el tenor asturià jorge rodríguez-norton convertint-se en el tercer espanyol que actua a bayreuth després de de los Ángeles i de plàcido domingo. l’única pega musical va ser la direcció poc encertada del rus valery gergiev.


aquest tannhäuser acaba com comença, com una *road movie*, només que ara son dos a la carretera, tannhäuser i elisabet. finalment lliures, però en la mort.


*Òpera vista el 25 de juliol*


d3772ba2eb84826b467723281d7b12e3
música a totes hores
politicaprosa.com
2020.10
acostumats a una programació sempre previsible, l’oferta musical del festival de saintes (nova aquitània, frança) és un regal a l'oïda amb una programació molt imaginativa interpretada per músics de primera fila en què hi dominen les grans formacions franceses com le concert spirituel, les arts florissants o l’orchestre du champs-Élysées, però també grups procedents de bèlgica que han estat i són capdavanters amb tantes coses com és el cas de collegium vocale gent, het collectief, vox luminis o graindelavoix.


la forta presència de músics belgues en aquesta edició es podria explicar perquè aquestes formacions estan de moda, perquè el director del festival, stephan maciejewski, havia cantat durant molts anys amb la que dirigeix philippe herreweghe, però sens dubte hi són perquè són molt bons i perquè ja són habituals de saintes havent participat en edicions anteriors. 


la qualitat domina un festival que ha ofert tres concerts diaris del 12 al 20 de juliol en un lloc de gran bellesa com és l’abadia de les dames convertida en una *cité musicale* on es viu la música gairebé les 24 hores del dia, des del despertar al matí escoltant per exemple el que assagen els músics de la jove orquestra de l’abadia, fins acabar a les tantes de la nit amb els intèrprets que a la tarda han cantat un *dixit domimus* entonant amb una copa a la mà *bésame mucho* a la plaça de l’abadia. 


 
**de monteverdi a mahler**


estem acostumats a veure i escoltar la mezzosoprano lucile richardot cantant monteverdi amb john elliot gardiner, per exemple, però costa imaginar-la en un repertori post-romàntic interpretant *das lied von der erde*, de gustav mahler. i això és el que va cantar, el 14 de juliol amb l’orquestra het collectief en una proposta del director del festival. la versió que es va oferir de la que hauria d'haver estat la novena simfonia del compositor era la que arnold schönberg havia començat a transcriure el 1920 per a una orquestra reduïda i que el musicòleg rainer riehn va acabar el 1983.


dirigia la orquestra un aparentment fràgil reinbert de leeuw, de 81 anys, que es va encaminar cap al podi amb l’esquena corbada i fent algunes tentines, però un cop assegut davant de l’orquestra va treure una fortalesa inaudita per conduir a músics i solistes en una obra plena de dificultat, aconseguint que l’orquestra reduïda sonés gairebé com una orquestra plena. tant és així que el tenor yves saelens, que en aquesta obra ha de cantar com un *heldentenor,* tenia dificultat a fer-se sentir en els moments de màxima potència orquestral.


no va ser el cas de richardot en aquesta entrada seva en un nou repertori. va cantar les cançons que mahler assigna a la mezzosoprano amb tot al seu lloc, sobretot l’afinació i també la dicció, i amb absència d’una gestualitat que en aquestes cançons de gran tristesa es innecessària. la repetició al final del darrer moviment de la paraula *ewig* (eternament) pronunciada l'última vegada amb un fil de veu casi inaudible va ser de les que posen la pell de gallina. i quan la veu ja s’havia apagat i l’orquestra també i el públic aplaudia enfervorit, l’expressió de la cara de richardot era la de no acabar-se de creure que ho havia fet. 


el quartet francès nevermind el formen quatre amics del conservatori de parís que fan repertori barroc francès, però que no es tanquen a altres músiques. la seva ànima es una activa anna besson que la nit abans del concert que es va fer al migdia del dia 15 havia animat amb la seva flauta i acompanyada d’un acordionista el molt concorregut ball del 14 de juliol, la festa nacional, a la plaça.


el quartet va oferir dues *sonades* de françois couperain, però el que més va brillar va ser un concert i un quartet de jean-baptiste quentin i una sonata d’elizabeth jacquet de la guerre. una peça contemporània va cloure la seva actuació. era *la harpe de david* de philippe hersant (1948), una obra que li havia encarregat el mateix quartet. resultava molt curiós escoltar una peça dels nostres dies amb instruments d’època. l’obra comença amb unes notes molt greus de la viola de gamba a les quals de mica en mica s’hi van afegint els altres instruments que acaben aparellant-se, el violí amb la flauta i la viola de gamba amb el clavicèmbal en una música molt sinuosa.


les arts florissants fan 40 anys i ho estan celebrant amb un programa que dirigeix paul agnew format per un *kyrie* i un *credo* de vivaldi, el *dixit dominus* de baldasarre galuppi i el molt més conegut i més elaborat que va fer händel sobre el mateix psalm. a saintes van actuar el dia 15 i dos dies abans ho havien fet al festival d’Òpera barroca i romàntica de beaune amb resultats diferents degut, segurament, a la diferent grandària de les esglésies on actuaven. a saintes les veus corrien netes i s’entenien totes les paraules. les dues peces de vivaldi procedeixen d’una missa de la qual no es coneix gran cosa. agnew té la intenció de muntar una *missa veneciana* amb el *kyrie* (que és l’únic que es coneix del compositor), el *credo*, el cèlebre *gloria* i un *agnus dei* i un *sanctus* a investigar.


 


[caption id="attachment\_5943" align="aligncenter" width="1280"]![](https://www.politicaprosa.com/wp-content/uploads/2019/07/pp_het-collectif-i-lucile-richardot-al-festival-de-saintes-foto-sébastien-laval-1.jpg) het collectif i lucile richardot al festival de saintes. © sébastien laval[/caption]


 
**de bach a bruckner**


començar el dia musical, el 16 de juliol, amb cinc motets de bach cantats per vox luminis, passar per una missa d’anton bruckner amb el collegium vocale gent i acabar-lo amb el quartet *la mort i la donzella* de franz schubert és tot un luxe. la formació vocal que dirigeix lionel meunier va encarar els motets per a dos cors a quatre veus sense part instrumental obligatòria amb el seu so vellutat, carregant tota la tristesa consoladora d’unes peces fúnebres. el tan conegut *jesu meine freunde* (l’únic dels cinc escrit per a un sol cor, però amb cinc veus) va sonar nou i diferent, colpidor per la bellesa, però sobretot per la intensitat del cant. el darrer, *singet dem herrn ein neues lied*, va ser un festival vocal. 


a la tarda philippe herreweghe amb el collegium vocale gent va començar un programa amb dos motets, de mendelssohn i de brahms, que remetien als seus primers enregistraments i van donar pas a l’orchestre des champs-Élysées en una formació només per metalls i fustes per interpretar peces de anton bruckner. primer van ser dos *aequale* i un *christus factus est* per acabar amb la seva magnífica *missa* en mi menor per a cor mixt i vents, una missa en què no hi ha ni solistes ni orgue ni cordes i que barreja sàviament la modernitat del seu moment amb cert regust arcaic que tant agradava al compositor. profundament cristià, bruckner feia una declaració de fe en tot el que escrivia. en aquesta missa això es fa molt evident en la part del *credo*, concretament al moment en que diu *resurrexit*, i aquí herreweghe, emportat per la potencia musical i religiosa d’aquells compassos la dirigia saltant. 


i a la nit, el jove quartet van kuijk, que entre altres han seguit estudis amb günther pichler a l’escola superior de música reina sofia de madrid, va tancar el dia de manera brillant amb l’obra de schubert amarada de tristesa, una reinterpretació que el mateix compositor havia fet del seu *lied la mort i la donzella.*


el festival de saintes bé val una missa, de bruckner o de qui sigui.


eed9aae54c8650cd4aac3299e74dcd39
història d’un altre soldat
politicaprosa.com
2020.10
a igor stravinsky, que vivia entre suïssa i rússia després de l'èxit parisenc del seu *ocell de foc* el 1910, la primera guerra mundial el va atrapar a lausana. en aquella ciutat va concebre *la història del soldat*, que ell mateix definia com una peça teatral per ser “llegida, interpretada i ballada” per tres actors i un o més ballarins acompanyats per un septet. el festival de peralada ha presentat una producció d’Àlex ollé i la fura dels baus amb un títol que no és exactament el mateix. aquí és *història d’un soldat*. i el resultat tampoc és ben bé la història original. teatralment la proposta antibel·licista és molt potent, però ho és en detriment de la música del compositor rus que queda en un segon terme, com una banda sonora o una simple il·lustració musical. el muntatge encarregat pels cent anys de la seva estrena el 1918 és una producció de l’Òpera de lió, que la va presentar en un teatre de la perifèria de la ciutat, de la de lausana i la de montpelier. 


stravinsky va concebre aquesta obra a inicis de la guerra i la va acabar el 1917 com una peça de teatre ambulant que es pogués representar arreu amb una gran economia de mitjans --d’aquí la formació de septet--, i amb una línia argumental senzilla, entenedora per a tothom. l’argument el va trobar en un conte rus, el del soldat que torna a casa amb 15 dies de permís i pel camí es troba el diable que el convenç perquè li doni el violí a canvi d’un llibre rar que li permetrà fer-se ric i endevinar el futur. És a dir, la història de faust que ven la seva ànima al dimoni. 


malgrat el caràcter neutral que reflectia l’obra, stravinsky hi veia en el soldat d’aquesta història fàustica “la víctima del conflicte mundial d’aquell moment”. la peça que comença amb la marxa del soldat que torna a casa, acaba amb la marxa triomfal del diable. el text és de charles ferdinand ramuz, amic del compositor. 


ollé no és el primer que adapta l’obra. l’escriptor kurt vonnegut va reescriure el text per situar la història a la segona guerra mundial i explicar el tràgic destí del primer soldat de l’exèrcit dels eua que va ser executat per deserció des de la seva guerra civil. el director de la fura no ha tocat el text original però hi ha afegit fragments de jean cocteau, paul valery i, sobre tot, el dramàtic testimoni d’un veterà de la guerra d’irak, del soldat daniel somers, que es va suïcidar en no poder superar l’estrès post-traumàtic de la guerra.


en aquesta versió un únic actor fa els tres papers: el soldat, el diable i el narrador, perquè segons la dramaturgia de la fura, el dimoni el portem tots a dins. l’acompanyen uns figurants. És una altra visió de la idea fàustica original i de la moral de la història, i a moments no assoleix l’objectiu del compositor de fer-la entenedora. en aquesta versió, la història que s’explica és la del soldat que jau al llit d’un hospital en estat de coma irreversible com aquell personatge de la pel·lícula de dalton trumbo *johnny va agafar el fusell.* És un soldat que en aquest cas ha estat testimoni i partícip de tortures a irak com mostren unes crues imatges.


el treball videogràfic d’emmanuel carlier i l’escenografia i el vestuari de lluc castells són impecables, així com la interpretació de l’actor sébastien dutrieux defensant el triple paper. la voluntat de realisme de la posada en escena és, però, excessiva en alguns moments. per exemple, el llarg i repetit bip bip bip enutjós de la maquinaria que controla les constants del moribund.


stravinsky va compondre aquesta obra just quan acabava de descobrir el jazz i va muntar la partitura amb aquests ritmes incorporant-hi *ragtime*, referències de tango, de pasdoble (inspirat per un incident que havia vist a madrid), i música de circ. la tria d’instruments en funció de la disponibilitat al moment de la creació d’aquesta dóna idea del caràcter de teatre ambulant que originalment tenia la peça: violí, contrabaix, clarinet, fagot, trompeta, trombó i percussió. a peralada l’orquestra era la simfònica camera musicae reduïda a aquests set instruments. la col·locació dels músics en una plataforma sobre l’escenari, la gran potencia teatral del muntatge i un auditori excessivament gran per aquesta proposta van jugar en contra de la música i va ser una llàstima.   


   


 


[caption id="attachment\_5930" align="aligncenter" width="1600"]![](https://www.politicaprosa.com/wp-content/uploads/2019/07/l-histoire-du-soldat-de-la-fura-dels-baus-amb-direcció-escènica-d’àlex-ollé-foto-miquel-gonzález_46a3709.jpg) l’histoire du soldat de la fura dels baus amb direcció escènica d’Àlex ollé. ©miquel gonzález[/caption]


 
**25 anys que van canviar la música** 


el mateix stravinsky deia que *història del soldat* marcava la seva ruptura definitiva amb l’escola orquestral russa. de fet hi ha un abans i un després en el seu catàleg, però també és una peça fonamental de la revolució musical iniciada a finals del segle xix. al festival de saintes (frança) l’orquestra belga het collectief, dedicada a explorar les obres del segle xx, va incorporar la primera suite de *la història del soldat* que stravinsky va preparar el 1919 per a clarinet, violí i piano, en un concert dedicat als grans canvis que es van  produir a començaments de segle, en el període de 25 anys que van del 1892 al 1917. 


una peça fonamental en el canvi de paradigma musical va ser *prélude à l’aprés-midi d’un* *faune,* de claude debussy, del 1892, que la formació belga va interpretar en una transcripció per a cinc instruments a la magnífica abadia de les dames. una altra peça clau en aquesta revolució musical va ser la *kammersymphonie n. 1* opus 9 que arnold schönberg va compondre el 1907 i que va ser interpretada en la transcripció d’anton webern. l’obra de stravinsky tancava aquest recorregut per 25 anys absolutament definitoris del camí emprès per la música fa més d’un segle.



 *‘la historia d’un soldat’ es va estrenar a peralada el 19 de juliol.*


*el concert de het collectief al festival de saintes va tenir lloc el 15 de juliol*


1c56a71142cb11a920ed97da927943f5
tirant i carmesina ja tenen una òpera i a més, bona.
politicaprosa.com
2020.10
aviat s’haurà de prescindir de l'afegitó de *jove* quan es parli del compositor joan magrané. i no serà perquè va sumar anys coincidint amb l’estrena absoluta de la seva òpera de cambra *diàlegs de tirant e carmesina*. serà perquè haurà assolit una maduresa compositiva com bé apunta aquesta obra que ha presentat el festival de peralada en una producció d’Òpera de butxaca i nova creació i que el proper febrer es podrà veure al foyer del liceu. el claustre gòtic de l’església del carme era el lloc idoni per portar-hi la representació. ho era pel caràcter medieval tant del claustre com de la història originària del segle xv que s’hi representava. ho era també pel caràcter molt íntim de l'argument. i sobretot per la música que beu clarament d’aquell passat històric servit amb la mirada del segle xxi. 


l’autor del llibret és el dramaturg marc rosich, bon coneixedor de l’obra de joanot martorell, i autor de la selecció dels textos del muntatge sobre *tirant lo blanc* que calixto bieito va fer al teatre romea fa una dècada. per a l'òpera rosich ha defugit la part més guerrera i aventurera del protagonista i s’ha centrat en l’episodi de la seva relació amorosa amb la princesa grega carmesina, una relació facilitada per la donzella plaerdemavida, sabotejada infructuosament per una delerosa viuda reposada, i consumada al cap de molt temps i entrebancs. 


magrané ha tirat de la vena medieval i sobretot madrigalista que tan li agrada i que bé coneix per escriure una partitura per a tres veus i sis instruments (flauta, arpa, dos violins, viola i violoncel), preciosista a vegades, i fins i tot econòmica, és a dir, que amb poques notes aconsegueix uns sons molt amples i rodons. per exemple, un senzill *pizzicato* ens situa en el món sonor de la mediterrània oriental. també és molt sensual i descriptiva. a la quarta i última part, el compositor descriu la tempesta que porta tirant a l’illa dels pensaments (escena en la qual s’explica un episodi no gaire diferent del que viu tristany al tercer acte de *tristan und isolda).* plenament descriptius són també els *glissandi* de l’arpa amb la flauta que acompanyen el coit dels protagonistes tantes vegades postergat.


 


[caption id="attachment\_5920" align="aligncenter" width="1600"]![](https://www.politicaprosa.com/wp-content/uploads/2019/07/pp_-la-formacio-musical-dirigida-per-francesc-prat-i-els-interprets-de-dialegs-de-tirant-e-carmesina-de-joan-magrane-estrenada-la-festival-de-peralada_98b1314.jpg) la formació musical dirigida per francesc prat i els intèrprets de 'diàlegs de tirant e carmesina', de joan magrané, estrenada la festival de peralada. ©toni ferrer[/caption]


 
**el pes de la paraula**


la paraula pesa molt en aquesta òpera que porta el nom de *diàleg* al títol. És en l'escriptura vocal on magrané ha deixat anar la seva creativitat de manera que la part instrumental a vegades és un senzill suport de les veus. d’altra banda, el compositor sabia qui serien els intèrprets i els ha fet uns papers a mida. el de tirant té un cert aire marcial, com sembla correspondre al cavaller, i l’interpretava molt bé el baríton josep-ramon olivé, mentre que la carmesina interpretada per isabella gaudí és un concentrat de lirisme que la soprano va anar destil·lant i superant al llarg de la representació.


els papers de plaerdemavida i la viuda reposada són dos oposats. un de lluminós i un de fosc. són el ying i el yang. magrané els ha escrit per a una mateixa cantant. la mezzosoprano anna alàs, que ja ha treballat anteriorment amb el compositor, els interpretava de manera brillant, demostrant la seva gran intel·ligència. ho feia amb una encomiable capacitat tan vocal com teatral per passar en qüestió de segons d’un paper a l’altre, de la picardia d’una sensual plaerdemavida a una enganyívola i envejosa viuda reposada. francesc prat, molt interessat en la creació contemporània, dirigia.


la posada en escena és del mateix rosich, que fa èmfasi en la relació discursiva dels protagonistes, cosa que en molts moments la fa massa estàtica i en alguns punts confosa pel que fa a la transició de les escenes. d’altra banda, les solucions teatrals que aporta el vestuari que firma joana martí, ja sigui la facilitat per canviar la indumentària que identifica a plaerdemavida i a la viuda reposada o el vestit de carmesina convertit en llençol, són imaginatives i sobre tot, molt funcionals.


l’espai escènic el firma jaume plensa i això és l’aspecte decebedor d'aquesta estrena. partint del començament de l’òpera, quan tirant arriba a la cort de constantinoble que està a les fosques i fa obrir les finestres perquè entri la llum, l’escultor ha posat al fons del reduït escenari els marcs de sis finestres amb uns llums de neó que es van encenent durant la representació i que segons explicava ell mateix són com un metrònom que indica el pas del temps, en què els protagonistes no han pogut consumar el seu amor. a la pràctica, aquesta intencionalitat no es veu i l’efecte que fan els llums és molt pobre. al final els neons construeixen una paraula de sis lletres que segons plensa vol ser un missatge d’esperança. la paraula és utopia. podria ser qualsevol altre. diÀleg, també de sis lletres, per exemple.    


aquesta es la primera òpera sencera de magrané, un autor que ha estat premi reina sofia de composició, resident de l’acadèmia de frança a roma, de la casa de velázquez de madrid i ara autor resident del palau de la música. amb un catàleg que ja comença a ser important, pel que fa a òpera abans havia fet una part de *dido & aeneas reloaded* i de *displace*. ara, *diàlegs de tirant e carmesina* és la seva primera òpera sencera i havia despertat molta atenció. entre el públic assistent a l’estrena absoluta, a més de la consellera de cultura mariàngela vilallonga, hi havia dos altres compositors, albert garcia demestres i héctor parra. el primer ja ha estrenat obra a peralada. ara tocaria fer-ho al segon. 


*‘diàlegs de tirant e carmesina’, estrenada el 18 de juliol.*


8844877d194b76182d529bcbf12a91ce
talents que sumen
politicaprosa.com
2020.10
el festival d’Òpera barroca i romàntica de beaune i el director christopher rousset i la seva orquestra les talents lyriques continuen l'envejable tasca de recuperació del patrimoni musical francès, concretament de les òperes de jean-baptiste lully, el compositor de la cort de lluís xiv. ho han fet aquest any amb la tragèdia *isis*, interpretada en versió de concert, una obra que conté tanta riquesa musical que ja al seu temps era considerada com una “òpera per a músics”.


l’escenari del festival és el pati de l'hospici de la capital del vi de borgonya, una construcció del segle xv, d’estil franco-flamenc amb unes grans teulades de rajoles de ceràmica de molts colors. però ai las! l’amenaça d'una pluja que no va arribar a caure va aconsellar fer la representació a l’església de notre-dame i clar, no és el mateix. però la partitura i la seva interpretació per la formació que dirigeix rousset, pel cor de cambra de namur i un repartiment encapçalat per la mezzo-soprano Ève-maud hubeax feien oblidar les limitacions.



*isis* és la cinquena tragèdia musical de lully i del llibretista philippe quinault. els autors s’apropien de l’episodi de *les metamorfosis* d’ovidi en què júpiter amaga la nimfa io dalt d’un núvol per poder així defugir les mirades de juno, la seva esposa engelosida, qui al final converteix  la noia en una deessa amb el nom d'isis, que serà venerada a les ribes del nil. 


estrenada el 1677 al vell castell reial de saint-germain-en-laye, tot augurava l’èxit, però no va anar ben bé així. sembla que madame de montespan, la poderosa amant de lluís xiv, es va veure reflectida en el personatge de juno, l'esposa de júpiter, mentre que el de la nimfa io s’assemblava massa a una joveneta de la qual el rei s’acabava d’encaterinar. no només la montespan hi veia el paral·lelisme. tota la cort n’anava plena i això va ser el final de la carrera cortesana de quinault, fet que beneficiaria un tal corneille com a llibretista de la música de lully. 


tot i que porta l’apel·latiu de tragèdia, que és com es coneixien aquelles obres, no deixa massa espai al drama. més aviat el que domina és el divertiment i, tractant-se d’òpera barroca, recorria a tota la parafernàlia que permetia la cort del rei sol a qui, naturalment, no li venia d’aquí gastar-se els lluïsos que convingués per al seu entreteniment.


 


[caption id="attachment\_5913" align="aligncenter" width="1600"]![](https://www.politicaprosa.com/wp-content/uploads/2019/07/pp_isis-jb-lully-chr-rousset-12-juillet-2019-143_c_jean-claude-cottier.jpg) Ève-maud hubeux i fabien hyon intepretant 'isis', de lully, sota la direcció de christophe rousset amb les talents lyriques i el cor de cambra de namur al festival de beune. © jean-claude cottier[/caption]


 
**intel·ligència i imaginació** 


si quinault hi posava teatre dins del teatre i tota mena de situacions que reclamaven els invents mes diversos, lully componia una música considerada fins i tot massa intel·ligent, molt imaginativa. la partitura conté moltes parts orquestrals. entre les troballes que al seu moment feien molt efecte hi ha la reproducció d’ecos, el siular del vent entre els joncars, els cops de martell dels forjadors d’acer, i sobretot, al cor dels homes de climes gèlids, les notes tremolades que inspirarien a henry purcell per al personatge del geni del fred de la seva òpera king arthur.   


a beaune venien ganes d’imaginar com podia ser una representació històrica d’isis a la cort reial. la versió de concert amb cantants que interpreten diversos papers fa difícil seguir l’argument, però la qualitat musical mitigava tant la curiositat històrica com la pèrdua del fil. Ève-maud hubeaux, que està fent una gran carrera (va ser la reina gertrude en el recent *hamlet* al liceu), era una io plena de temperament i malícia que jugava bé totes les seves capacitats vocals. el tenor cyril auvity, a qui veurem la propera temporada al teatre de la rambla amb jordi savall en l’*alcione*, i que és un expert en el repertori barroc, assumia una bona colla de papers amb gran solvència. completaven el repartiment amb un nivell molt homogeni edwin crossley-mercer, philipe estèphe, aimery lefèvre, ambroisine bré, bénédicte tauran y fabion hyon.


per l’edició d’aquest any del festival ja hi han passat els contratenors andreas scholl, lawrence zazzo i damien guillon, l’accademia bizantina i les arts florissants entre altres, i queda la traca final els dies 26, 27 i 28 de juliol amb *les indes galantes* de rameau amb la chapelle harmonique, i *the fairy queen* i *king arthur* de purcell amb paul mccreesh i els gabriele consort i chor.


*Òpera ‘isis’, vista el 12 de juliol.*


febd7ac099ebaaf3b5d3781bd5128889
amb un peu al podi
politicaprosa.com
2020.10
ja tenen un peu al podi. i molt aviat hi tindran els dos. de cop i volta s’està trencant el sostre de vidre que mantenia les dones directores d’orquestra en un més que discret segon terme. ara totes les grans institucions simfòniques busquen dones per dirigir les seves formacions. i les cases discogràfiques, per enregistrar-les. a finals de març el crític britànic norman lebrecht feia una predicció. deia que d’aquí a 10 anys o mirga grazinye-tyla o karina canellakis serà la directora musical de l’orquestra filharmònica de nova york, i que speranza scappucci ho serà de la scala de milà. les tres dones han fet una carrera brillant, però fins ara silenciosa, com la de tantes altres directores d’orquestra, eclipsades per les batutes masculines de l’*star-system* musical que han fet seu el podi de manera exclusiva.


la lituana mirga –així és com vol ser coneguda– (vilnius, 1986), ha estat assistent de gustavo dudamel a la filharmònica de los angeles i directora associada d’aquella orquestra. actualment és la titular de la simfònica de la ciutat de birmingham i acaba de treure un disc amb composicions de mieczyslaw weinberg rebut amb grans elogis, essent la primera dona directora que signa un contracte en exclusiva per a la deutsche gramophon.


canellakis (nova york, 1982) va fer el seu debut europeu el 2015 amb l’orquestra de cambra d’europa en substitució del gran nikolaus harnoncourt. És directora convidada de l’orquestra simfònica de la ràdio de berlín i ha estat escollida per ser la directora principal de la filharmònica de la ràdio holandesa. scapucci (roma, 1973), va ser assistent de riccardo muti durant vuit anys al festival de salzburg. ara ha passat de ser directora principal de l’Òpera de lieja a directora musical d’aquell teatre való. l’any passat va deixar un gran record al liceu dirigint una versió de concert d’*attila*, de verdi. ha dirigit a la Òpera de viena i a la de zurich, entre altres teatres, i aquest any ha triomfat a washington amb *tosca*.


les carreres de mirga grazinye-tyla o speranza scappucci apunten cap a la direcció de grans formacions musicals.
----------------------------------------------------------------------------------------------------------------


confirmarà la realitat d’aquí a 10 anys aquella predicció? la directora catalana helena bayo (badalona, 1970) ho veu clar. «esperem que fins i tot abans», afirma a *política&prosa*. veu que, «la nova situació és imparable en totes les àrees. la situació de les dones de les noves generacions ja és una altra. hem evolucionat des de tots els punts de vista, políticament, socialment... ens hem incorporat més tard i clar, es requereix un cert temps per anar consolidant habilitats, coneixement, experiència, llocs de direcció... però arribarà aviat. sempre que no es produeixi una regressió!».


als anys 90 del segle passat ja hi va haver un primer assalt al podi per part de dones directores, que no es va consolidar. els noms de jane glover, iona brown o sian edwards aviat van desaparèixer de la direcció d’orquestres importants fastiguejades pel menyspreu i la intolerància dels músics als quals ja els costava admetre dones instrumentistes. al tombant del segle almenys dues directores van aconseguir fer valdre el seu paper dirigint formacions simfòniques i operístiques, però fins fa ben poc eren una *rara avis*. es tracta de l’australiana simone young, que va ser assistent de daniel barenboim, i la nord-americana marin alsop. ara sí que sembla difícil que es pugui donar un pas enrere.


helena bayo va començar la seva carrera com a pianista especialitzada en acompanyament líric. l’any 2000 va ser directora convidada de la banda municipal de barcelona. però el que l’apassiona són les arts escèniques: «això no vol dir que no m’interessi la simfònica i he fet molta música de cambra, però arriba un moment en què et vas enfocant cap a les teves passions i clar, el teatre per a mi, és una qüestió que em toca la pell». i el que sent més a prop és giuseppe verdi i giacomo puccini, el duo que, tot rient, la directora contrau en un sol nom, el de *pucciverdi*. ara està treballant en la seva tesi doctoral i el tema triat se centra en la direcció musical a *turandot*, la darrera òpera de puccini, que no ha dirigit encara, però que ha repertoriat i que al seu parer sintetitza la concepció teatral i musical del compositor.


 
**espectacles de gran format**


la directora catalana es distingeix per haver dirigit espectacles de gran format, per exemple el 2006, una espectacular *aida* procedent de luxor amb l’orquestra simfònica de sofia i el cor de l’arena de verona al bilbao exhibition center davant de 8.000 persones, o un *llac dels cignes* per a l’english national ballet al royal albert hall de londres amb capacitat per a 5.000 espectadors.


dit això, no és el gran nombre d’espectadors el que l’espanta: «a vegades són els espais els que impressionen i a més tenen una dificultat afegida en el camp de la interpretació per raons acústiques, però a mi no em fa patir». del seu pas per l’històric auditori londinenc recorda que aquell espai fa respecte pel que representa, pel que és i pel que ha estat: «a les funcions estàs tan concentrat en la música que ja no penses en res, però el primer dia quan vaig entrar i vaig veure aquell espai reconec que vaig pensar uff! després, quan feia l’assistència de *la fille du régiment* al liceu, pensava: ui, que coquetó, que petit!». i el teatre de la rambla és un dels més grans d’europa!


també es distingeix per haver estat pionera. va ser el primer director espanyol, home o dona, a dirigir *giselle* amb el ballet nacional de cuba al teatro nacional de la habana (2013), convidada per alicia alonso. i el gener d’aquest any va fer història dirigint l’òpera *don quijote*, de jules massenet, al teatre de l’òpera süreyya d’istanbul: «he tingut l’honor de ser la primera dona en dirigir a turquia i clar, això m’enorgulleix. És un pas endavant. em va emocionar molt. en acabar, abans de sortir a saludar, una senyora que treballava a l’equip de direcció escènica i que jo no havia vist abans em va agafar del braç i molt emocionada em va dir *thank you*. se’m va posar la pell de gallina. clar, no era una gran comunicació ni pel temps, ni pel moment, però jo vaig entendre perfectament què m’estava dient. aquesta experiència per a mi ha estat magnífica».


 
**el que val és la preparació**


en les seves declaracions totes les dones directores coincideixen a dir que no hi ha diferència entre el que aporten els homes o les dones des del podi. bayo comparteix aquesta opinió: «no crec que hi hagi una diferència. es parla d’una sensibilitat diferent, però crec que és un tòpic. com a professional aportes el teu valor independentment de si ets home o si ets dona. el que val és si ets una persona preparada, que treballa bé, si tens una qualitat o no. això és el què marca la diferència, aquesta és la qüestió, al marge de si ets home o dona».


i, per afinitat amb el tipus de repertori, l’operístic, torna al cas de la que està considerada possible futura directora de la scala d’aquí a pocs anys: «scapucci és el que porta al seu darrere, el seu bagatge. quin home hi ha que hagi fet el recorregut que ha fet ella? estem valorant el seu treball, els seus mèrits artístics, la seva trajectòria».


bayo, primera dona en dirigir a turquia, considera un tòpic creure que hi ha una sensibilitat femenina per dirigir.
-------------------------------------------------------------------------------------------------------------------


a més dels noms de directores ja esmentats al circuit internacional s’hi pot veure amb la batuta a la mà dones com oksana lyniv, ariane matiahk, laurence equilbey, alondra de la parra, susanna mälkki, xian zhang, joann falletta, zoi tsokanou o la sempre hiperactiva barbara hannigan, sense deixar de banda les joveníssimes anja bihlmaier, katharina wincor o emilia hoving. i aquí? hi ha una colla de dones directores com són, a més de bayo, inma shara, mercedes padilla, sílvia sanz, isabel lópez calzada, maría juana martínez de la hoz o pilar jurado que a més de directora és compositora, canta i ara dirigeix la sgae. però cap d’elles no està al capdavant d’una de les grans orquestres simfòniques que hi ha a espanya. la que més s’hi acosta és gloria isabel ramos, directora titular de l’orquestra de córdoba.


 
**paritat a l’auditori**


en ser nomenat director de l’auditori de barcelona fa cinc mesos, robert brufau va dir que d’aquí a cinc anys calia tenir un 50 % de dones directores convidades de l’obc i no renunciava a imaginar un futur on l’orquestra tingués una directora titular. a bayo li va agradar que es volgués donar aquest recolzament: «la discriminació positiva pot ser un mecanisme útil en un moment concret per equilibrar determinades situacions que s’han de compensar. És una eina que tenim, però no ha de ser una eina a perpetuïtat».


la directora catalana també és regidora del psc a badalona i sempre que pot s’emporta el seu fill que ara té 17 mesos.
----------------------------------------------------------------------------------------------------------------------


si arreu ja ha estat difícil que les dones arribin a pujar al podi amb la batuta a la mà, aquí hi ha encara més condicionants que van a la contra de tots, homes i dones: «ens manca una xarxa que permeti consolidar el treball dels artistes, perquè, no ens enganyem, ara tenim un bon nivell educatiu, però és molt complicat que algú surti d’un conservatori i que directament vagi a dirigir a un auditori o un teatre de primer nivell. manca tota l’estructura de petits auditoris, teatres, llocs on els professionals i els artistes puguin tenir aquestes oportunitats. les grans estructures ja les tenim. ara ens cal el camí per a que tothom, directors d’escena, tramoistes, tècnics de llum, no només els músics, tinguin la possibilitat de fer aquestes experiències».


a l’hora que una altra dona agafi la batuta hi ha una altra qüestió a tenir en consideració i és la conciliació de la vida familiar. mirga, la directora lituana, ha renunciat a debutar al covent garden de londres on havia de dirigir *el cas makropoulos*, de janacek, per dedicar més temps al seu fill. i bayo, que a més es regidora del psc a l’ajuntament de badalona, diu que tot compromís exigeix una dedicació i que del que es tracta és d’endreçar la vida. sempre que pot s’emporta el seu fill que ara té 17 mesos. també se’l va emportar a istanbul. diu que en el cas d’un director home això no passaria.


69e5c4400362f5f3dc67b532e4a0a815
pelegrins i estiuejants
politicaprosa.com
2020.10
de festivals musicals d’estiu n’hi ha de tota mena i arreu, però una divisòria invisible els situa en dues categories diferents i no és pel tipus de música. És una qüestió d’actitud. hi ha la del pelegrí que assisteix amb devoció a un santuari musical. i hi ha la de l’estiuejant disposat a gaudir d’un concert una agradable nit d’estiu.


el gran santuari del pelegrinatge operístic, sempre que la creença de l’assistent sigui el wagnerisme, és el festival que richard wagner es va fer a mida a l’ensopida ciutat bavaresa de bayreuth. a finals del segle xix un professor del conservatori de parís escrivia: «cadascú que vagi a bayreuth com vulgui, a peu, a cavall, en cotxe, en bicicleta, en tren, però el veritable pelegrí hi hauria d’anar de genolls». no cal.


com que el compositor alemany sempre havia de ser més que ningú, el seu no era un festival a seques. era, i és, un *bühnenfestspiel*, un festival escènic. wagner va anar a parar a bayreuth perquè buscava un gran escenari per a les seves obres i allà n’hi havia un, però encara el va trobar massa petit. amb ajut econòmic del seu fervent lluís ii de baviera es va fer construir un teatre segons les seves nombroses necessitats musicals i escèniques.


creat el 1876, el festival ha perdut aquella mística que l’envoltava fins fa ben poc, quan calia esperar vuit i nou anys per aconseguir una entrada. ara el mateix any es poden comprar per internet, això sí, amb molta paciència. diuen els més vells i els que pensen que abans tot era millor, que las veus ja no són el que eren, però aquell teatre segueix sent un lloc únic per escoltar la música de wagner. el que el distingeix és la construcció i la disposició de l’orquestra en un fossat que dante, d’haver-lo conegut, l’hauria reproduït en algun cercle del seu infern pels turments calorífics que genera en els abnegats músics que a més de pacients són d’una qualitat gairebé excelsa.


 
**calor i seients durs**


wagner no volia que els seus *pelegrins* s’adormissin durant les llargues representacions ni que entressin i sortissin, i per això va posar seients incòmodes, durs i sense braços, i feia tancar les portes amb clau quan tothom era dins, coses que encara duren. de refrigeració, ni parlar-ne. però quan s’apaguen els llums, la sala queda a les fosques i comença a sonar la música des d’un fossat invisible, tot s’oblida. És pura màgia.


al seu infern dante podia haver reproduït el fossat de l’orquestra de bayreuth.
-------------------------------------------------------------------------------


un altre que tenia un ego monumental era el director herbert von karajan. no va inventar el festival de salzburg, però sí que el va convertir en el que avui és, un altre centre de pelegrinatge musical i teatral ple de glamur. creat a la ciutat on va néixer mozart, existeix des del 1920 gràcies entre altres a hugo von hofmannsthal i max reinhardt, però va ser karajan el 1950 qui li va donar la volada internacional i de mundanitat amb la construcció del grosses festspielehaus, el gran teatre excavat a la roca, doncs el felsenreitschule, l’antiga escola d’equitació guanyada també a la pedra, era insuficient.


el festival de salzburg es sinònim de màxima qualitat artística. també ho és de preus elevats, com per altra banda els de tot a la ciutat. el glamur que desprenen els assistents, sobretot les senyores empolainades fa que bayreuth al seu costat sembli provincià.


 
**‘made in england’**


el pes de la música en la cultura germànica i els nombrosos festivals a més dels citats, com els d’innsbruck o bregenz, pot fer pensar que aquests encontres estiuencs són originaris d’aquelles terres, però no. l’invent porta la marca del *made in england*. van ser els anglesos els qui per primera vegada van fer servir la paraula «festival» fa 300 anys, a principis del segle xviii. el three choirs festival aplegava els cors de les catedrals de hereford, gloucester i worcester per interpretar oratoris de händel. el festival segueix ben viu (enguany toca fer-lo a gloucester) i ha estat un gran vehicle per estrenar i difondre obres de compositors britànics com delius, vaughan williams, holst, finzi o britten.


però si hi ha dos festivals al regne unit que mereixen una visita encara que només sigui un cop a la vida, són els proms de londres i el d’òpera de glyndebourne. el director henry wood va crear els *promenade concerts* el 1895 per facilitar l’accés a la música a tothom. amb 150 espectacles durant vuit setmanes, és possiblement el festival més gran, certament el més democràtic i el que té una difusió més estesa doncs l’organitza la bbc, el servei públic de radio i televisió.


edificis amb llarga història com les abadies d’ambronay i saintes acullen el ric patrimoni musical francès.
-----------------------------------------------------------------------------------------------------------


per 6,79 euros 1.350 espectadors poden passejar per l’arena de l’auditori, seure a terra o berenar durant concerts dirigits o interpretats pel bo i millor de la clàssica, per exemple per batutes com les de mariss jansons, daniel barenboim, esa pekka salonen, mirga grazinyte-tyla, karina canellakis, o simon rattle que torna a convidar l’orfeó català. si es vol comoditat, hi ha 5.000 entrades amb seient (entre 17 i 80 euros). tot i el nombrós públic, els passejants, els que es porten el berenar o es descalcen per estar més còmodes, que no s’espanti ningú, el silenci i l’atenció quan sona la música desperten admiració i enveja, sobretot pensant en el públic tan mal educat i sorollós dels nostres teatres i auditoris.


 
**al tren amb esmòquing i cistell**


glyndebourne és el contrari. És car i elitista, però la qualitat musical és també altíssima. És una iniciativa totalment privada, sense diner públic, creada per un aristòcrata wagnerià, john christie, que als anys 30 volia fer un *bayreuth* a la seva finca, al sud d’anglaterra, a una hora de tren de londres. És un lloc idíl·lic enmig d’uns camps amb un rierol on hi pastura el bestiar. la senyora christie que era cantant li va treure del cap el somni de grandesa i va començar a representar òperes en una petita construcció afegida a la casa. l’èxit va ser tan gran que ara fa 25 anys es va inaugurar un autèntic teatre en el qual s’hi han representat produccions operístiques que han fet història. el responsable avui és el nét del fundador.


anar a glyndebourne no és només anar a l’òpera. És tot un ritual que comença a l’estació victoria de londres per agafar un tren fins a lewes. als passatgers habituals s’hi barregen els que van al festival i que es veuen d’una hora lluny pels vestits de còctel elles i l’esmòquing ells. i pels cistells de picnic que carreguen. les representacions són a la tarda i cal arribar-hi amb temps per gaudir dels jardins –si no plou–, buscar lloc i deixar-hi una penyora per fer el picnic a l’entreacte. també hi ha restaurants, però la gràcia és el berenar-sopar a l’herba. també s’hi pot anar en cotxe i carregar-hi les cadires i la taula de càmping, però les carreteres poden convertir el pelegrinatge en un malson i arribar tard i trobar tota la gespa ocupada.


un altre centre de romiatge molt exclusiu i no pas pels preus o pels assistents és el festival d’aldeburgh fundat pel compositor benjamin britten el 1948 en un lloc també d’una gran bellesa entre els aiguamolls de suffolk. aquí la música porta el segell distintiu de la creació contemporània.


 
**vi de borgonya i de bordeus** 


el festival francès més reputat és el d’aix-en-provence, creat també el 1948. més que pelegrins, hi van els estiuejants que es refugien de la calor en els poblets provençals, però són uns estiuejants que saben on van i què escolten en els tres llocs del festival, l’original pati de l’arquebisbat, a l’aire lliure, el gran teatre de provença, i el coquetó jeu de paume.


frança és un país modèlic pel que fa a la recuperació del seu patrimoni musical, sobretot barroc, que troba espai en diversos festivals en els quals la música s’uneix a la història, l’arquitectura i el bon menjari beure. el festival internacional d’Òpera barroca i romàntica de beaune n’és un bon exemple. beaune és la capital dels vins de borgonya i el festival es fa al pati de l’hospici, una construcció francoframenca del segle xv.


a l’altre extrem de frança, a prop de cognac i de les vinyes de bordeus, la ciutat històrica de saintes era punt de descans dels romers que feien el camí de sant jaume. avui s’hi aturen els que van a l’abadia de les dames, iniciada el segle xi i convertida en una *cité musicale*. la programació del seu festival és més eclèctica, però no hi falten jacquet de la guerre o couperin. a la regió d’auvergne-rhône-alps, l’abadia d’ambronay fundada en temps de carlemany també és un centre de recerca musical i al setembre acull el seu festival que enguany celebra el 40è aniversari.




[caption id="attachment\_5792" align="aligncenter" width="1600"]![](https://www.politicaprosa.com/wp-content/uploads/2019/07/pp_festival-de-musica-antiga-dels-pirineus-al-castell-de-mur-foto-patricia-marquez.jpg) festival de música antiga dels pirineus al castell de mur. © patricia márquez[/caption]


 
**burgesos de puigcerdà i s’agaró**


l’estiueig era cosa de burgesos, d’aquells que tenien llotja al liceu o butaca fixa al palau. a l’estiu, però, no es podien emportar ni l’un ni l’altre al lloc de vacances i com si fossin mahoma i la muntanya, van traslladar la música on ells prenien la fresca. així van néixer els nostres festivals. el doctor andreu, el de les pastilles, va encetar a començaments del segle xx el costum de fer concerts de cambra a puigcerdà per als amics i coneguts instal·lats a la vora del llac, en les vil·les que el giny urbanístic del farmacèutic havia ajudat a desenvolupar. unes dècades més tard, el 1956, un altre gran burgès, josep ensesa gubert, promovia un festival a s’agaró, la luxosa urbanització creada pel seu pare al baix empordà, i va durar fins el 1977.


a catalunya hi ha una cinquantena de festivals de totes les mides i repertoris.
-------------------------------------------------------------------------------


ara, de festivals d’estiu dedicats a la clàssica a catalunya, n’hi ha ben bé una cinquantena de totes les mides, objectius i repertoris. entre el festival castell de peralada, hereu d’aquells primers encontres, i el festival de música antiga dels pirineus, repartit per nombrosos poblets de muntanya, de bossost a beget i de tavascan a riner, hi ha oferta per a tots els gustos. si el primer és un festival d’estiuejants per estar a prop de la costa i per l’eclecticisme de la seva programació amb presència de grans noms de l’*star system* de la lírica i el ballet, el de muntanya podria ser un mixt entre romiatge, estiueig i turisme. dos festivals que impliquen un pelegrinatge són la schubertíada de vilabertran, que és un dels importants de *lied* que es fan a europa, i el dedicat a pau casals, al vendrell.


a catalunya no hi ha cap gran festival i la majoria són petits, però tenen una característica comuna i és que neixen de la iniciativa privada, just al contrari dels grans que es fan a la resta d’espanya com els de santander, granada o sant sebastià que depenen plenament de les administracions públiques.


pelegrins i estiuejants, que tingueu un bon estiu amb bona música.


221199ae1829f5ff10f1a823909be1e5
el nazisme sense esvàstiques
politicaprosa.com
2020.10
com explicar el mal? com retratar la baixada als inferns que va ser el nazisme? a *les benignes*, jonathan littell fa una exposició històrica minuciosa de la perversió del tercer reich i de l’holocaust amb una munió de noms, càrrecs i llocs mitjançant un personatge de ficció que pren part en tota aquella barbàrie. maximilian aue, oficial de les ss, no té escrúpols ni principis, cosa que no li impedeix ser un home de gran cultura sobretot filosòfica, literària i musical. tampoc en té en la seva vida privada en la qual el bé i el mal són categories inexistents.


el compositor hèctor parra, el llibretista händl klaus i el director d’escena calixto bieito han fet una òpera basada en aquella novel·la amb el títol original de *les bienveillantes* que l’opera vlaanderen, l’Òpera de flandes, va estrenar de manera absoluta i amb molt èxit el 24 d’abril a anvers. de moment, aquest segle xxi ja té un bon títol de gran format al repertori encara poc proveït.


a l’òpera no hi ha figures històriques tot i que el text les cita. bieito no posa ni mitja esvàstica dalt de l’escenari, ni un uniforme, ni una arma, ni uns decorats d’època. no li calen –i aquí rau la seva intel·ligència–, per explicar aquella barbàrie en la qual no hi falta res, des dels assassinats massius de jueus a l’est d’europa, com el de babi yar, a l’horror bèl·lic de stalingrad i el de l’extermini ja programat industrialment a auschwitz, fins l’enfonsament del nazisme. el director d’escena, però, ho centra en el que representa el recorregut vital d’aue, un recorregut del qual en surt una violència molt antiga, la que ja explicava Èsquil a l’*orestíada*.


del recorregut vital del nazi protagonista en surt una violència molt antiga, la que ja explicava Èsquil a l’’orestíada’.
-------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------


bieito no inventa res. tot és a la novel·la. aue (orestes) que ha mantingut una relació incestuosa amb la germana bessona una (elektra), mata amb una destral la mare héloïse (clitemnestra) i el padrastre moreau (egist) per venjar la desaparició del pare (agamèmnon). al final del brutal viatge personal i històric aue sap que se’n sortirà fugint amb una nova identitat desprès d’haver comès un darrer crim. l’última frase de l’òpera és la mateixa que posa fi a la novel·la: «les compassives havien trobat el meu rastre». És a dir, les eumènides de l’*orestíada*, les fúries que persegueixen violentament els parricides, però que, mitjançant la intervenció divina, es converteixen en essers benèvols.


 
**un fangar fastigós**


en la posada en escena hi ha un únic decorat, obra de rebecca ringst. És una oficina tota blanca, d’una blancor clínica irreal. darrere d’una taula també blanca seu aue que es disposa a escriure sense cap remordiment el que ha estat la seva vida 30 anys abans, durant el nazisme. a mesura que l’obra progressa, l’habitació, el terra i les parets, es van empastifant fins acabar convertida en un fangar fastigós en el qual xipollegen els personatges. en aquesta progressió on el mal no té aturador s’hi barregen el món real del protagonista i un món oníric d’enfonsament moral.


william shakespeare sabia que tota tragèdia reclama un moment de distensió, de c*omic relief*. a *les bienveillantes*, aquest moment no acaba d’arribar. la història és tan dura que potser semblaria una ofensa a les víctimes. no obstant això, la tragèdia grega incorporava una peça satírica al final d’una trilogia tràgica com seria l’*orestíada*. i aquí, gairebé a l’acabar, a la part que porta el nom de l’últim moviment de la suite barroca en què s’estructura l’obra, el de giga que és una dansa lleugera i satírica, apareix l’escena extravagant i burlesca quan el protagonista explica que, a punt de ser condecorat pel mateix hitler al final dels seus dies en el seu búnquer pudent, no resisteix la temptació de mossegar-li el nas al führer.


 


[caption id="attachment\_5348" align="aligncenter" width="1600"]![](https://www.politicaprosa.com/wp-content/uploads/2019/06/pp_-opera-les-bienveillantes-3.jpg) el compositor hèctor parra, el llibretista händl klaus i el director d’escena calixto bieito han fet una òpera basada en aquella novel·la amb el títol original de les bienveillantes[/caption]


 
**una música molt eficaç**


per a aquest *tour de force* que és *les bienveillantes*, parra ha escrit una música expressionista molt eficaç, molt densa de colors i de tempos contrastants, però gens espessa, amb una gran orquestra convencional que a vegades barreja amb música electrònica. el protagonista és un gran amant de la música de bach. i enmig de tota aquella inhumanitat, el compositor català hi veu la *passió segons sant joan* del mestre de tots els mestres, portadora d’una voluntat redemptora. no és que sigui molt evident a l’oïda aquesta presència en la partitura, però sí que es fa ben palesa a la sarabanda interpretada al piano mentre instrument i instrumentista s’enlairen poèticament sobre l’escenari. també són referents de parra dues òperes sobre la brutalitat de la primera i la segona guerra mundial, *wozzeck*, de berg, i *die soldaten*, de zimmermann, però sempre amb el seu llenguatge propi. així mateix incorpora un quartet vocal i escenes corals que fan el paper del cor de la tragèdia grega.


vocalment, parra ho posa molt difícil al protagonista. tant és així que no va resultar fàcil trobar el tenor que acceptés el repte de cantar dues hores el paper d’aue, un dels més llargs i intensos de la història de l’òpera. el nord-americà peter tansits va demostrar una entrega vocal total, mantenint la veu en bon estat fins al final. actoralment la seva part tampoc no era fàcil. el resultat va ser plenament reeixit.


les tres hores i mitja de durada de l’òpera són tan pertorbadores com les gairebé mil pàgines de la novel·la de littell.
------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------


l’altre tenor de l’òpera també ho té molt difícil. l’avantatge és que es tracta d’un paper curt, el de moreau, que parra va concebre pensant en el registre agut de david alegret. pràcticament tota l’estona que canta ho fa a dalt de tot i té quatre dos de pit que el tenor català va superar amb plena solvència. la soprano rachel harnisch va ser una una de gran intensitat dramàtica. la veu molt poderosa i esmolada de la mezzosoprano natascha petrinsky donava vida a héloïse, mentre el baríton günter papendell defensava molt bé el seu paper de thomas, l’amic i protector d’aue. les masses estables de l’Òpera de flandes, orquestra i cor, són d’una gran qualitat musical i, una vegada més, ho van demostrar interpretant aquesta partitura complicada sota la direcció de peter rundel, un bon coneixedor de la música de parra.


cal dir que part del mèrit d’aquesta òpera correspon a klaus, capaç de condensar aquell món terrible en un llibret de gran eficàcia sense trair la història. les tres hores i mitja de durada (amb un descans) són tan escruixidores, tan pertorbadores, com les gairebé mil pàgines de la novel·la. l’absència de simbologia nazi volguda per bieito i l’èmfasi en el recorregut vital d’aue no va en detriment de la càrrega moral de l’obra, ans el contrari. primo levi, supervivent d’auschwitz i autor del testimoni *si això és un home*, ja considerava que els nazis se’ls havia de tractar com a humans. el mateix protagonista de *les bienveillantes* recorda que els que maten són homes, de la mateixa manera que també ho són els morts. i, en el cas de la novel·la, aue acaba incitant a admetre que tan home és ell com els lectors. o nosaltres, els espectadors.


aquesta òpera és una coproducció amb l’Òpera de nuremberg i el teatro real de madrid. malauradament, no sembla que aquesta, com altres obres creades i concebudes per catalans que triomfen arreu, hagi de fer parada a barcelona. pocs dies després de l’estrena de *les bienveillantes*, l’Òpera de flandes rebia a londres el premi a la millor companya d’òpera de l’any. el mèrit? una programació intel·ligent i de qualitat que aquesta temporada ha presentat òperes de wagner, glass, bizet, hindemith, halévy i verdi, a més de parra.


5eac5c7476be029de838476bc93da2ea
el poder de l’òpera, la feblesa de la programació
politicaprosa.com
2020.10
fa vint anys de la reobertura del liceu després de l’incendi que el va devastar i que va portar a la seva reconstrucció. la propera temporada vol celebrar la resurrecció i alhora recuperar aquella empenta que va fer créixer el públic del teatre fins a arribar pocs anys després als gairebé 25.000 abonaments. però en aquestes dues dècades han passat massa coses que han fet recular el liceu en tots els sentits, tan artísticament com econòmica. els 15.000 abonaments de l’actual temporada en són una mostra.


encara que ho vulgui semblar i la direcció ens intenti convèncer que a la propera hi haurà «espectaculars produccions i grans veus», serà com totes les darreres, indefinida i desequilibrada. mirada per sobre la programació del 2019-2020 anunciada el març sembla molt llampant, però si enfoquem bé, la lluentor desapareix per mostrar una programació que no fa honor al que hauria de ser el liceu. el lema de la temporada, *la força de l’òpera*, no casa amb la feblesa de la programació.


 
**pons dirigirà ‘turandot’ i ‘lohengrin’**


agafem unes balances. en un plat hi posaríem el que és més engrescador encara que impliqui riscos. començaríem per l’estrena mundial de produccions noves. la primera vol enllaçar amb aquella nit de reobertura del teatre, el 1999. llavors es va representar *turandot*, de giacomo puccini, sota la batuta de qui era director musical de la casa, bertrand de billy, amb una posada en escena de núria espert. aquesta òpera tornarà al liceu, aquesta vegada en una producció del videocreador franc aleu, col·laborador habitual de la fura dels baus, que aquí assumeix l’encàrrec en solitari i que presentarà un visió futurista de la història de la princesa de gel. dirigirà josep pons que en aquests difícils darrers anys ha estat l’esperança més notable del redreçament del teatre per la feina, encara inacabada, de la imprescindible millora de l’orquestra.


es manté el domini italià tot i que tornen wagner i mozart, i el segle xx queda reduït a ‘turandot’ i ‘doña francisquita’.
--------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------


després de la insòlita absència de richard wagner en la present temporada en un teatre que se les dóna de ser més wagnerià que ningú, a la propera hi haurà el seu *lohengrin*. el mestre pons tornarà al fossat des d’on ja havia dirigit uns *wagners* més que notables com *el capvespre dels déus* (2016) i *tristany i isolda* (2017). katharina wagner, besnéta del compositor i directora del festival de bayreuth, serà l’encarregada de la posada en escena. ja hi ha qui ha arrufat el nas en sentir el seu nom pel seu historial, però tot dependrà de qui signi la dramatúrgia.


serà estrena a espanya *alcione*, la *tragédie lyrique* del compositor barroc francès marin marais en coproducció amb l’opéra comique de parís sota la direcció musical de jordi savall i l’escènica de louise motay. també hi haurà una òpera d’encàrrec. serà *diàlegs de tirant e carmesina*, del compositor joan magrané, coproduïda amb el festival de peralada i l’Òpera de butxaca i nova creació, dirigida per francesc prat, amb un espai escènic creat per jaume plensa.


 
**l’altre plat de la balança**


a l’altre plat de la balança s’hi apila tot un seguit de coses més que previsibles començant per la reposició d’*aida*, de giuseppe verdi, amb els decorats tradicionals i històrics de josep mestres cabanes estrenats el 1945 que es van salvar de la crema però que ja no han superat el pas del temps, ni pel que fa a l’estètica ni al seu estat de conservació. i vint anys després de la seva estrena a peralada i de diverses reposicions al teatre de la rambla torna *carmen* de george bizet amb el cèlebre muntatge de calixto bieito.


hi haurà l’estrena mundial d’una nova producció de gioachino rossini, *il barbiere di siviglia*, i el programa doble que formen *cavalleria rusticana*, de ruggero leoncavallo, i *i pagliacci*, de pietro mascagni, procedent del covent garden de londres on va tenir un gran èxit. feia anys que no es feia sarsuela al liceu i ara n’hi haurà. serà *doña francisquita*, d’amadeu vives, en una nova direcció d’escena que firma lluís pasqual coproduïda amb el teatro de la zarzuela.


no hi faltarà una òpera en versió de concert, *semiramide*, de rossini, amb joyce didonato. després de l’absència de mozart en la present temporada, a la vinent hi haurà una *clemenza di tito* en una producció de david mcvicar comprada al festival d’aix-en-provence on es va estrenar el 2011. vista en el seu moment, vàrem escriure que es tractava d’una pobra i decebedora posada en escena que semblava feta per cobrir l’expedient i salvada només per algunes veus com les de sarah connolly o carmen giannatanasio que malauradament no trobarem aquí.


si parlem de veus, la temporada vinent n’hi haurà de molt notables com les d’ana netrebko, javier camarena, juan diego flórez, iréne theorin, gregory kunde, elena pankratova, roberto alagna, angela meade, klaus florian vogt, günther groissböck, evelyn herlitzius o anita rachvelishvili. els noms són ben reconeguts, però això no vol dir uns elencs i uns resultats compactes. els tres primers vindran un dia per a un concert cadascú. els altres compartiran repartiments molt irregulars en els casos (que són majoria) d’òperes amb dos elencs per evitar la distinció entre distribucions de primera i de segona (a efectes del preu de les entrades). per exemple, theorin serà turandot amb jorge de león quan el més lògic vocalment parlant seria que fes parella amb kunde que cantarà amb lise lindstrom. el cas més homogeni serà el de *lohengrin* perquè com observa un amic, només hi ha un repartiment. pel que fa a directors, a més del titular de la casa, els noms són poc engrescadors.


com ha estat la tònica en les darreres temporades, es manté la preeminència de l’òpera italiana. dels 12 títols programats, la meitat són italians amb domini verista i dos *rossinis* a més d’un *verdi*. hi ha dos alemanys i dos francesos. el segle xx queda reduït incomprensiblement a *turandot* i *doña francisquita*. ni un autor cabdal d’aquell segle, ni tan sols un richard strauss. i el xxi el representarà l’obra de magrané, una òpera de cambra que es podrà veure i escoltar en el foyer del teatre, un lloc de pèssima acústica.


 
**final d’etapa**


christina scheppelmann deixa la direcció artística al final d’aquesta temporada. el seu pas pel liceu ha coincidit amb els pitjors moments de la crisi que ha afectat el teatre. amb l’anterior director general, roger guasch, interessat només a quadrar els números i per tant intransigent, poca cosa hi havia a fer. el resultat ha estat el d’unes temporades desgavellades i abocades al provincianisme de les quals, afortunadament, van sobreeixir amb nota alta i en tots els aspectes (vocals, orquestrals i escènics) algunes, poques, joies com *benvenuto cellini* (berlioz), *quartett* (francesconi), *tristany i isolda* (wagner) i *kàtia kabànova* (janácek), i cal esperar que en la propera també excel·leixin *turandot* i *alcione*. un magre resultat per a cinc temporades sota la seva direcció artística.


altres bones idees de scheppelmann no van poder passar d’això, d’idees. l’intent de portar *moby dick*, de jake heggie, el mateix compositor de qui a madrid es va presentar *dead man walking* amb un gran èxit, va topar primer amb la negativa de l’anterior director general i després amb la de l’actual, de valentí oviedo. una altra proposta frenada des de la direcció general ha estat *béatrice et bénédict*, òpera de berlioz que hagués permès celebrar com cal el 150è aniversari de la mort d’aquest gran compositor.


vint anys després de la reobertura del teatre, ara toca fer la remuntada.


b16ab928629dc583dd4441b49431a7b9
una pesca sense esca
politicaprosa.com
2020.10
una de les tantes coses bones que té l’òpera és la de ser un espectacle capaç de generar polèmica. l’estrena al liceu de *les pêcheurs de perles*, de georges bizet, n’ha provocat una degut a la posada en escena de lotte de beer que ha traslladat el conte oriental original a un *reality show* dels nostres temps televisius. els més crítics han considerat que era una caiguda en una insuportable i indigna vulgaritat, poc adient a l’art considerat excels del gènere.


la seva estrena va ser rebuda per un públic dividit entre la esbroncada i els aplaudiments, però ni la una ni els altres eren massa convincents. certament, aquesta producció no passarà a la història, però cal reconèixer l’enginy de qui la firma a l’hora de donar vida a un llibret que avui --de fet ahir tampoc-- no es pot agafar per enlloc. aquest però, tot i ser el més aparent, no va ser el gran problema el dia de l’estrena. ho era en canvi la poca qualitat musical general.


bizet va escriure *les pêcheurs* quan tenia 25 anys acabats de fer. ja havia fet algunes òperes tot i que breus, d’un acte. l’encàrrec li va arribar del director del theatre lyric de paris obligat per una subvenció que rebia del govern a donar espai a un jove estudiant que hagués estat becat a l’acadèmia de frança, a roma. desconeixent la vàlua del jove compositor els llibretistes michel carré i eugène cormon no s’hi van escarrassar gens ni mica i li van escriure un llibret per sortir del pas.


la trama es molt senzilla. l’acció transcorre a l’illa de ceilan (avui sri lanka), en un poble de pescadors de perles. És una òpera de quatre personatges. tres són els segments d’un triangle amorós i un quart vetlla per l’ordre i la moral. dos pescadors, nadir i zurga, que en la seva joventut han jurat que l’amor de cap dona no trencaria mai la seva amistat estimen secretament léïla. però si això ja és un drama, resulta que la noia és sacerdotessa i ha fet vot de castedat! nadir i léïla es retroben. la serventa del déu brahma trenca el seu vot. i el noi, el jurament fet amb l’amic.


en descobrir-ho, zurga els maleeix i demana la seva mort, però a última hora s’adona que anys enrere léïla li havia salvat la vida. es penedeix i els salva fent, però, una gran barbaritat, la de calar foc al poble de pescadors. el sacerdot nourabad diu que zurga ha de morir a la foguera per haver deixat escapar als enamorats.


 


[caption id="attachment\_4700" align="aligncenter" width="1200"]![](https://www.politicaprosa.com/wp-content/uploads/2019/05/pp_òpera-les-pecheurs-de-perles-al-liceu-foto-a-bofill-1.jpg) ‘les pêcheurs de perles’ de bizet © a. bofill[/caption]


 
**els llibretistes, retratats**


bizet va crear una música brillant, expressiva i colorista, amb sons orientals, però també amb alguna incongruència com en el cas de les imprecacions a la divinitat hindú brahma aprofitant compassos d’un *te deum* catòlic. la partitura va ser tan superior al que li havien escrit els llibretistes que aquests van reconèixer que d’haver conegut la gran qualitat de la música de bizet s’hi haurien esmerçat més.


i aquí rau el problema. la música aguanta i el llibret, no. per això és una òpera poc representada (la darrera vegada al liceu va ser el 1964 amb alfredo kraus). en canvi, tots els grans tenors començant per enrico caruso, miguel fleta, giuseppe di stefano, jussi björling, el mateix kraus, plácido domingo o roberto alagna han incorporat al seu repertori de concert l’ària de nadir *je crois entendre encore*. i també hi ha barítons que no han resistit la temptació de cantar fragments sols o el duet *au fond du temple saint* amb tenor*.*


un gran teatre amb un gran pressupost com és el metropolitan de nova york, per exemple, pot fer uns *pêcheurs* i sortir-ne molt airós amb una aposta escènica de superluxe, tot lluentor, altament esteticista, amb impactants imatges aparentment subaquàtiques, i amb una orquestra, un cor i uns cantants també de superluxe. malauradament, aquest no és el cas del liceu. el teatre de la rambla ha anat a buscar una producció que de beer va fer pel vienès theater an der wien el 2014, un teatre amb un escenari força més petit que el de barcelona. 


convertir aquesta òpera en un *reality show*, en una mena de *superviventes,* com ha fet la directora d’escena, és una opció que no desentona amb la migradesa del llibret, permet un joc escènic i situa l’espectador davant d’una crítica d’una societat escàpola com és la nostra, capaç d’inventar una falsa realitat. no oblidem que l’orientalisme de la que beu aquesta òpera també era una manera de defugir de la realitat mitjançant una sèrie de tòpics caient fins i tot en el decadentisme.


 


[caption id="attachment\_4698" align="aligncenter" width="1200"]![](https://www.politicaprosa.com/wp-content/uploads/2019/05/pp_òpera-les-pecheurs-de-perles-al-liceu-foto-a-bofill.jpg) ‘les pêcheurs de perles’ de bizet © a. bofill[/caption]


 
**tot és millorable**


dit això, la posada en escena té de tot, idees plenes d’enginy i alguna de penosa com el vídeo d’una enquesta feta a la boqueria sobre els protagonistes del *reality show* a la que respon personal del propi liceu. els detallisme de la posada en escena va contra la visió de conjunt. certament, a aquests *pêcheurs* els hi falta poesia i emoció, però aquí cal parlar de la interpretació musical. al director yves abel li costava arrancar una orquestra que anava al ralentí sense trametre el colorisme i l’exuberància de la partitura. el cor, convertit en els telespectadors del xou televisiu, està situat al fons de l’escenari en uns habitacles com els de la cèlebre *13 rue del percebe*, i això fa difícil que s’escoltin entre ells, però l’escàs volum i masses entrades poc clares reflectien també l’estat d’aquesta formació estable per a la que ja hi ha convocades audicions per cobrir les places vacants.


pel que fa als solistes, la decepció també va ser gran. el tenor john osborn, una de les veus que millor coneix el repertori francès (al liceu va ser benvenuto cellini, de berlioz) va oferir com a nadir una interpretació molt per sota la seva capacitat. no va aconseguir emocionar amb la cèlebre *je crois entendre encore* i això és una veritable llàstima. el baríton michael adams va ser un zurga molt desafinat. la soprano ekaterina bakanova com léïla va anar millorant des d’un inici tirant a fluix. fernando radó, que era un nourabad convertit en el presentador televisiu, va demostrar millors dots escèniques que vocals.


per sort, aquests les *pêcheurs de perles* té dos repartiments i diverses funcions, de manera que musicalment tot pot millorar.


*l’estrena es va fer el 13 de maig.*


05470b3aa18808c3151230f1793096e6
malalts d’endogàmia i de transparència
politicaprosa.com
2020.10
els tres principals equipaments musicals de barcelona, l’auditori, el liceu i el palau de la música, tindran nous responsables artístics en els propers mesos. comença una nova etapa que hauria de ser engrescadora després d’uns anys de moltes dificultats, en un cas per un gran escàndol, en un altre per una pèssima gestió, i en tots ells per la crisi econòmica que ha obligat a mesures a vegades incomprensibles, en detriment de la qualitat artística dels diferents projectes i en la pèrdua d’identitat si parlem concretament del liceu i l’auditori.


al marge de les capacitats de les persones escollides en aquesta nova etapa musical barcelonina, la selecció revela uns trets comuns que a la llarga poden resultar poc beneficiosos. un és l’endogàmia; l’altre, una transparència molt discutible, i el darrer, una concentració de poder que pot difuminar la separació entre la direcció responsable de la gestió econòmica i l’artística. d’aquesta renovació en surt també una dada molt positiva i és la joventut dels nous responsables.


el primer canvi es va anunciar a l’auditori per substituir a joaquim garrigosa en la direcció del centre. la convocatòria del concurs va tenir els seus crítics i es donava per segur que la persona escollida seria robert brufau (mollerussa, 1980). i així va ser. cap de producció i de programació d’aquella casa en els darrers deu anys, té una molt sòlida formació musical i també en ciències empresarials. ara, a més de ser el director de l’auditori, assumeix directament la direcció artística de l’obc, una orquestra que, tot i la direcció musical que porta kazushi ono, necessita una bona sacsejada i alhora cobrir les molt nombroses places vacants per acabar tenint una definició artística pròpia que ara per ara no ha assolit.


com a director artístic adjunt del palau, garcia de gomar ha deixat enrere la caspa i la grisor de la gestió corrupta de fèlix millet.
--------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------


durant els anys que brufau porta a l’auditori, ha promogut cicles específics que van des de la música antiga fins a la més contemporània, sempre a la recerca de públics diferents. el que no ha pogut fer el nou director és donar un perfil propi a la sala simfònica. inaugurat ara fa 20 anys, l’auditori arrossega uns quants hàndicaps. el més important és la dependència política tractant-se d’un consorci entre ajuntament i generalitat, sempre disposats a fer retallades pressupostàries, però poc inclinats –o fins i tot desinteressats– a posar-se d’acord sobre el paper que ha de tenir aquest equipament i també el de l’orquestra, que hi té la seva seu.


una altra pega és que l’auditori està situat en un lloc poc agraït de la ciutat. el mateix brufau deia en una entrevista al diari *ara*: «tinc dubtes que formem part de l’imaginari col·lectiu de la ciutat.» potser d’ençà de la creació a dues passes del museu del disseny es podrà fer realitat el *hub* artístic i cultural que encara no ha començat a caminar entre el museu, la sala musical i el teatre nacional de catalunya (tnc). la recent *joint venture* entre l’auditori i el tnc en un concert d’homenatge al geni de carles santos hauria de ser un primer pas. tant de bo!


 
**garantia de qualitat**


ara fa un any el liceu va iniciar els canvis que resultaven urgents i imprescindibles després d’una gestió marcada per les retallades més brutals fetes sense cap mena de consideració artística. el març del 2018 valentí oviedo (manresa, 1977) arribava al teatre de la rambla com a director general en substitució de roger guasch. ara el teatre ha triat víctor garcia de gomar per substituir christina scheppelmann en la direcció artística. si oviedo havia estat gerent de l’auditori, garcia de gomar era (de fet encara ho és fins al setembre en què es produirà el canvi) director artístic adjunt del palau de la música on, al costat del director general joan ollé, ha deixat enrere, i ho ha fet d’una manera admirable, tota la caspa i la grisor artística de la gestió corrupta de l’estafador confés fèlix millet.


el nom de garcia de gomar sonava ja des d’abans de la convocatòria del concurs al qual s’hi van presentar 16 candidatures. de fet, el concurs era un d’aquells casos en què les bases semblaven fetes a mida per a la persona guanyadora i hi ha qui ho ha qualificat de «pràctica supèrflua». la tasca de garcia de gomar feta al palau és garantia de qualitat artística musical, així com d’obertura a altres disciplines artístiques. però, aquesta experiència, és suficient per a un teatre d’òpera? no ho deu ser quan el seu projecte contempla un assessorament teatral del qual serà responsable Àlex ollé, de la fura dels baus, per a quatre temporades.


una de les condicions que es demanava en les bases del concurs era la de tenir en consideració els creadors del país que han estat molt ignorats i que en canvi triomfen pels grans teatres d’òpera d’europa. ollé, de qui el teatre havia presentat les posades en escena de *quartet* (luca francesconi) i de *le grand macabre* (györgy ligeti), incorporarà a la programació quatre projectes propis, un per temporada. esperem que la quota de creadors d’aquí no s’aturi en les produccions del *furero.*


finalment, el palau de la música. la marxa de garcia de gomar ha propiciat el nomenament de mercedes conde pons, fins ara directora de la *revista musical catalana* i coordinadora del cicle de joves talents el primer palau, com a directora artística adjunta. val a dir que aquest nomenament, que s’ha fet mitjançant un no especificat «concurs intern», és el que implica una tasca més fàcil perquè el director artístic sortint deixa una molt bona feina feta a diferència dels altres que són hereus de situacions en què encara han de retrobar o de buscar-se una identitat.


la manera com s’han produït els nomenaments permet preguntar-se si calia un concurs públic. la forma políticament correcta deixa justament en evidència la suposada voluntat de transparència per evitar acusacions de nomenaments a dit. d’altra banda, les bases dels concursos públics no semblaven obertes a la presentació de figures de fora, de personalitats que poguessin aportar una mirada diferent, una mirada que marqués amb un segell distintiu les diferents programacions. a la llarga, l’endogàmia pot tenir un preu. seria de lamentar que no s’hagués volgut fer aquesta obertura a l’exterior.


barcelona té uns equipaments molt emblemàtics. en particular el liceu i el palau, amb una llarga història. son símbols d’una ciutat que, poc o molt, comptava musicalment. que el 1936 l’avantguarda europea reunís a la ciutat el 14è festival de la societat internacional de música contemporània i que alban berg hi estrenés el seu *concert per a violí ‘a la memòria d’un àngel’*, vol dir alguna cosa.


ara, els esforços es dirigeixen a l’atracció de turistes amb el projecte barcelona obertura endegat per les tres institucions musicals de la ciutat. fet per primera vegada el passat mes de març, la primera edició no ha estat altra cosa que una etiqueta posada a actuacions ja contractades dins de les diferents programacions. el mateix brufau, director d’un dels equipaments fundadors d’aquesta barcelona obertura, li explicava al periodista xavier cervantes al diari *ara* els límits d’aquesta iniciativa: «si vols generar un esdeveniment únic en el món de la clàssica, en el sentit més ampli, has de pensar en estrenes, en encàrrecs, en noves propostes escèniques. has de generar la novetat, perquè no som viena, ni amsterdam ni parís, no ho serem mai.» i afegia que seria bonic ser capaços de trobar una personalitat pròpia que fes girar les mirades cap aquí.


molta sort als tres nous càrrecs. la necessitaran perquè per molt bons i necessaris que siguin els seus projectes toparan amb la dura realitat de la disponibilitat financera per portar-los a terme. l’ambiciós projecte artístic de garcia de gomar, per exemple, ja parlava del respecte a «l’equilibri econòmic de la situació». i aquest, amb concurs o sense, amb directors d’aquí o de fora, és i serà el gran problema.


 



---


*fe d'error*


*contràriament al que surt publicat en la versió en paper d'aquest article, el ministeri de cultura no forma part del consorci de l'auditori. el ministeri va participar en la construcció de l’equipament, però no es va incorporar orgànicament al projecte.*


e34d880e854aa3917cc1fa970d4b1ee1
màgia musical més enllà de les ‘passions’
politicaprosa.com
2020.10
setmana santa, temps de *passions* musicals als grans auditoris. temps de música menys grandiloqüent a les esglésies, grans o petites, i gairebé sempre amb problemes d’acústica. per exemple, el temple de la sagrada família, la basílica de montserrat, i amb condicions millors, l’església dels sants just i pastor, escenaris tots ells de concerts de música religiosa en aquests dies de suposat recolliment.


És tota una tranquil·litat entrar a la sagrada família sabent que ja no accedeixes a un edifici del tot il·legal o no-legal, sense permís d’obres. ha costat 133 anys demanar la llicència, però al final s’ha sol·licitat. el cor francesc valls que dirigeix pere lluís biosca, participant habitual en la litúrgia de la catedral de barcelona i també en la d’aquest temple hi va fer el concert de setmana santa, el 6 d’abril, centrat en el compositor i organista francès maurice duruflé (1902-1986), que va ser alumne de paul dukas. era un perfeccionista com el seu mestre i més donat a inspirar-se en el passat que no pas a imaginar un futur musical. el programa va començar amb *quatre motets sobre temes gregorians* amb comentaris improvisats a l’orgue interpretats per l’organista titular de la basílica, juan de la rubia.


la familiaritat del cor amb les dificultats acústiques del temple va fer que aquestes obres, molt ben interpretades pels cantaires, tinguessin un so net i clar, sobre tot el motet *tota pulchra* interpretat per les veus femenines. el mateix es pot dir de les improvisacions de de la rubia, uns impromptus que s’ajustaven molt bé a la musicalitat de duruflé, en la que, naturalment, s’inspirava, destacant el que comentava musicalment la peça *tu es petrus* per la seva potència i afirmació sonora.


el concert va continuar amb la primera versió del *rèquiem,* op. 9, del mateix duruflé, per a solistes, cor, orquestra i orgue seguint el model del més conegut de gabriel fauré, però amb característiques pròpies, sense aquella lluminositat espiritual que es troba en el del seu antecessor, i per contra, més adolorit i turmentat. el resultat va ser menys diàfan que en els motets. quan les cordes de l’orquestra simfònica camera musicae i l’orgue anaven junts al so que en sortia li faltava nitidesa.


els solistes tampoc ho van tenir fàcil. el baríton enric martínez-castignani i la mezzosoprano gemma coma-alabert havien de defensar les seves parts, *domine jesu christe* ell, i *pie jesu* ella, superant dues dificultats. una, inherent a la partitura com és la tessitura molt aguda, i una altra que no té res a veure amb duruflé i és l’acústica de l’espai que fa que els solistes no sentin o sentin malament el que està sonant al seu darrera. que tot funcioni i funcioni bé ja no és cosa dels músics. ho és dels tècnics de so, responsables de l’amplificació.


canvi radical de música, d’espai i d’acústica. i de sensacions, amb l’olor de cera i de encens acumulada al llarg dels anys en un temple del segle xiv. dins la setena temporada que organitza l’associació amics de les misses polifòniques, l’església dels sants just i pastor acollia, el 7 d’abril, el cor barcelona ars nova que dirigeix mireia barrera per interpretar un repertori dominat per la música del renaixement centrat en la *passió segons joan* del gran tomás luis de victoria, embolcada per un himne i una lamentació del repertori gregorià i per dos responsoris de carlo gesualdo amb les sorprenents dissonàncies del *o vos omnes*.


dins la litúrgia de la passió, el cor també va fer algunes incursions al segle xix i xx. la interpretació del motet *christus factus est,* d’anton bruckner, va ser d’aquelles de reclinatori, com també ho va ser el *stabat mater*, de giovanni pierluigi da palestrina que va cloure la cerimònia. el motet per a doble cor interpretat mentre un oficiant anava apagant les llums de l’església deixant-la gairebé a les fosques, només amb la tènue llum del capvespre que filtraven els vitralls, era pura espiritualitat.


l’any passat es commemorava el 400é aniversari del naixement de joan cererols que va ser una de les figures senyeres del barroc hispànic a més d’haver estat mestre de l’escolania de montserrat. per al concert de setmana santa, el 14 d’abril, el monestir va recuperar les seves *vesperae et antiphone beate mariae virginis* interpretades pel cor lieder càmera que ja les havia presentat al festival de música antiga dels pirineus i a sabadell, sota la direcció d’eduard vila perarnau, amb la soprano laia prat i els músics marc de la linde (viola de gamba), roger azcona (contrabaix) i joan seguí (orgue).


aquestes vespres i antífones contenen tota la riquesa de la polifonia barroca amb la interrelació entre la veu solista i els dos cors a quatre veus mixtes. prat va defensar bé la part solista amb una veu molt clara i transparent, mentre que el cor va crear una atmosfera sonora mística i gairebé màgica en cantar l’antífona *salve regina* a vuit veus amb ecos.


b50150639f53c49d0fa07078ace4b94c
el patrimoni musical s’atura a mig camí
politicaprosa.com
2020.10
l’any europeu del patrimoni cultural, el 2018, instituït pel consell d’europa i el parlament europeu es va cloure a catalunya amb un concert d’homenatge a eduard toldrà l’1 de febrer d’enguany en què l’obc va interpretar obres del mestre vilanoví, però també de joan guinjoan, joaquim serra, antoni ros marbà, ricard lamote de grignon i juli garreta. l’aspecte més insòlit del concert va ser la foto que en va sortir dels cinc directors catalans del moment que es van repartir la direcció de les obres. eren salvador brotons, edmon colomer, salvador mas, josep pons i ros marbà, amb una breu intervenció del tenor david alegret. i el que va destil·lar l’homenatge va ser l’estat, no precisament bo, del patrimoni musical a catalunya.


fer un concert de cloenda dedicat al mestre toldrà i haver-lo de fer a la sala 2 oriol martorell de l’auditori que té una capacitat de 586 localitats, veure-hi seients buits i molts dels que estaven plens ho estaven gràcies a un generós repartiment d’invitacions fa pensar una mica. d’entrada, que el desconeixement de l’obra dels compositors catalans és gran i que en part això es deu a la seva escassa difusió i al desinterès notori dels programadors per aquest repertori. si això passa en el camp de la música que ens és més propera, quan entrem en el de la més antiga hi trobem un monumental desistiment i molta ignorància del patrimoni.


el cas és que de musicòlegs n’hi ha i fan bé la seva tasca que permet recuperar compositors i obres totalment oblidades. i ara comença a haver-hi eines importants que faciliten la feina. per exemple, l’inventari de fons musicals de catalunya (ifmuc) dins del departament d’art i musicologia de la uab, creat el curs 2001-2002, que coordina josep maria gregori amb l’objectiu de buscar i catalogar el ric llegat de repertori musical escampat arreu del territori, en arxius eclesiàstics, biblioteques o museus, per tal de facilitar l’accés a la descripció dels seus continguts.


el departament de cultura té una llarga tradició d’afavorir l’etnomusicologia en detriment de la música, diguem-ne, culta.
--------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------


«com pot ser que fins ara cap institució pública no hagi censat els fons musicals que hi ha a catalunya?», es preguntava gregori en una entrevista publicada a la revista *440* tot reivindicant els pares de la musicologia a espanya, felip pedrell i higini anglès. la resposta potser està en que les instàncies públiques, és a dir, el departament de cultura, té una llarga tradició d’afavorir l’etnomusicologia (la jota dels països catalans, els tocs de campana, la cobla i la sardana, en són alguns exemples) en detriment de la música, diguem-ne, culta.


 
**carles baguer, el haydn català**


un cas il·lustratiu és el del compositor carles baguer (1768-1808), un músic que, salvant alguna distància, se’l compara amb haydn i va merèixer que un grup de tant prestigi com el london mozart players enregistrés ja fa uns quants anys quatre de les seves simfonies sota la direcció de matthias bamert dins d’una col·lecció dedicada als contemporanis de mozart. després van venir altres enregistraments com els que van fer acadèmia 1750/orquestra històrica del festival de torroella amb la directora farran james, o el de l’orquesta barroca de sevilla amb manfredo kraemer.


baguer va tenir la sort de tenir un estudiós como josep m. vilar i torrens que li va dedicar la seva tesi doctoral fa gairebé un quart de segle. però de l’estudi acadèmic a la seva interpretació hi ha tot un buit. i aquí rau el principal problema. la recerca no té continuïtat en la interpretació musical. ara, un altre musicòleg, lluís bertran, ha preparat la transcripció de l’oratori *el regreso a barcelona su patria del dr. josef oriol*, una obra que baguer va compondre el 1807 per celebrar les festes de la beatificació de qui seria sant josep oriol, un mossèn guaridor de qui s’explicaven nombrosos prodigis. va ser beneficiat de l’església del pi i en aquell temple es va poder escoltar (el 24 de gener) *el regreso*, més de 200 anys després de la seva estrena i única representació.


el que és curiós d’aquest retorn es que, malgrat que el 2018 s’esqueia el 250è aniversari del seu naixement, la raó per interpretar l’oratori no és estrictament musical, sinó que forma part d’un seguit d’actes de cultura popular al voltant de la beatificació de josep oriol que tenen com a punt central l’església barcelonina. cal dir que no és aliena a aquesta recuperació la tossuderia de jordi sacasas, director de la mina d’or documental que és l’arxiu d’aquell temple. *el regreso* va ser interpretat pel cor i orquestra del departament de música antiga de l’escola superior de música de catalunya (esmuc), sota la direcció d’edmon colomer.


l’oratori va sorprendre un públic que omplia la nau de la basílica per la seva frescor, pel seu aire operístic que recorda domenico cimarrosa, fins i tot, com deia colomer, un pre-rossini. l’obra té de tot, una simfonia al començar, àries, recitatius, duets, un quartet, un quintet i un magnífic cor final que canta joiós a una «dichosa barcelona». i aquí acaba de moment la història d’*el regreso* com acaben moltes tasques de recuperació que no superen aquest pas o fins i tot ni hi arriben. el que ara falta és la publicació de l’obra, que desperti l’interès de músics i, sobretot, dels programadors, sense oblidar, com deia el director, que ha de ser un toc d’atenció a qui ha de distribuir els migrats pressupostos públics.


 
**l’any cererols**


un altre exemple del molt limitat interès pel patrimoni musical el varem tenir l’any passat en què es commemorava el 400 aniversari del naixement de joan cererols (1618-1680). nascut a martorell, va ser mestre de capella de montserrat durant 30 anys, però el que el defineix i el situa entre els grans de l’època és la seva producció musical. malauradament molta de la seva obra es va perdre en l’incendi que va patir el monestir durant la guerra del francès i en d’altres avatars de la història. tot i això, de cererols s’ha conservat o reconstruït força obra, encara que en queden llacunes.


cererols va ser un modern de l’època. el monjo daniel codina explicava en una entrevista que la seva música responia a un moment en què es creaven nous espais «que convidaven a fer música de gran volum». en el cas de montserrat l’església de grans dimensions consagrada el 1592 obligava a replantejar-se la música que hi ha de sonar, «per això s’escriuran noves obres amb molt de relleu, amb molta amplitud i ampul·lositat sonores», deia codina. un exemple n’és la *missa a 12 veus repartides en quatres cors* del mestre montserratí.


l’any cererols va passar sense gaire pena ni gaire glòria. part de l’activitat va quedar centrada a martorell en un programa poc compacte. allà l’escolania montserratina va interpretar obres del compositor. també les van portar al festival de música antiga dels pirineus. el festival de torroella i l’auditori de barcelona amb jordi savall van salvar la commemoració d’un cererols que mereixia molt més. a la vila empordanesa el grup britànic tenebrae va interpretar la *salve regina a 8 veus* i la *missa de batalla*, una de les seves composicions més conegudes.


savall amb les veus de la jove capella reial de catalunya van interpretar aquesta mateixa missa així com la *missa de difunts*. deia xavier cester en la seva crítica del concert que l’única nota negativa va ser la «fluixa assistència de públic». el crític també deia que el patrimoni «no és una relíquia inerta apta només per ser venerada en una urna, sinó una font constant de bellesa i coneixement que ha de ser preservada, transmesa i renovada de generació en generació». ho escrivia recordant que una de les primeres gravacions discogràfiques, el 1987, de la llavors nounata capella reial de catalunya va estar dedicada a dues misses de cererols per destacar que savall havia tornat a aquell repertori ara amb veus joves.


però una flor no fa estiu tot i que en aquesta mena de desert patrimonial, de tant en tant, salten algunes sorpreses que d’una banda ens diuen que no cal desesperar, però de l’altra, serveixen sempre per fer-nos enrogir de vergonya. per exemple, la interpretació que per primera vegada ha fet l’obc del ballet de robert gerhard *don quixot* (9 i 10 de febrer a l’auditori), dirigit per josep caballé. És una obra que quan es va estrenar a londres el 1950 va comptar amb totes les patums del món de la dansa d’aquells anys. el va coreografiar la gran ninette de valois per al sadlers wells ballet. es va representar a la royal opera house covent garden i en van ser intèrprets margot fonteyn y robert helpmann. i a més, la crítica la va considerar la millor estrena de l’any juntament amb l’*orfeo* d’igor stravinsky.


855bf5ef319697810ceec952279d3d51
tot són dones
politicaprosa.com
2020.10
tot són dones o gairebé tot en la divertida òpera *je suis narcissiste*, de la compositora raquel garcia-tomás, amb llibret d’helena tornero i posada en escena de marta pazos, en una demostració de gran talent teatral per part de totes tres al que cal sumar-hi el dels intèrprets. desprès de la seva estrena absoluta a madrid, l’òpera bufa ha arribat al teatre lliure on s’han fet tres representacions totalment insuficients considerant que el teatre ha estat sempre ple de gom a gom.


*je suis narcissiste* vol carregar contra la societat en la que tot es mesura per la imatge, per l’aparença, per l’egoisme, per la superficialitat, pels clicks a les xarxes socials, per tot això que ens envolta i del que en som protagonistes conscients o inconscients. ho fa a partir del personatge de clotilde, una organitzadora d’això que ara se’n diu *events* culturals a qui en un matí li passa de tot començant per la mort del seu estimat gatet.


la virtut d’aquesta òpera, i aquí rau el seu èxit, es la gairebé perfecte conjuminació entre música i text. garcía-tomás ha escrit una partitura que podria ser un pastitx i en canvi no ho és. barreja estils, sí, però ho fa amb molt criteri. n’hi trobem molts. hi ha ragtime, kurt weil, elements jazzístics o elements electrònics, amb una mirada molt sorneguera cap a l’òpera diguem-ne clàssica. són hilarants les referències al *tristan i isolde* wagnerià, a *la bohème* de puccini i fins i tot al duet bufo dels gats de rossini. i tornero escriu un llibret que s’adequa bé a la música de manera que s’entén tot el que es canta. 


amb aquesta partitura la compositora demostra que sap tocar moltes tecles i que no es tanca en una determinada concepció musical. *je suis narcissiste* queda força lluny del seu treball operístic anterior a *dido reloaded*, i a *displace,* aquesta estrenada a viena i representada després a barcelona i madrid, o inclús del monodrama *balena blava* estrenat l’any passat a l’auditori. 


*je suis narcissiste* és una obra de cambra feta amb pocs mitjans com són una orquestra de 15 faristols procedents de la camera musicae dirigits per vinicius kattah. no hi ha cor i només quatre cantants, però són d’alta gama i demostren estar en un bon moment de la seva carrera. la soprano elena copons és clotilde a qui l’esbojarrat personatge no li fa perdre l’elegància del seu cant a la que ens té acostumats. el de giovanni és un paper doble doncs tan és un psiquiatra ximplet com l’amant de clotilde. el baríton toni marsol l’interpreta amb bona veu i molta gràcia. la també soprano maria hinojosa canta els altres personatges femenins de l’obra i ho fa amb la seva gran presència escènica a més de la veu sempre al seu lloc. el tenor joan ribalta completa el repartiment interpretant personatges masculins.


la posada en escena de pazos prima el caràcter bufo de tota l’òpera. ho fa de manera molt simple però molt eficaç. l’escena del ascensor, per exemple, quan clotilde va a buscar el consol en braços del seu amant per la pèrdua del seu mix i descobreix que només és una d’una llarga llista d’amistançades, exemplifica allò del menys és més. escenografia, vestuari i il·luminació amb l’èmfasi en els colors molt llampants contribueixen a fer que *je suis narcissiste* sigui un gran divertiment. tot i el resultat molt positiu cal constatar un aspecte negatiu i és l’amplificació del so.



**salt generacional**


l’òpera que ara ha arribat a barcelona és una producció d’Òpera de butxaca i nova creació (obnc) --que ara celebra els seus 25 anys-- juntament amb el teatre lliure, el teatro real i el teatro español de madrid on es va fer l’estrena absoluta el mes de març.


la seva arribada a barcelona va propiciar les jornades ‘dona & òpera’ organitzades per l’obnc i la fundació sgae que ara presideix pilar jurado, ella mateixa compositora, llibretista, cantant, directora i molt activa en la defensa del paper de la dona en el món de la música. les jornades (els dies 12 i 13 d’abril), coordinades per la periodista mònica pagès, més que mirar al passat, van mirar decididament cap al futur i ho van fer al voltant de quatre eixos, la creació, la direcció artística, la dona en altres disciplines artístiques i la nova generació. 


les jornades van obrir moltes qüestions que cal plantejar o replantejar per acabar d’una vegada amb gairebé l’únic paper que se li ha donat a la dona en l’òpera que no és altre que el de ser diva i interpretar a víctimes que pels seus pecats acaben malaltes i es moren, o boges i també es moren. a la trobada s’hi van aplegar compositores de generacions molt diferents, des d’anna bofill (1944), marisa manchado (1956), la mateixa jurado (1968) fins a nuria núñez (1980), diana syrse valdés (1984), garcía-tomás (1984) i la més jove irina prieto. i una de les coses més sorprenents que van sortir va ser la diferent percepció que tenen les generacions sobre el masclisme al menys en el món de la composició.


manchado deia que no hi ha un sostre de vidre, que el que hi ha és un cub de metacrilat, i assegurava que no es tracta d’un món de compositors homes si no de depredadors sexuals. en canvi garcía-tomás deia que sí, que queden coses per fer, però que ella no havia tingut obstacles significatius, que no l’havien fet sentir diferent per ser dona, “perquè jo no me’n sentia de diferent”. i ho atribuïa en part a les relacions d’igualtat establertes a l’esmuc on va cursar els seus estudis. aquesta opinió era compartida per prieto davant la cara astorada de bofill que insistia en preguntar-li pels obstacles masclistes que havia trobat.


un tret distintiu de les joves compositores és que han pogut acabar la seva formació a l’estranger, a centres de gran vitalitat musical contemporània com són berlin o paris. una altra diferència generacional que va sortir és el caràcter interdisciplinari d’aquestes compositores de manera que caldria parlar més de creació que de composició. de fet algunes dubtaven del mateix nom d’òpera i optaven pel concepte de musiktheater mentre la mexicana valdés proposava dir-li ne-opera. una altra diferència que va aparèixer va ser la major visibilitat que hi ha avui, cosa que permet una millor difusió i coneixement de les obres de les dones compositores. en aquest sentit bofill es lamentava que abans de compositores n’hi havia, però que no es coneixien.   


 


[caption id="attachment\_4332" align="aligncenter" width="1636"]![](https://www.politicaprosa.com/wp-content/uploads/2019/04/pp_raul_gimenez_esquerra_helena_ressurreicao_centre_i_la_resta_del_repartiment_de_le_cendrillon_foto_a_bofill.jpg) raúl giménez (esquerra), helena ressurreiçao (centre) i la resta del repartiment de 'le cendrillon’. © a. bofill[/caption]


 
**la tasca de recuperació**


un d’aquests casos de compositora desconeguda podria ser el de la mezzosoprano pauline viardot (1821-1910), filla del tenor, compositor, mestre i empresari manuel garcía i germana d’una altra gran cantant, maria malibrán, autora de cinc òperes entre moltes altres peces. els amics de l’Òpera de sarrià en la seva cinquena temporada han presentat l’opereta de cambra en tres actes amb partitura per a piano i set veus *le cendrillon.* basada en la cèlebre *ventafocs* de jules perrault, viardot la va concebre per a ser representada al saló de casa seva. un petit format idoni per als amics de sarrià que sota la direcció artística i vocal de raúl giménez donen joc i les més que necessàries taules a joves intèrprets.       


globalment l’espectacle resultava poc treballat, però tenia uns quants punts interessants. el primer, la veu d’helena ressurreiçao en el paper de ventafocs que donava l’aire de professionalitat a l’opereta. aquesta mezzosoprano amb una veu molt bonica està fent una carrera que val molt la pena seguir. un altre aspecte a destacar va ser la conversió de l’escena del ball al palau del príncep en un homenatge a altres dones compositores amb els convidats a la festa interpretant obres d’elles. la soprano anabel real (una altra veu a seguir) que feia de fada, a la festa va interpretar *villanelle*, d’eva dell’aqua; el director assunto nese va tocar al violí la *serenade espagnole*, de cécile chaminade, amb la pianista viviana salsili que des del teclat portava la direcció musical de l’espectacle. també la pianista va interpretar amb christian camino uns valsos a quatre mans de marie jaëll.


 



---


* *‘je suis narcissiste’, vista el 14 d’abril.*
* *‘le cendrillon’, vista el 31 de març.*

9d95ba51419ae03bc22557951347e139
la criatura de frankenstein revifa amb la fura
politicaprosa.com
2020.10
a la novel·la *frankenstein* escrita en bona part el 1816, mary shelley abandona la seva criatura en un lloc del Àrtic fent-la allunyar en “la foscor i la distància” de la que no tornarà segons que explica el capità robert walton. a l’òpera *frankenstein* Àlex ollé presenta una expedició científica capitanejada per walton (sense nom de pila) que el 2816 troba el cos del monstre atrapat en el permagel. aquest walton del futur, com victor frankenstein en el passat, s’obsessiona amb la criatura i li torna la vida i la memòria per reconstruir el seu passat. però també com un segle abans, el monstre morirà posant punt potser final als seus “patiments abrusadors”.

aquest *frankenstein*, amb música de mark grey i llibret de júlia canosa serra, ha arribat al teatre de la monnaie de brussel·les, productor únic d’aquesta òpera, on ha tingut la seva estrena absoluta aconseguint un èxit de públic. ara cal augurar-li un bon futur tot i que li convindria alguns retocs al llibret. i cal esperar que aquesta òpera sobre un dels mites més tractats per totes les arts en els 200 anys que van des de la seva creació arribi al liceu dins la anunciada col·laboració d’oller amb la futura direcció artística del teatre de la rambla. de fet, el seu director general, valentí oviedo, no es va perdre l’estrena.

l’estrena absoluta d’aquest *frankenstein* de la fura dels baus havia de coincidir amb el bicentenari de la publicació de l’obra de shelley, però el teatre brussel·lès encara estava en obres de restauració i el lloc on s’havia traslladat temporalment la monnaie no reunia les condicions per aixecar-hi la magnífica escenografia d’albert flores.

en aquest moment de domini gairebé absolut dels directors d’escena sobre la resta de creadors i intèrprets d’una òpera, parlar del *frankenstein* d’Àlex ollé no és cap impostura com sí que ho és, per exemple, dir el *benvenuto cellini* de terry gilliam. ollé va tenir la pensada de fer una òpera sobre aquest mite i la va proposar al director de la monnaie de brussel·les desprès d’haver signat per a aquell teatre la posada en escena el 2009 de *le grand macabre* (ligeti), que més tard es va veure al liceu. a partir de la idea es va buscar compositor i llibretista. no era la primera vegada que oller muntava una òpera a partir d’una idea a la que s’hi afegien compositor i llibretista. ho va fer amb *d.q. don quijote en barcelona*, estrenada al liceu al 2000, només que, a diferència d’ara, no va funcionar.

 

**música apta per a tots els públics**

van ser el director del teatre belga, peter de caluwe, i el baríton nord-americà scott hendricks qui van suggerir el nom de grey per a la partitura. aquesta és la primera òpera d’aquest compositor, però no és un nouvingut a aquest món. ha estat un col·laborador molt proper de john adams i del kronos quartett i també ha treballat amb els més minimalistes steve reich i philip glass. una definició que li escau, resultat d’aquestes col·laboracions, es la de dissenyador sonor o la d’enginyer de so. en el cas de *frankenstein*, grey el que fa és una música apta per a tots els públics.

quan els espectadors entren a la sala es troben amb uns sons, encara poc audibles, subtils i freds, que creixen quan s’apaguen els llums. són uns ultrasons sotmesos a una amplificació electroacústica que també es repetiran al final i que tradueixen molt bé la gelor i blancor d’un món gairebé irreal en la geografia i en el temps. durant l’òpera grey fa servir repeticions minimalistes i obstinats, deforma marxes i fanfàrries per mostrar l’autoritat de walton i de victor, i opta per una música tendra i amable quan tracta el personatge d’elizabeth, la promesa del doctor frankenstein, que és una de les figures més humanes de tota l’òpera. el compositor dóna un tractament molt jazzístic als metalls, hi ha alguna referència a richard strauss i a dmitri xostakòvitx, incorpora un interludi musical molt bonic i al segon acte hi ha un cor d’homes que fins i tot recorda un dels cors de *parsifal*. i també hi ha molt d’adams. musicalment l’òpera funciona.

el que funciona una mica menys és el llibret. molt respectuosa amb l’obra de shelley, canosa marca el que considera aspectes clau de la història, és a dir, els límits de la ciència, la responsabilitat dels creadors i el què fem amb la cosa creada. el resultat però és que en alguns moments la dramatúrgia se’n ressent i es troba a faltar tensió dramàtica, particularment cap al final del primer acte i després, al segon, abans del potent final.

l’escenografia de flores és fonamental i espectacular. inspirada en el palau de congressos comunista de buzludja (bulgària) conegut com *l’ovni de buzludja*, avui totalment deteriorat i amb el seu interior cobert de neu, l’escenari representa un teatre científic on passa el retrobament de la criatura i el seu retorn a la vida i a la memòria, i és també teatre on es desenvolupa la història del monstre i del seu creador, victor frankenstein, en un anar i venir del passat i d’un futur que teatralment és present.

la primera escena de *frankenstein* amb un gran cilindre dins del que apareix la criatura amb la música llavors potent i maquinal de grey és possiblement el moment més impactant de l’òpera. l’escenografia, molt ben il·luminada per unes llums fredes d’urs schönebaum dóna coherència i sentit a tota lla representació. i com tantes vegades en les obres de la fura, també aquí hi ha la referència als orígens carnissers d’alguns membres de la colla de moià. en aquest cas, quan frankenstein crea una dona per ser la companya del monstre que el mateix científic destruirà.

el paper de victor frankenstein està fet a mida per a hendricks, però qui destacava per damunt de tots era el tenor topi lehtipuu en el paper de la criatura. ho feia vocalment, però també actoralment ajudat per una aparença que era fruit d’un llarg treball de maquillatge i d’uns moviments primer inconnexes però desprès amenaçadors. en el seu retorn a la vida, el monstre comença proferint sons per acabar articulant el seu discurs vocal.

completaven el repartiment eleonore marguerre (elizabeth), andrew schroeder (walton), christopher gillet (henry), stephan loges (blind man / father), hendrickje van kkerckhove (justine) i william dazeley (prosecutor). bassem akiki dirigia l’orquestra i el cor de la monnaie.

 


[caption id="attachment\_4285" align="aligncenter" width="915"]![](https://www.politicaprosa.com/wp-content/uploads/2019/04/pp_opera-girls-of-the-golden-west-a-amsterdam.jpg) Òpera girls of the golden west a amsterdam.[/caption]


 

**en defensa de tots el oprimits**

el llibret que certament reclama molt més que uns retocs és el que firma peter sellars per a la darrera òpera de john adams, *girls of the golden west*, representada a l’Òpera nacional d’amsterdam. adams ens ha anat presentant moments de la història dels estats units del segle xx. a *nixon in china* explicava el canvi radical de les relaciones internacionals del seu país. a *the death of klinghoffer* plantejava els efectes del terrorisme i la crisi de l’orient proper sobre el estats units. i a *doctor atomic,* la creació de la bomba nuclear.

a *girls of the golden west* adams fa un pas enrere, cap al segle xix, per explicar les moltes misèries de la quimera de l’or a califòrnia. de fet va ser sellars qui va proposar el tema. havia estudiat l’òpera de puccini *la fanciulla del west* per fer-ne una posada en escena a la scala milanesa. en veure el caràcter tan romàntic de la història i tan ensucrat, va renunciar i va proposar a adams la versió més real d’aquella quimera feta de violència, prepotència i usurpació. sellars transcendeix el moment històric per fer-ne un al·legat no tant sols en favor de les dones del títol. ho amplia a tots els oprimits amb un discurs que tant val pel segle xix, com pel xx i el xxi, especialment en un moment en que a la casa blanca hi ha donald trump orgullós representant de l’aberrant superioritat de l’home blanc que ha fet de la lluita contra la immigració l’eix del seu mandat.

el problema del llibret rau en que sellars l’ha muntat a base d’aplegar cartes i documents de l’època. son textos que generen poca interrelació entre uns personatges que queden molt encapsulats. musicalment hi ha moments brillants i corprenedors. per exemple, la cançó que canta el personatge de josefa segovia, la cambrera mexicana, abans de ser penjada per haver matat al seu violador, interpretada per la mezzosoprano j’nai bridges amb la seva veu fosca i vellutada. o la que canta el personatge de ned peters, un antic esclau, quan els blancs festegen el 4 de juliol dedicant-se, borratxos, a perseguir mexicans, indis, xinesos i llatinoamericans que són la part més feble d’aquella quimera. el baix baríton davóne tines en va fer una interpretació punyent de *el 4 de juliol es vostre, no és pas* *meu.* la resta del repartiment també va demostrar una molt bona qualitat vocal començant per julia bullock (dame shirley) i seguint per paul appelby (joe cannon), hye jung lee (ah sing), elliot madore (ramón) ryan mckinny (clarence) i carlos garcía estévez (fayette). grant gershon que havia estrenat aquesta òpera a san francisco dirigia l’orquestra filharmònica de rotterdam i el cor de la Òpera nacional d’amsterdam.

a mida que passen els anys sellers va depurant les seves posades en escena reduint-les a l’essencial. si això li ha funcionat molt bé en obres com *iolanta* (txaikovski), *oedipus rex* (stravinsky) o *only the sound remains* (saariaho), a *girls of the golden west* no acaba d’anar. els decorats de david groopman, més que depuració el que traspuen és pobresa. una llàstima.

 



---


* *‘frankenstein’, vista a la monnaie de brussel·les el 8 de març.*
* *‘girls of the golden west’, vista a l’Òpera nacional d’amsterdam el 9 de març.*

621b6d748d239ad8cab0d12440ec1561
l’odi i la intolerància de sempre
politicaprosa.com
2020.10
la *grand opéra*, l’artefacte musical i teatral que va dominar els escenaris francesos al segle xix amb tota la seva espectacular sumptuositat i els seus arguments impossibles sembla un territori poc adient amb la crítica social o amb les qüestions que també avui ens preocupen o haurien de fer-ho. tot i això, darrera la desmesura *grandoperística* sempre hi nia un conflicte. la desaparició d’aquest repertori al llarg de moltes dècades ha contribuït a menysvalorar-lo. la seva recent recuperació, sobretot a frança, però també a alemanya, bèlgica i més tímidament al regne unit, permet veure que a més d’haver estat l’aparador d’una classe social en ascens imparable la *grand opéra* tenia més suc que el que deixava entreveure la lluentor de l’espectacle. si qui avui s’encarrega de posar-ne una en escena és peter konwitschny podem donar per segur que hi veurem reflectit el nostre món.

això és el que fa aquest director teatral alemany amb *la juive*, l’òpera de jacques-fromental halévy amb llibret d’eugène scribe, estrenada a paris el 1835, i que ara, la opera vlaanderen, l’òpera de flandes, ha tornat a presentar a anvers i a gant després de l’estrena d’aquesta producció el 2017 i d’un recorregut per altres ciutats.

*la juive* és una història d’odi, d’intolerància i de venjança que el llibret situa el 1414 durant el concili de constanza que va posar fi al cisma d’occident. una església que s’ha compactat apareix amb tota la seva força disposada a no permetre cap diferència i a imposar-se, però darrera la intransigència res és el que sembla. el jueu Éléazar té una filla, rachel, la jueva del títol, que en realitat no és filla seva si no que ho és d’un cristià tot i que l’ha educat en la fe mosaica mentre que ella no en sap res del seu origen. samuel, l’enamorat de la noia, no és un jueu com ell li fa creure, és el príncep cristià léopold i a més, està casat amb la princesa eudoxie. el cardenal de brogni té un passat de perseguidor implacable de jueus i encara abans era un home casat que va perdre dona i filla en un incendi. l’òpera acaba amb Éléazar i rachel condemnats a mort. quan han pujat al cadafal, en el moment en que la noia és executada, el jueu compleix la venjança que ha covat durant anys contra qui l’havia perseguit dient-li al cardenal que rachel és la filla que creia morta en el incendi.

fa tres anys a lió, el director teatral olivier py no defugia les referències a l’holocaust. a anvers konwitschny situa l’acció en un present sense altres connotacions. la seva idea motriu és la igualtat del gènere humà en el bé, però sobretot en el mal més enllà de races, classes i religions, una igualtat en l’odi i la intolerància fins a extrems criminals. a dalt d l’escenari tothom, homes i dones, vesteixen de manera uniforme amb vestit jaqueta negre. l’únic signe distintiu que diferencia a les dues comunitats religioses són les mans. guants blaus pels cristians i grocs pels jueus. una concessió al moment històric en què transcorre l’acció és el gran rosetó gòtic al fons de l’escenari que contrasta amb els tubs metàl·lics i de neó que enquadren els diferents llocs per a cadascuna de les escenes en una escenografia firmada per johannes leiacker.

aquesta idea d’igualtat queda reforçada a l’escena en la que eudoxie visita rachel a la presó on està detinguda. les rivals es renten les mans per descobrir que són iguals, que no hi ha diferència entre elles (tot i que una es queda amb el príncep i l’altra serà executada). sense bons ni dolents, tothom es capaç del millor com rachel, disposada a morir per salvar l’home del que està enamorada i que l’ha traïda doblement, però tothom també pot generar el pitjor com es veu al final del tercer acte quan tot el cor, cristians i jueus barrejats, canalitzen l’odi que han generat empaquetant cinturons explosius en una perfecte i intimidadora cadena de muntatge com si fossin autòmats.

en aquest plantejament vàlid per a tots els temps i situacions konwitschny vol reforçar l’actualitat del que explica el seu muntatge involucrant-hi el públic. fa baixar el cor a platea en l’escena en que els cristians fan cruel mofa d’ Éléazar i rachel. també la jueva canta des de la sala la romança *il va venir* mentre que el duo que segueix amb léopold comença amb els amants separats, ella a baix i ell a l’escenari indicant la diferència entre ells. un altre que també canta al costat dels espectadors és Éléazar en l’ària més famosa i més difícil d’aquesta òpera, *rachel, quand du seigneur...*

la versió oferta per l’òpera flamenca conté uns quants talls respecte a la partitura original. hi falten per exemple la serenata que léopold canta a rachel en la seva primera aparició i tampoc hi és el bolero d’eudoxie, un personatge que konwitschny tracta amb comicitat. tot i això queden tres hores i mitja d’una gran música molt ben interpretada. la soprano corinne winters debutava el paper de rachel i ho va fer amb un gran domini vocal responent a les exigències del rol que reclama una soprano dramàtica que s’acosti a la mezzosoprano lírica. el tenor roy cornelius smith és un dels pocs Éléazar que corren. el paper no és gens fàcil i no tots arriben vius a la esmentada ària gairebé al final. la seva no és una veu molt bonica i en alguns moments semblava una mica aspra, però a l’hora de la veritat va cantar la cèlebre ària de manera impecable. per sort, després ja li queda poc paper a Éléazar perquè les reserves vocals s’havien esgotat.

nicole chevalier era una eficaç princesa eudoxie, i en el cardinal de brogni de riccardo zanellato s’agraïa que no fos una d’aquelles veus cavernoses que acaben fent ridícul el personatge. les grans sorpreses vocals van ser la del tenor enea scala i el baríton leon kosavic. a scala l’havíem vist a lió fent el mateix paper de léopold i si allà va destacar molt poc, a anvers va demostrar que els tres anys no han passat debades havent assolit ara el domini del paper del jove i insubstancial príncep. kosavic debutava el paper de ruggiero. no és un paper principal, però sobretot al primer acte te intervencions importants que va resoldre a la perfecció. l’orquestra simfònica de l’Òpera de flandes i el cor del mateix teatre dirigits per antonino fogliani van contribuir en gran manera a l’èxit d’aquesta *juive.*
*Òpera vista a anvers el 10 de març.*

 
a0a4c5115f4d42db27256a69d2369b6b
una esbroncada a l’auditori
politicaprosa.com
2020.10
que al final d’un concert l’auditori sembli el liceu després d’una representació polèmica amb la meitat del públic aplaudint i l’altra meitat esbroncant és tota una novetat. això és el que va passar al final de la *novena simfonia* de ludwig van beethoven interpretada per la obc sota la batuta de kazushi ono, el seu director titular. destinatari de les protestes no eren els intèrprets musicals ni, evidentment, la partitura. ho era la proposta de la agrupación señor serrano que incorporava un relat teatral a l’obra del compositor alemany.

l’anunci d’aquest concert ja havia encetat la polèmica. consistia en el tors nu d’un massís amb un eslip blau marcant un paquet rodejat per les estrelles de la bandera de la unió europea. en aquests temps del #metoo, ja no toca fer servir el cos de la dona per vendre. ara, la cosificació es masculina. en aquest cas, objectiu acomplert. l’auditori es va omplir de gom a gom. fins i tot a fora hi havia qui no perdia l’esperança de trobar alguna entrada sobrera, cosa que només passa en ocasió d’actuacions extraordinàries. però no era el cas.

la agrupación señor serrano es una companya teatral ben reconeguda i premiada, aquí i a fora. la reproducció en directe en una gran pantalla d’una sèrie d’objectes filmats i editats de manera instantània explicava la dramatúrgia que havien creat al voltant d’europa a partir d’un beethoven amarat dels principis de la il·lustració que conclou la seva darrera simfonia amb el cant a la igualtat i la germanor, un himne que ha esdevingut el de la unió europea (ue).

amb el títol de garden center europa i mitjançant la idea de plantar una llavor de la que neix una flor, concretament una peònia de color grog (el color de les estrelles de la ue), els *serranos* explicaven la il·lusió per un projecte polític, la dificultat per posar-lo en pràctica amb el resultat de generar ira i desafecció, l’acceptació de que el projecte no ha funcionat i finalment un tornar a començar fins i tot amb més alegria i il·lusió. son quatre estadis que coincideixen amb els quatre moviments de la simfonia.

si el plantejament pot ser encertat, la seva plasmació en imatges resultava totalment simplista i excessivament fàcil com ho és ajuntar fotos de theresa may, angela merkel, marine le pen, albert rivera i santiago abascal o vladimir putin entre d’altres, o deixar que un penis erecte i un bust de beethoven, ambdós de cera, multiplicats en la pantalla gegant, s’anessin fonent. el sentit crític de la referència a la amenaça que ve de fora i a la necessitat de que tot jardí ha de tenir una tanca quedava poc clar.

la llavor que havia anat a parar a un abocador renaixia en mans d’una noia vestida amb un xandall blau florejat. el quart i últim moviment de la simfonia va començar amb una morrejada entre la noia, traslladada a una peanya giratòria, amb un xicot, per acabar amb tres trios que es besaven i magrejaven a plaer davant de la càmera que les filmava mentre músics i solistes interpretaven el cèlebre *himne a l’alegria*.

musicalment, la lectura de la *novena* que va fer ono era força plana i poc estimulant. l’objecte i subjecte del concert eren l’obra de beethoven, però l’explosió d’imatges dominava massa i tampoc ajudava les veus solistes de marta mathéu (soprano), lidia vinyes-curtis (mezzosoprano), david alegret (tenor)i simon neal (baríton), vestits ells amb xandall i elles amb una mena de drapejat, tots florejats, que no afavorien ningú. l’orfeó català i el cor de cambra del palau de la música van superar el problema resultant de la gran distància entre ells i l’orquestra degut a que entre les dues formacions hi havia la taula on els señor serrano creaven les imatges fent difícil que el cors poguessin sentir bé els instrumentistes.

mentre a barcelona assistíem al concert, a budapest, el primer ministre d’hongria, el conservador i nacionalista viktor orban, deia voler aturar el declivi d’europa i posar fi al “malson” de l’actual unió “per a que europa torni a ser dels europeus”. deu ser que els simplismes, com els extrems, es toquen.

*concert del dia 15 de març.*
ad586aab36ec8b44831e404087abe9f9
qui té por del segle xxi?
politicaprosa.com
2020.10
un progrma de catalunya música preguntava: qui té por del segle xx?. sense haver superat ni de bon tros aquell temor, la pregunta que caldria fer-nos ara, de cara al futur, és qui té por del segle xxi? el 1992 el liceu estrenava a espanya la primera òpera de philip glass, *einstein on the beach*, creada als anys 70 pel compositor estatunidenc. l’obra tornarà a barcelona, aquesta vegada al palau de la música el mes de maig. un quart de segle després d’aquella estrena al teatre de la rambla, ara, en ple segle xxi, l’òpera de glass segueix fent por a bona part del públic, la que no ha paït –ni té ganes de fer-ho– el minimalisme i altres corrents musicals contemporànies. no hem avançat i tot fa semblar que tampoc no avançarem gaire.


la crisi econòmica no del tot superada i la fi o l’estrenyiment de les subvencions públiques apunten cap a un paisatge on el que governa i governarà el món de la música serà el conservadorisme i/o la banalització. la reculada del liceu cap al provincianisme, la repetició constant dels mateixos títols als auditoris simfònics i de càmera, l’escassa gosadia de programadors, la victòria del concepte d’entreteniment sobre el d’art, tot són aspectes malauradament en progressió i res fa pensar que en el futur això canviï de direcció.


la iniciativa privada anirà a coses segures. i la pública, també. l’actual tendència cap a l’abús del màrqueting més simplista i a vegades fins i tot sota la forma d’insult a la intel·ligència amb què els programadors ens *venen* concerts i representacions, té tots els números per prosperar amb un resultat estremidor, un públic cada vegada més passiu i a la fi, més ignorant.


la llei de vida farà una garbellada, però i els joves d’avui que seran els adults de demà? el que aquest públic no pot fer és tancar els ulls a la realitat perquè si ho fa, és la mort. i tampoc cal pensar que qualsevol passat és millor que el present i viure en el record d’un idealitzat paradís perdut. el savi george steiner ens advertia ja fa uns quants anys que el mite de la «caiguda» és més vigorós que qualsevol religió particular.


ni desapareixerà la música en directe, la música viva, ni viurem en un món musical totalment ‘enllaunat’ sigui quina sigui la ‘llauna’.
---------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------


el procés de globalització accelerat mitjançant les noves tecnologies elimina la distància en l’espai cultural, diu byung-chul han a *hiperculturalidad* (herder) i afegeix que té un efecte acumulatiu generador de densitat. això és el que tenim i el que cal aprofitar i desenvolupar. les barreres entre el que considerem clàssic i el que veiem com ultramodern poden desaparèixer per donar lloc a un hiperespai de possibilitats. les expressions culturals seran extretes dels seus contextos històrics i rituals. hi haurà una juxtaposició, una proximitat i simultaneïtat alhora, segons que explica el filòsof sud-coreà, professor de la universitat de les arts de berlin, per a qui hiperculturalitat no és ni multiculturalitat ni transculturalitat, fenòmens que, d’altra banda, no són nous.


en el terreny de la música, un llenguatge musical primigeni, comprensible per a tothom i intraduïble a qualsevol altre idioma com deia l’antropòleg claude lévi-strauss, aquesta desaparició de barreres, d’espais, aquesta superposició de creacions diverses que facilita la creixent connectivitat del món, ens aproparà a obres i a compositors, del passat i de cada moment del present. ni desapareixerà la música en directe, la música viva, ni viurem en un món musical totalment *enllaunat,* sigui quina sigui la *llauna* amb què l’escoltem. el que canviarà serà la manera d’acostar-nos a la música.


fa gairebé 50 anys steiner feia un intent d’aproximació a un nou concepte de cultura en l’assaig *en el castillo de barba azul* (gedisa). li semblava que llavors ens trobàvem com judith, la protagonista de l’òpera de bela bartók, davant de la setena i darrera porta del castell, la que porta a la nit. la sensació avui pot ser la mateixa en un món dominat per la tecnologia en el qual se’ns proposen tota mena de productes més que creacions. i penso, per exemple en la *resurrecció* de maria callas gràcies a un holograma. potser per això, per evitar la foscor i els fantasmes que ens pot portar el futur, ens aferrem als discos de vinil com el linus, el millor amic de charlie brown, que buscava la seguretat en la manta que no abandonava mai. en aquest sentit, el retorn del disc fonogràfic pot ser una gran metàfora.


el que de ben segur passarà d’aquí a 25 o 30 anys, quan als podis hi hagi tantes dones com homes portant la batuta, és que en el 99% de les entrevistes les directores d’orquestra no hauran d’aguantar preguntes del tipus «creu que els músics es distreuen perquè és una dona guapa?», com s’exclamava recentment la directora mexicana alondra de la parra que ha dirigit més de cent orquestres arreu del món i ha conegut de primera mà l’estupidesa, la misogínia i el sexisme en el món musical.


c27b55d8a165d32403334373a52e8a14
encarna roca: «el gran dret del segle xxi és la llibertat»
politicaprosa.com
2020.10
*encarna roca trías és magistrada del tribunal suprem i des del 2017, vicepresidenta del tribunal constitucional. especialista de referència pel que fa al dret civil, en aquesta entrevista examina l’evolució del dret de família motivada pels canvis socials, reflexiona sobre què cal fer amb la constitució, i explica les similituds que veu entre la música i el dret.*


 
**com ha canviat el dret de família que tan a fons ha estudiat des dels inicis de la democràcia a l’era del #metoo?**


veient les relacions familiars que hi havia en el moment de la constitució, el 1978, no sembla que hagin passat 40 anys. sembla que n’hagin passat 400! s’ha accelerat molt i la societat va més de pressa que el dret. És inevitable. la societat planteja més formes de filiació, per exemple la maternitat subrogada. com que les dones accedeixen bastant més tard a la maternitat també hi ha més problemes de fertilitat i s’utilitzen sistemes de fecundació artificial, etc. tot això ha canviat radicalment. i el divorci, que quan es va crear ho va fer amb unes causes neutres i ara, des del 2005, no cal ni al·legar una causa protegint així la llibertat i el dret a la intimitat dels cònjuges. És una manera normal d’acabar un matrimoni tot i que quan hi ha fills es converteix en una cosa totalment irracional.


 
**el paper dels jutges, també canvia?**


s’estan assajant sistemes perquè no sigui el jutge qui acabi decidint coses sense importància com si el nen ha de tenir un mòbil o no perquè els pares divorciats tampoc no es posen d’acord. si el jutge intervé en aquests problemes tan personals, allò acaba molt pitjor perquè l’obligues a decidir i quan el jutge decideix, les parts no hi estan d’acord. És molt millor un sistema com la mediació per convèncer els implicats que han de prendre una decisió que sigui favorable per a tothom. bona al cent per cent no ho serà, però no serà tan dolenta almenys per als fills, que és el problema més gros de tots els divorcis, la protecció dels fills. al ser menors d’edat, com que no voten, no tenen veu...


 
**però tenen drets...**


tots, és clar. tenim drets des del moment en què naixem, però n’hi ha que els podem exercir nosaltres mateixos, però d’altres, en el cas dels nens petits o els discapacitats, necessiten un suport i aquí és on la societat falla. per això són superimportants dos grans convenis internacionals, la convenció sobre els drets del nen i la convenció sobre els drets de les persones amb discapacitat.


 
**i s’apliquen?**


tinc la percepció que s’apliquen bastant. les persones discapacitades tenen més possibilitat d’influir en la societat que els nens perquè la majoria són majors d’edat i tenen les seves associacions que defensen els seus drets. hi ha comissions internacionals que n’estudien les aplicacions i en el cas dels discapacitats, espanya està a un nivell mitjà-alt.


 
**amb tots els canvis que hi ha hagut a la societat, s’ha de parlar de família o de famílies?**


en tots els ordenaments jurídics els drets es reconeixen a individus, no a grups. el grup ha d’estar constituït com a tal, per exemple una fundació o una societat anònima, però la família no és un grup, per tant, si tu tens una prestació social per viduïtat que deriva d’una situació anterior en la qual tu has estat convivint, t’hagis has casat o no, tens la prestació perquè ets vidu o vídua, no perquè hagis format part d’una família. la família des del punt de vista jurídic és una cosa molt feble.


 
**i des del punt de vista social?**


des del punt de vista social és una altra cosa. avui no es pot parlar d’una sola família. hi ha grups de persones que conviuen sota determinades normes, que poden ser les matrimonials o no, o perquè tenen una relació de parentiu, com la mare de família monoparental que viu amb els fills. el més important és que la forma de constitució d’aquest grup, anomena’l com vulguis, és absolutament lliure, no està lligada per cap norma imperativa. hi ha una sèrie de drets que es reconeixen sense necessitat d’haver assolit una forma concreta. d’això els juristes en diem l’autonomia de la voluntat, és a dir, nosaltres constituïm el grup i el regulem com preferim, no ens obliga ningú a fer-ho d’una determinada manera. l’únic límit que hi ha és la protecció dels drets fonamentals. no la forma, això ja ha passat a la història.


 
**les noves generacions de feministes plantegen la seva lluita donant a vegades la sensació que tot estigui per fer en el terreny de la igualtat.** 


no hi ha llei que pugui arreglar la conciliació laboral.
--------------------------------------------------------


És bo que gent com el #metoo portin les coses a l’extrem perquè si no, no s’aconsegueix la normalització. igual que el vot de la dona. si no es portava a l’extrem amb les sufragistes no s’hagués aconseguit mai. el gran dret de finals del segle xx i principis del xxi és la llibertat. el dret fonamental, en el sentit de més bàsic, és la llibertat que et permet fer en cada moment el que tu creus que s’ha de fer. quan vaig començar la carrera, no podia ser jutge. això és contrari a tota mena de llibertat i inclou la igualtat. no sé si està tot per fer. sempre queden coses, i també és veritat que a vegades ensopeguem amb la llibertat formal i la llibertat real.


 
**com anem de l’una i l’altra?**


diria que a espanya la formal existeix. no hi ha cap norma que prohibeixi a les dones, o als homes, perquè la llibertat és la mateixa, fer unes determinades coses. ara, la llibertat real ja no depèn de nosaltres, de les lleis. depèn de la societat i a vegades al tribunal constitucional (tc) i al tribunal europeu dels drets humans segueixen arribant casos de manca d’igualtat, però és una manca d’igualtat que a vegades no és directa.


 
**i la conciliació laboral?**


això no hi ha llei que ho pugui arreglar. És una qüestió que entra en la llibertat de les parelles d’organitzar-se. els horaris són el que són i tampoc no es pot discriminar si una persona té fills. És el que passa amb els fumadors, quans els no fumadors es queixen que treballen més perquè no surten a fumar. les normes jurídiques són molt difícils d’adaptar a totes les situacions. la norma jurídica ha de ser abstracta. la conciliació no és un problema de normes, és una qüestió de com s’organitzen les feines i això és un problema de la societat. si la societat demanda més flexibilitat, els empresaris acabaran donant-la.


 
**la manca d’igualtat s’ha fet ara molt visible, però la visibilitat per si mateixa no ho resol i, com ha dit, el legislador va endarrere de la societat...**


la llei de violència de gènere del 2004 és una llei molt bona, una de les millors que hi ha a europa. ha resolt el problema de la violència? en moltes coses el legislador no hi pot fer-hi res.


 
**i el pacte d’estat contra la violència de gènere?** 


el que s’està portant endavant és el canvi del tipus del delicte d’agressions sexuals com a conseqüència del cas de la manada, però la llei no evita les conductes de les persones.


 
**són necessàries les quotes?**


hi sóc absolutament contrària i ho he dit sempre perquè ho considero indigne per a les dones, però sense quotes no hi ha manera. un exemple clar és el tripijoc que es porten els partits polítics per nomenar els membres del tc o del consell general del poder judicial (cgpj). per exemple, al tc, que depèn del nomenament del senat, del congrés dels diputats, del cgpj i del govern, només hem sigut sis dones des del 1981 i cap a proposta del govern o del cgpj. sembla mentida que tractant-se del tc no es tingui la cura de buscar un equilibri. quan a l’anterior ministre de justícia, rafael catalá, li van demanar que proposés dos homes i dues dones per al constitucional, va dir que era difícil trobar «perfils senior entre les dones». això està a les hemeroteques. els suecs van avançar mitjançant les quotes. aquí, si no hi ha quotes no avances.




 
**hi ha una harmonització del dret privat a la unió europea?**


el problema és d’extensió de les mateixes normes per a tots els països. això és molt difícil en l’àmbit del dret privat tot i que s’estan implementant reglaments en aquesta línia, per exemple el de successions que estableix uns títols uniformes per a tota la ue. l’altra gran qüestió que els tribunals constitucionals temen és la unificació que es fa a través del tribunal de justícia de la unió europea (tjue), que és una unificació indirecta. no hi ha una llei que digui: a partir d’ara això es fa així. tens la directiva que a vegades es mou en una nebulosa i tens l’aplicació concreta d’aquella directiva. la capacitat del tjue per uniformar tot el dret a europa és impressionant. per exemple, la igualtat de tracte salarial dels interins i dels fixes ve d’europa.




 
**des del punt de vista judicial, com es percep aquesta capacitat del tjue?**


la relació entre el tribunal europeu i els constitucionals és molt complicada. molts juristes del meu àmbit, del tc, estan molt queixosos perquè diuen que els treu competències, però és que estem vivint en un altre món i això hi ha molta gent que no ho entén. el cas de les clàusules abusives, per exemple. el tribunal europeu ha esmenat la sentència del tribunal suprem a petició d’associacions de defensa dels consumidors i els va donar la raó.


 
la constitució va fer un sistema federal sense dir-ho.
------------------------------------------------------


**cal reformar la constitució?**


la constitució actual és la millor que ha tingut espanya. És una constitució moderna i oberta perquè permet interpretacions que afavoreixen l’adaptació a la realitat. permet ampliar o reduir l’estructura de l’estat. segurament és incòmode perquè les normes obertes sempre són incòmodes. si es vol que duri, s’ha de deixar que es pugui anar adaptant als canvis socials. per això, pel que fa a la part dels drets fonamentals potser hi hauria d’haver un retoquet.




 
**en quin sentit?**


en el de reconèixer de manera més clara temes per exemple com el de la ciberseguretat i estendre la intimitat a totes les qüestions de protecció de dades. al 1978 això era impensable. també una major protecció de la llibertat d’expressió tot i que també li correspon fer-ho a un tribunal. però els retocs no li afegirien ni traurien gran cosa. seria partidària de no tocar gran cosa. sembla que dir això és molt caspós perquè està de moda el voler canviar-la.


 
**i pel que fa a l’estructura de l’estat?**


el problema es dona perquè segons la meva opinió es va crear un sistema federal sense dir-ho. té moltes característiques d’aquell sistema: la divisió en competències, l’existència d’un tribunal únic com a alemanya o Àustria per decidir a qui corresponen aquestes competències, un sistema de clàusules tècniques pròpies d’una estructura federal reconegudes també als estats units, etc. el bastiment és el d’un estat federal. el contingut potser no ho és tant. però els estats federals tampoc són iguals.


 
**quins aspectes sobre l’estructura de l’estat considera convenient canviar?**


no es necessita una llei molt expressa, al contrari. una llei molt expressa és tancada i d’allà és difícil sortir-ne. si és oberta permet construir. el tema de l’estructura de l’estat és un tema absolutament polític. si no ha funcionat, segurament s’haurà de canviar, però anem amb compte en què canviem. no ha funcionat, però en aquest moment espanya és un país totalment descentralitzat el que, per altra banda, és caríssim. això no ho canviaria. que hi hauria d’haver algunes autonomies que tinguessin un altre tipus d’estructura i de sistema diferent, això ja ho va pensar la constitució.


 
**llavors?**


en aquest àmbit la constitució s’ha incomplert directament perquè hi va haver el «café para todos». es van equiparar les autonomies en un primer moment en què la constitució no preveia que s’equiparessin sinó que contemplava dues fases. això és objectiu, per tant, per què abans de canviar res no s’intenta que es compleixi? És el mateix que passa amb el nomenament dels magistrats del constitucional. en algun moment la constitució o la llei del tc diu que s’ho han de repartir entre els partits? això no ho diu enlloc! no diu «uno tuyo, uno mío». això és incomplir-la si es reparteixen els cromos. la constitució no s’està complint en determinats punts i el que toca fer és complir-la.


com a ciutadana entenc que no és bo canviar les lleis. i alegrement, menys. per canviar una constitució es necessita molta reflexió, molta experimentació del què ha passat, del que podria passar i actuar *cum grano salis*. mira els americans, tenen una constitució amb una desena d’articles. És un paperet. les esmenes les han anat introduint a mesura que les han anat necessitant.


 
**veuria doncs pocs retocs però que anés incorporant aspectes diferents?**


o canviant aspectes. sobretot el títol viii que és el de l’estructura de l’estat, aquest és el fonamental. tota la resta, la tornarien a escriure igual. sóc més partidària d’un sistema d’esmenes. al títol viii hi ha molts articles que ja no serveixen, que ja no s’aplicaran mai més. de què serveix anomenar les comunitats autònomes? no es pot partir una comunitat autònoma? per exemple, castella-lleó, no es podria partir si hi hagués voluntat política? tot és qüestió de voluntat política. si convingués políticament fer un gest per canviar algunes coses em centraria en el títol viii que és el que crema. i amb el de la successió a la corona que és important per donar un exemple d’igualtat.


 
**en el terreny de la música vostè hi veu similituds amb el dret.**


la qüestió de la interpretació em sembla molt significativa. quan tens una obra, qualsevol, hi ha dues maneres d’aproximar-s’hi. una és llegir-la, si és que es pot llegir. si vas al cinema o al teatre no et cal llegir el text. pots interpretar directament el que t’estan dient. interpretar vol dir donar sentir a una cosa. però hi ha matèries com la música i el dret en les quals si no tens un intermediari no les pots entendre. en el cas del dret es necessita un tècnic que tradueixi aquelles frases abstractes a una realitat.


 
hi ha matèries com la música i el dret en les que si no tens un intermediari no les pots entendre.
--------------------------------------------------------------------------------------------------


**per exemple?**


l’article 32 de la constitució diu que l’home i la dona poden contraure matrimoni amb plena igualtat jurídica. què vol dir això? aparentment és fàcil, l’home i la dona es poden casar i si es casen, són iguals. interpretació correctíssima. però, i si són dues dones, també es poden casar? la frase és tan oberta que admet una segona interpretació. hi ha constitucions que diuen que el matrimoni només es pot contraure entre un home i una dona. això és molt diferent. per això hi ha estats que van haver de fer una interpretació molt més complicada per incloure els matrimonis homosexuals. la interpretació és la base del dret. pensem que el dret és la llei escrita però, a més, és allò que els tribunals diuen que la llei diu. i això és fonamental perquè els casos no són mai iguals que la llei, mai.


 
**quins són els límits?** 


la interpretació té les seves regles. també les té la música. no pots anar més enllà, però les pots alterar una mica. per exemple, pots dir toco wagner amb instruments antics. estàs interpretant la partitura introduint un element que en la manera habitual d’interpretar aquella música no és normal.


 
**sí, però hi ha una diferència. tu pots interpretar-ho així i a sobre fer-ho malament sense causar un dany com podria passar en un cas legal.**


per això hi ha uns límits a la interpretació jurídica. el que ensenyen o haurien d’ensenyar a les facultats de dret és a utilitzar de manera correcta les eines de la interpretació que tenim de manera que no alteri els drets fonamentals dels individus. la interpretació és molt delicada perquè d’això depèn que les coses surtin correctament o no. per això hi ha un sistema de recursos, perquè el primer jutge es pot equivocar. amb la música, si t’equivoques interpretant no passa res a part de la incomoditat d’escoltar un text mal interpretat.


 
amb l’*anell del nibelung* wagner ens explica la història de la humanitat i què és el dret.
-------------------------------------------------------------------------------------------


**i richard wagner, què ens ensenya?**


tantes coses! primer, que un artista tan artista com ell pot evolucionar de fer una cosa molt a la moda, molt taxín taxín, com *la prohibició d’estimar*, a una altra com *parsifal* que hauríem d’escoltar de genolls. després, la capacitat de creació que té el ser humà. una de les grans coses que va fer va ser superar el concepte d’òpera del segle xix introduint la tragèdia grega cosa que, d’altra banda, tots els que han fet òpera, des de monteverdi i abans, la camerata fiorentina, han volgut sempre reproduir. en wagner l’orquestra és el cor grec, el que està explicant què passa.


la inspiració no existeix i menys en una cosa tan tècnica com és la música. george bernard shaw diu de wagner una cosa important, diu que escriu des del punt de vista de la societat en la què vivia, i això patrice chéreau va captar-ho perfectament traslladant l’acció de l*’anell del nibelung* a una societat burgesa.


 
**l’estrena d’aquella producció el 1976 al festival de bayreuth va generar una gran polèmica i avui és un clàssic.**


aquella interpretació, és una heretgia? no, perquè hi ha unes raons. si chéreau ho hagués fet *pour le plaisir*, no li acceptaria. però ho fa perquè ha llegit abans la vida de wagner, sap que era amic de bakunin, sap que va prendre part a la revolució de dresden, sap que havia llegit proudhon i els socialistes francesos. interpreta wagner amb uns criteris que no són una equivocació. doncs això mateix és el que fem nosaltres, llegir els articles de la llei d’acord a uns criteris, no fer mai un invent. un jutge no es pot inventar una solució, pot adaptar-la, però sempre ha de tenir una base.


 
**què més ens ensenya wagner?**


amb l’*anell del nibelung* ens explica la història de la humanitat. siegfried, com que viu a la natura, no té por. quan l’ocellet li diu què li passarà, li està explicant què és el dret i llavors siegfried comença a tenir por. entre altres coses, li diu que tot el que passa ve perquè el seu avi no havia respectat el contracte de construcció del walhalla i com que no hi havia hipoteques ni res de res havia robat l’or per pagar el castell. wagner també ensenya què no s’ha de fer que és actuar com ell que era un penques que ho incomplia tot, els contractes, les relacions paternofilials, el matrimoni... bé, és una interpretació.


 

[fusion\_tagline\_box backgroundcolor="" shadow="no" shadowopacity="0.70" border="0" bordercolor="" highlightposition="left" content\_alignment="left" link="" button="" linktarget="\_self" modal="" button\_size="" button\_type="" button\_shape="" buttoncolor="default" title="encarna roca, la primera de la classe" description="" margin\_top="30px" margin\_bottom="" hide\_on\_mobile="small-visibility,medium-visibility,large-visibility" class="" id="" animation\_type="" animation\_direction="left" animation\_speed="0.3" animation\_offset=""]
encarna roca trias (barcelona, 1944), jurista, catedràtica de dret civil, jutge del tribunal suprem i actualment vicepresidenta del tribunal constitucional, és una dona que no està per brocs. la seva veu tirant a greu i la claredat amb què exposa els seus arguments revelen una llarga dedicació a la docència. la seguretat amb què s’expressa indica un estudi profund i continuat de la llei. una «jurista indòmita», segons josé maría brunet, que fa servir «un to directe i fins i tot contundent», en paraules de qui va ser alumne seu, miquel martín casals.


roca es va educar al col·legi barceloní de jesús maria, a la confluència dels carrers bruc i casp. el que de veritat li agradava de petita era la música, el llatí i la lectura. llicenciada en dret per la universitat de barcelona (1966), i doctora per la universitat autònoma de barcelona (1972) amb una tesi sobre el dret civil català, que llavors era un estudi pioner i que va merèixer un premi de l’institut d’estudis catalans, ha estat al llarg de la seva vida la primera de la classe. primera catedràtica de dret civil a espanya el 1978. primera dona que va arribar a la sala primera del suprem (2005). primera dona que va ingressar a la real academia de jurisprudencia y legislación (2011). en la vida privada també va ser primerenca. va tenir el seu fill als 22 anys.


la seva contribució a l’estudi del dret català és fonamental com ho és també la seva dedicació al dret de família, ja sigui català o no. quan va començar a estudiar estava prohibit que les dones fossin jutges, el matrimoni era indissoluble i la dona estava totalment sotmesa al marit. quan va guanyar la càtedra, el mateix any en què es va aprovar la constitució, tot estava per fer en un país que començava a viure en democràcia. els canvis socials accelerats registrats en aquestes dècades l’han portat a dictar sentències pioneres relatives, per exemple, al dret dels avis a relacionar-se amb els néts, o a posar per davant l’interès del menor en la guarda compartida. la igualtat i la llibertat són els drets que defensa aferrissadament.


com a magistrada del tribunal constitucional va donar suport a les sentències que declaraven inconstitucional la consulta del 9 de novembre del 2014 i anul·laven altres iniciatives sobiranistes. una campanya organitzada des de la universitat de girona va voler retirar-li el doctorat honoris causa que aquella institució li havia atorgat, entre altres coses, per la direcció durant molts anys de les jornades de dret català a tossa. la campanya però no va assolir l’objectiu. també va proposar al ple del constitucional l’anul·lació de la llei catalana de protecció dels animals que prohibeix els espectacles de tauromàquia.


la música l’ha acompanyada sempre i molt en particular, l’òpera de la qual destaca la funció educativa que encara té. en un recent article escrivia que aquest gènere, «pot seguir advertint-nos del racisme que continua imperant en la societat; dels efectes de la lluita pel poder; de la necessitat de reformar les nostres idees tradicionals», i recordant a don giovanni que crida viva la libertà, una llibertat que vol per a tutti quanti, roca deia que l’òpera és un gènere obert també a tutti quanti. mozart sí, però el que més li agrada és richard wagner de qui sap extreure més d’una lliçó de dret.


[/fusion\_tagline\_box]
2831cf3de0465882e33f6502c4b705b3
el ‘lied’ arrela amb la schubertíada de vilabertran i el life victoria
politicaprosa.com
2020.10
en el món de la música a vegades passen coses insospitades. el *lied*, la cançó poètica que tant van conrear els compositors del món germànic, en especial franz schubert, troba a catalunya i en aquests temps nostres tan prosaics un públic d’una fidelitat absoluta i en fase de creixement. i això, mentre que en llocs com alemanya sembla que aquest gènere tan particular pateixi una regressió. qui ens ho havia de dir!


fa pocs dies va acabar el life victoria 2018, un festival amb sis anys de vida que organitza la fundació victoria de los Ángeles amb gran èxit d’un públic força jove i curiós pel gènere que no ha faltat als recitals de format més canònics amb grans veus al recinte modernista de sant pau, o als més informals, per exemple, a l’hora de l’aperitiu amb cantants joves a la galeria carles taché o a l’hora d’un te tardà a l’espai de jorquera pianos.


s’han pogut escoltar les veus de simon keenlyside (al palau de la música), jakub józef orlinski, christopher maltman, kate royal i benjamin appl, entre altres, juntament amb pianistes tan reconeguts com són malcolm martineau (artista resident 2018), rubén fernández aguirre, simon lepper o graham johnson.


l’altre gran festival de *lied* és la veterana schubertíada de vilabertran en ple més d’agost, amb un públic molt entès que viatja en peregrinació al poble de l’alt empordà disposat a patir l’habitualment insuportable calor que fa a la preciosa canònica com un tribut a aquell art excels i a les veus que omplen les parets medievals.


enguany hi van desfilar figures consagrades com sarah connolly, matthias goerne, mojca erdmann o christoph prégardien, i d’altres amb un gran futur com katharina konradi, lise davidsen y natalia labourdette, amb els pianistes wolfram rieger, malcolm martineau, roger vignoles o gerold huber. i l’edició del 2019 s’anuncia de traca. en ambdós casos, el bo i millor del món *liederístic*.



[caption id="attachment\_3693" align="aligncenter" width="1984"]![](https://www.politicaprosa.com/wp-content/uploads/2019/03/pp_la-soprano-elena-copons-i-el-tenor-david-alegret-acompanyats-al-piano-per-viviana-salisi-durant-la-seva-actuació-a-el-monegal-el-dia-1-de-desembre-foto-roser-pintó.jpg) la soprano elena copons i el tenor david alegret acompanyats al piano per viviana salisi durant la seva actuació a el monegal el dia 1 de desembre © foto roser pintó[/caption]


 
**temences pel futur del gènere a alemanya** 


«ens telefonen cantants importants que volen venir». ho deia, amb cara de sorpresa helena mora, presidenta de la fundació victoria de los Ángeles, presentant fa uns mesos el life victoria 2018. victor medem, coordinador de la schubertíada de vilabertran, afegia que es fa més *lied* a catalunya que a berlín. i deu ser així perquè el gran baríton alemany christian gerhaher, definit com un dels més grans si no el més gran *liederista* actual, manifestava des de munic les seves temences pel futur d’aquest gènere musical a alemanya.


aquest creixent interès per la cançó poètica a catalunya no deixa de ser sorprenent perquè el *lied* té unes característiques que fan que no sigui fàcil d’escoltar tot i que pugui semblar el contrari. la paraula *lied* no vol dir altra cosa que cançó, però en aquest context és una cançó que neix de la poesia ja escrita a la qual el compositor posa una música que, però, no fa d’acompanyament. És una música que interpreta la paraula entrelligant l’una i l’altra en un tot indestriable i el resultat pot ser una microòpera tan rica i tan dramàtica com ho és una gran òpera en tres actes.


els temes dominants són sempre d’una tristesa incommensurable. el fred, la nit, el desengany, l’errar perdut, i finalment, la mort. d’alegries, ni mitja.
---------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------


el *lied* és un gènere típicament germànic nascut en un gran moment de la poesia alemanya que troba en el romanticisme la seva expressió amb poetes com johann wolfgang goethe, friedrich schiller, heinrich heine o eduard mörike entre molts altres, i compositors com schubert, robert schumann, johannes brahms, hugo wolf, richard wagner i més tard, richard strauss o gustav mahler.


cal dir que el *lied* no s’acaba al món germànic. hi ha la *mélodie* francesa, la *song* anglesa, o la cançó de concert en català o castellà, conreada per compositors com manuel de falla, frederic mompou, eduard toldrà, robert gerhard o joaquín rodrigo entre molts altres amb una gran varietat de fonts poètiques.


 
**una manera molt activa d’escoltar**


però el repertori dominant és l’alemany i això obliga l’espectador de casa a una gran concentració pel que fa al text –normalment amb traducció al programa de mà– i a la música. implica una manera molt activa d’escoltar. d’altra banda, en la millor tradició del romanticisme, els temes dominants són sempre d’una tristesa incommensurable. el fred, la nit, el desengany, l’errar perdut, i finalment, la mort. d’alegries, ni mitja.


el cicle de 24 cançons de schubert, *winterreise (viatge d’hivern)*, amb poemes de wilhelm müller, per exemple, el que provoca és patiment deixant l’espectador en un estat de prostració. si la interpretació és de qualitat, les cuites d’un home que després de ser abandonat per la seva estimada camina cap al seu destí final travessant un escenari en el qual la natura s’ha tornat gèlida i desoladora, són estremidores. És el mateix que passa amb *erlkönig* (*el rei dels elfs*), també de schubert. en aquest cas amb un poema de goethe, és un *lied* que en poc més de quatre minuts descriu la cavalcada d’un pare amb un fill malalt que acaba amb la mort del petitó.


malgrat totes les dificultats i l’esforç el gènere arrela aquí i sembla que ho faci de manera directament proporcional a com decau en molts escenaris alemanys. de fet, el *lied* no és per a grans escenaris. És una música que vol intimitat, que necessita recolliment. diu el crític i musicòleg jorge de persia que la cançó poètica «estableix amb l’oient una relació molt estreta en què l’intèrpret és l’intermediari**»**, tot i que, i això ho diu un altre entès com l’oriol pérez treviño, a vegades l’intèrpret és més creador que no pas intermediari.


per això els grans teatres són poc adients. i per això el gènere troba refugi, viu i creix en festivals. passa a Àustria, a la schubertíada de hohenems i schwarzenberg; passa a alemanya, a l’acadèmia hugo wolf de stuttgart o a heidelberger; passa a anglaterra, a oxford. i ara passa aquí. i el que fa pensar que aquest interès per la cançó poètica no serà flor d’un dia és l’existència d’una bona pedrera de cantants i pianistes.


tant la schubertíada de vilabertran com el life victoria tenen el seu propi programa de formació de nous intèrprets. per exemple, josep-ramon olivé, el baríton que ara ja vola, va ser el primer becat de la fundació victoria de los Ángeles i el primer life new artist, és a dir el cantant que va encetar la programació de joves intèrprets que tenen un espai abans de cada concert.


no tot acaba amb els dos festivals ja ben arrelats. l’auditori de barcelona, en coproducció amb l’associació franz schubert, organitzadora de la schubertíada de vilabertran, i el centro nacional de difusión musical, presenta un minicicle. el palau de la música s’ha afegit a aquest interès fent un curs dedicat a aquest gènere impartit pel musicòleg luis gago. i a ciutats com terrassa, la recuperació d’un piano blüthner ha fet possible unes vetllades dedicades al *lied* a la casa alegre de sagrera.


el que queda per fer, i cal fer-ho perquè hi ha un patrimoni important, és posar en relleu la cançó pròpia, com van fer, per exemple, la soprano elena copons i el tenor david alegret el passat 1 de desembre a el monegal (solsonès) interpretant una colla de cançons d’eduard toldrà sobre poemes de josep carner, tomàs garcés, joan salvat-papasseit, joan maragall i josep maria de sagarra, amb viviana salisi al piano. per cert, també un blüthner.


750b9c309cc8c7c63fdaa542f3ebcaf5
leonard bernstein i la fi de l’optimisme
politicaprosa.com
2020.10
a leonard bernstein (1918-1990) no li agradava gens que se’l presentés com «el compositor de *west side story*». i no era perquè menystingués el cèlebre musical que li va portar fama a cabassos. era perquè a més d’aquella brillant partitura per al món del teatre, era un home que vivia en el de les sales de concert, ja fos dirigint obres del seu venerat gustav mahler, o escrivint-ne una bona colla de pròpies de gran qualitat. les seves tres simfonies (*jeremiah, the age of anxiety i kaddish*) o *mass* (*missa*), per exemple, tot i que no va assolir mai el somni de fer la gran òpera americana (una mancança que es repeteix en el terreny de la literatura dels estats units, sempre a la recerca de la gran novel·la americana).


el centenari del seu naixement podia haver estat l’ocasió per explorar i aprofundir en l’obra de qui va ser un dels grans músics de la segona meitat del segle xx i fer-ho tant en la seva capacitat de compositor com en la de director, sense oblidar l’ingent tasca de divulgació musical que va desenvolupar. malauradament, l’any en què es commemorava aquella efemèride ha acabat de la mateixa manera com va començar. lenny, com se’l coneixia col·loquialment, era el compositor de *west side story* i ho seguirà sent.


no és que no s’hagin interpretat obres seves el 2018. se n’han programat, però donant sempre la sensació de complir l’expedient. al palau de la música s’han pogut escoltar almenys dues vegades i per diferents intèrprets les *danses simfòniques de west side story* dins de programes amb obres d’altres compositors. també s’han fet cançons i fragments de la música que va escriure per al cinema barrejats amb obres de musicals de diferents autors en un poti-poti sempre amable.


tampoc es tractava de fer un festival bernstein com el que la london symphony orchestra (lso) li va dedicar al barbican de londres durant dues setmanes del 1986. el que ha faltat, el que no s’ha fet aquí, és explicar bé el compositor i l’obra, quan l’un i l’altra ens posen davant dels mateixos problemes que avui també ens afligeixen i que són el difícil paper de l’home en el món en què vivim, la convivència, el respecte, així com la seva dimensió espiritual.


el músic va reflectir en la seva obra la intolerància contra la què lluitava voltaire amb el seu pensament.
-----------------------------------------------------------------------------------------------------------


l’auditori i l’obc són qui millor han fet els deures. primer, presentant la seva simfonia n. 3 *kaddish* (16, 17 i 18 de febrer) dirigida pel titular de l’orquestra, kazushi ono, i després la cèlebre *mass* (26, 27 i 28 d’octubre). ambdues peces, corals i orquestrals, són monumentals i mostren un bernstein preocupat per la religiositat en una barreja molt característica de música i expressió teatral. i en totes dues fa una mena de declaració universal que ultrapassa el món tancat de cadascuna de les religions. si la primera, estrenada el 1963, porta per títol el nom de la pregària jueva per als morts i estava dedicada a la memòria del president catòlic assassinat john f. kennedy, la segona, amb la qual es va inaugurar el kennedy center de washington el 1971, posa en qüestió la necessitat de déu i de la litúrgia per acabar en un cant de pau.


**la reflexió filosòfica**


qui ho tenia més fàcil per apropar-nos l’obra d’un compositor que patia els mateixos neguits nostres era el liceu. va presentar la seva *candide* (18 i 20 d’octubre), però ho va fer només en dues representacions i en versió de concert. va ser un vist i no vist dirigit per john de maine que va ser deixeble del compositor. tothom qui va anar al teatre de la rambla s’ho va passar d’allò més bé perquè l’obra és molt divertida amb moments que fins i tot fan cargolar de riure per esperpèntics. però darrere del que bernstein qualificava d’’opereta còmica’ s’hi amaga una gran reflexió filosòfica sobre el món.


*candide* és l’adaptació musical de la novel·la homònima de voltaire (1694-1778). fa dos segles i mig el gran representant de la il·lustració ja va veure ben clar que l’optimisme no portava enlloc, que el d’aquella època no era el millor dels mons com defensava el filòsof gottfried leibnitz (1646-1716) en la seva teoria de l’harmonia preestablerta i de qui voltaire en fa una caricatura en el personatge de pangloss, el tutor del protagonista, el jove *candide*, destinat a patir amb el més gran optimisme tota mena de penalitats per tot el món, des de la westfalia nadiua fins a venècia, passant per lisboa, parís, cádiz, buenos aires, una missió jesuïta a la selva, el dorado i surinam.


quan l’escriptora lillian hellman a principis dels anys 50 li va proposar a bernstein fer una òpera basada en la càustica novel·la de voltaire, el món de llavors certament no era el millor. era el món on arrelava una nova forma de guerra, la freda, feta de l’amenaça mitjançant l’arma nuclear de la destrucció mútua de cadascun dels dos bàndols en què es va dividir el món. als estats units s’havia desfermat la paranoia anticomunista que tindria en l’infecte maccarthisme la seva manifestació més repugnant. la mateixa hellman estava en la llista negra d’aquella caça de bruixes.


tampoc el d’avui és el millor dels mons. aquella intolerància contra la què va lluitar voltaire amb el seu pensament i la seva obra i que va reflectir bernstein en la seva música segueixen ben vius a la nostra societat. només cal mirar com està europa on la xenofòbia i la ultradreta broten arreu com bolets o els creients en la poció màgica del «nosaltres primer» que els fa aixecar murs i arraconar tot signe d’humanitat. o els mateixos estats units de donald trump.


la rabiosa actualitat de voltaire la va copsar un altre filòsof francès, andré glucksmann (1937-2015), en el seu llibre pòstum *voltaire contraataca* on va de cara contra «l’optimisme dels dogmàtics». per tot plegat és una llàstima que el *candide* quasi furtiu del liceu ens privés d’una reflexió profunda sobre el seu significat real. i sobre el món de bernstein.


**eclecticisme i contradicció** 


quan es parla del músic sempre surt la paraula «eclecticisme» per definir la seva música nascuda en un país encara jove, amb poca tradició de l’anomenada música culta, i encara amb el record de la segona guerra mundial i de l’holocaust molt present (bernstein era d’origen jueu i se’n vantava). quan es parla de la seva persona el terme emprat és «contradicció». el compositor i director pertanyia a l’elit artística i també social. se li atribuïa molta ingenuïtat política i un excés de mundanitat. tot i ser veritat, el cert és que sempre va viure al món. no es va tancar mai en una torre d’ivori artística.


sempre va defensar causes polítiques i socials situades a l’esquerra i això en un país en què les esquerres són molt mal vistes. *west side story*, per exemple, és la història de romeu i julieta, però la tragèdia no passa a verona entre dues famílies benestants. passa en un barri marginal de nova york i enfronta uns blancs pobres amb uns porto-riquenys nouvinguts, també pobres. i *on the waterfront* (*la llei del silenci*), pel·lícula per a la qual va compondre la banda sonora, explica la lluita contra la corrupció i l’ús de la violència dels sindicats mafiosos.


la gran contradicció, però, va ser la festa donada al seu luxós apartament de manhattan, el 1966, per recollir fons per als panteres negres, l’organització que lluitava contra la segregació racial i promovia programes socials amb mètodes no sempre lícits. el periodista tom wolfe va fer un llarg reportatge, divertit, però excessivament cruel, d’aquell *party* que va titular *radical chic*. aquella insòlita festa va merèixer un editorial molt crític del *the new york times*, diari que sempre l’havia agombolat.


però bernstein no s’arrugava. en un discurs pronunciat al curtis institute de filadelfia el 1975 bernstein deia: «hi ha qui encara pregunta: què tenim a veure els artistes amb el petroli i l’economia, la supervivència i l’honor? la resposta és: tot. la nostra veritat, si és sincera, i la bellesa que genera potser són les úniques pautes reals que ens queden». i afegia: «les nostres plomes, veus, pinzells, *pas de deux*; les nostres paraules; els nostres do sostinguts o si bemolls poden arribar més enlaire que un pou de petroli, poden trencar l’egoisme, ens poden reforçar contra el deteriorament moral».


i a la seva manera, voltaire deia: «tot aquell que tingui el poder de fer-te creure en bajanades, tindrà el poder de fer-te cometre injustícies». més actual, impossible.


914ac5a05f8265a23f4b27f84bae0883
‘kàtia kabànova’ fa un miracle al liceu
politicaprosa.com
2020.10
després d’unes temporades de quasi monopoli de l’òpera italiana i sense una idea artística de conjunt, l’arribada de *kàtia kabànova* al liceu amb sis funcions (del 8 al 22 de novembre) semblava un miracle. feia massa dies que trobàvem a faltar al teatre de la rambla la música de léos janácek (1854-1928), un dels més grans compositors del segle xx i un creador únic, difícil de situar en els molts corrents de les primeres dècades. bé, no tots els aficionats l’han trobat a faltar considerant els seients vuits malgrat els generosos descomptes en el preu d’algunes entrades. tenim un problema, i greu, si janácek, que ens ha arribat sempre amb comptagotes –o potser per això–, no omple.


janácek és un compositor amb pocs antecedents i menys hereus, el que no vol dir que no tingui un paper important en la història musical. una de les fites importants assolides va ser la d’elevar a categoria universal el que era local. el compositor havia recorregut la geografia de la seva moràvia nadiua, encara sota l’imperi austrohongarès, a la recerca de cançons i motius musicals tradicionals que després elaboraria i incorporaria a les seves obres.


també sabia parar l’orella a la parla de la gent i a la musicalitat de les paraules, i prendre’n nota de manera que quan els seus personatges canten sembla que parlin. adopta formes que podríem qualificar de minimalistes amb uns blocs de compassos que es van repetint sense que el resultat sigui una reiteració tediosa. al contrari, crea unes atmosferes descriptives quasi sempre inquietants. incorpora interludis entre els actes, més o menys com feien els ‘veristes’ italians. planteja escenes curtes, contrastants, en una estructura que sembla cinematogràfica. la seva música camina doncs entre la tradició i la modernitat.


fervent nacionalista txec, el seu nacionalisme, com el dels intel·lectuals del moment en què naixia txecoslovàquia ara fa cent anys després de la primera guerra mundial, era un nacionalisme paneslavista que buscava la unió del tots els pobles eslaus en oposició, en el cas de bohemis i moravians, a la germanització prussiana.


janácek aprofita per fer crítica política indirectament, per atacar l’obscurantisme de la vella rússia.
-------------------------------------------------------------------------------------------------------


el paneslavisme es volia emmirallar en l’únic poble eslau no sotmès com era rússia. d’aquí que janácek fos un gran russòfil. la seva admiració per aquella cultura la trobem en l’origen de moltes de les seves obres. per exemple, en la rapsòdia *taras bulba* a partir de l’obra homònima de gógol; el quartet de corda n. 1 *sonata a kreutzer,* basat en el relat de tolstoi; el projecte no realitzat d’una *anna karenina* sobre la novel·la del mateix tolstoi, o la seva darrera òpera, *de la casa dels morts,* a partir de l’obra de dostoievski.


 
**la tempesta emocional**


i també *kàtia kabànova.* amb llibret de vincenc cevinka, està basada en l’obra de teatre *la tempesta,* del rus aleksandr ostrovski i situada en una petita ciutat a la riba del volga. janácek la va compondre als 67 anys i malgrat l’edat i ser la seva sisena òpera, se la considera la seva primera òpera de ‘maduresa’, cosa que contrasta amb la passió gairebé jovenívola que vivia en aquell moment. separat de la seva esposa tot i mantenir les aparences d’un matrimoni ben avingut, el compositor s’havia enamorat bojament d’una dona, també casada, de kamila stosslovà, gairebé 40 anys més jove que ell. aquella relació va durar fins a la mort del compositor el 1928.


janácek havia vist dues vegades *madama butterfly*, de puccini, i aquell drama el colpí. «una de les òperes més boniques i tristes. et veia constantment davant meu», escrivia a kamila, però li deia que ella no seria mai tan desgraciada com cio cio san, la protagonista. d’aquest nexe entre les dues dones en el cor i el cap del compositor va néixer *kàtia kabànova,* òpera en tres actes, estrenada a brno el 1921.


l’òpera reflecteix l’ambient opressiu, fals i cruel d’una petita ciutat, d’un món sense lloc per a un personatge com kàtia, una dona sensible amb l’espontaneïtat reprimida. «per què no vola la gent com els ocells? de vegades somio que soc un ocell”, li diu a la seva cunyada varvara. És la dona empresonada en un matrimoni infeliç, casada amb un calçasses i havent de suportar una sogra malvada i tirana. realitza el seu somni de llibertat enamorant-se de borís amb qui manté una relació adúltera durant deu dies d’absència del marit. al retorn d’aquest, la debilitat emocional de kàtia i el sentiment de culpa no la deixa viure i acaba confessant públicament la infidelitat amb borís. desprès d’acusar-se no li queda altre sortida que tirar-se al riu, al volga, com una altra adúltera, anna karènina, es tira al tren.


contràriament al que s’ha dit, kàtia no és una denúncia del masclisme dominador i repressor. aquí els homes són uns pusil·lànimes. ho és el marit, sotmès a la mare, incapaç de fer-li costat quan encara no s’ha desfermat la tragèdia. ho és borís que la deixa plantada, incapaç de rebel·lar-se contra un oncle, també tirà, de qui depèn que rebi una herència. l’opressió ve d’una dona, de marfa, la sogra, com a símbol d’una societat hipòcrita i mediocre en la que kàtia no hi te cabuda.


janácek, però, deixa una porta oberta. es fa l’altra parella de la història, varvara i el jove kudriaix, dos personatges que toquen de peus a terra, que fugen cap «a la petita mare moscou» com diu ell.


 
**contra l’obscurantisme** 


janácek aprofita per fer crítica política indirectament, per atacar l’obscurantisme de la vella rússia, i ho fa des de la ciència i el coneixement aprofitant els llamps i trons de la tempesta, la del títol original, que desferma la tragèdia. kudriaix, que és professor i químic, discuteix amb dikoi, l’oncle de borís, un comerciant barroer, sobre què es una tempesta. per al jove, és «electricitat». per al vell, «un càstig per fer-nos sentir el poder de déu». dos mons, el que està morint i el nou.


el compositor teixeix aquesta trama de sentiments i passions amb una música que ja des de l’obertura ens anuncia què vindrà. ho fa amb un motiu de vuit notes de timbala que sonen al principi i que apareixen durant tota l’obra. És un motiu fatídic sobre el qual descansa tot el pes del drama. janácek ho alterna amb passatges molt sensibles i lírics. hi ha representacions de la natura –la tempesta n’és un– i també de la música popular. no hi ha àries pròpiament dites ni tampoc duets. el més semblant és la declaració d’amor entre kàtia i borís i la darrera trobada dels dos amants. gairebé tampoc hi ha cor. només al tercer acte, n’hi ha un d’homes i un fora escena que representa la veu del volga que crida kàtia.


 
**senzillesa i eficàcia**


el liceu ha presentat una *katia* molt expressionista en la posada en escena de david alden. amb una escenografia senzilla i molt eficaç de charles edwards que jugant amb els plans inclinats i les ombres aconsegueix crear el clima sufocant i angoixant que porta kàtia a la seva mort. l’orquestra del teatre dirigida per josep pons va demostrar la bona feina del director amb el conjunt musical. sortir del repertori tan previsible que s’està fent per entrar en un altre món musical com el de janácek, segur que no fa mal, ans el contrari.


la soprano nord-americana patricia racette, que coneix fil per randa el paper i la producció (la va estrenar a londres) va brodar el personatge de la protagonista que viu entre un passat idealitzat i l’angoixa del seu present. estava molt ben acompanyada per nikolai schukoff (borís), rosie aldridge (marfa) i francisco vas (tikhon). antonio lozano (kudriaix) i michaela selinger (varvara) van ser una molt agradable sorpresa. completaven el repartiment tres veus de casa, la de josep-ramon olivé, mireia pintó i marisa martins.


les òperes de janácek són part del repertori habitual de qualsevol teatre d’òpera. en aquests primers mesos de temporada s’han representat *janaceks* a brussel·les, munic, praga, amsterdam i dijon com la cosa més normal del món. entre nosaltres, lamentablement, segueix sent una raresa. *jenufa*, la més coneguda, va tenir la seva estrena a espanya el 1965, en un moment en què companyies txeques i d’altres països del est freqüentaven el teatre de la rambla per oferir un parell o tres d’òperes per temporada amb una qualitat justeta. amb la companyia del teatre de brno, el liceu també va estrenar a espanya *kàtia kabànova* (1973) i *de la casa dels morts* (1976).


el 1990, albin hänseroth, l’home que va transformar el teatre barceloní en un teatre d’òpera modern, va tornar a portar *jenufa*. i el seu deixeble, joan matabosch, va fer conèixer janácek a una nova generació d’aficionats. sota la seva direcció artística del teatre, es van estrenar *el cas macropoulos* (1999), *la petita guineu astuta* (2001) i *diari d’un desaparegut* (2007). i va tornar *kàtia kabànova* (2002). caldrà esperar molt per al proper *janácek*?


bf09acff99068785cfd630f9bd62ff3a
la reina del ‘ppp’
politicaprosa.com
2020.10
diva, *prima donna*, la *superba*, l’eximia, l’excelsa. tots els superlatius queden curts per definir montserrat caballé. el millor resum de què i qui era la soprano el va fer el diari *the new york times* després del seu triomf al carnegie hall el 1965, quan tot just començava: «callas + tebaldi = caballé». el *summum*. més i millor, impossible. la soprano havia substituït marilyn horne en una versió de concert de *lucrecia borgia*, de gaetano donizetti. era la primera vegada que cantava aquell paper i li va obrir les portes dels grans escenaris internacionals i de les cases discogràfiques.

després de moltes dècades d’èxits grandiosos arreu del món van arribar uns anys finals plens d’amargor. la diva seguia pujant als escenaris allargant de manera que semblava innecessària una vida artística prodigiosa que derivava cap a la caricatura. malgrat tot, aquest final no pot entelar la trajectòria d’una cantant que ho va donar tot. seria lamentable que qui no va poder gaudir del seu millor moment es quedés només amb la imatge de la decadència.
el millor resum de què i qui era la soprano el va fer el diari *the new york times* després del seu triomf al carnegie hall el 1965, quan tot just començava: «callas + tebaldi = caballé».
-------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------


no deixa de ser curiós que el seu traspàs hagi coincidit amb la inauguració de la temporada del liceu amb *i puritani*, de vincenzo bellini, una de les òperes del més pur belcantisme romàntic, repertori que ella va contribuir a recuperar i en el que va excel·lir. dir que amb la seva mort acaba tota una època, la de les grans dives, segurament és una contribució més a la hipèrbole, però és la pura veritat.

i també és una gran veritat, com diu joan matabosch, director del teatro real de madrid i antic director del liceu, que la soprano ha sigut un dels pilars de la supervivència de l’òpera a espanya durant els difícils anys 60 i 70 cantant pràcticament en totes les temporades d’òpera espanyoles. i sobretot, al teatre de la rambla on sempre va cantar, fins i tot durant la gran crisis del liceu a finals dels anys 70. a començaments dels 90 les seves relacions amb el teatre es van refredar, però, amb el liceu cremat (1994), es va posar al davant de la campanya per a la reconstrucció.

la caballé (tractant-se d’una diva, l’article definit és obligat) no era una gran actriu dalt de l’escenari ni tenia un físic fascinant. el que tenia era una veu com poques, de timbre i color magnífics, i un gust exquisit per cantar. el que la feia extraordinària era la gran intel·ligència per saber usar la tècnica fora del comú que havia aprés. no era estrany doncs que a l’escoltar-la t’emocionés fins a fer-te plorar.

a vegades els compositors marquen dinàmiques extremes tot i saber que difícilment els cantants les assoliran. la caballé era la reina del *ppp*, del *pianississimo*. podia cantar amb un fil de veu més dèbil encara que el que demana el *pianissimo,* cosa que pocs poden fer en el registre agut, i ella ho feia a més en frases llargues popularitzant el seu cèlebre *filato*.

a més de controlar fort el diafragma sabia administrar la respiració i això ho va aprendre al conservatori del liceu. durant el primer curs la mestra eugenia kemmeny obligava els alumnes a fer només exercicis de respiració i de vocalització que van donar a la caballé una tècnica impecable i alhora un instrument flexible. era una soprano lírica però amb una lleugeresa que l’apropava a les sopranos de coloratura i més tard, podia ser una dramàtica.
podia cantar amb un fil de veu més dèbil encara que el que demana el *pianissimo,* cosa que pocs poden fer en el registre agut, i ella ho feia a més en frases llargues popularitzant el seu cèlebre *filato*.
--------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------


una altra mestra, la soprano i pianista conxita badia, li va ensenyar el gust i l’elegància en el cant. d’un tercer professor, de napoleone annovazzi, va aprendre composició i orquestració, cosa que li va permetre conèixer tots els secrets de les partitures i, si calia, discutir amb els directors.

 

**de dalt a baix del liceu**

la soprano, nascuda el 1933 al barri de gràcia en una família de classe mitjana empobrida per la guerra, va poder estudiar gràcies al mecenatge de la família bertrand i mata. quan es formava al conservatori del liceu situat llavors en un pis superior de l’edifici, el seu somni era el de baixar a la sala del teatre. tot rient explicava que per fer-ho va haver de donar la volta a europa. de fet, abans d’actuar al liceu, va passar uns anys durs picant pedra, primer a basilea i després a bremen, fent tota mena de papers començant pels més petits.

no va pujar al teatre de la rambla fins el gener del 1962. en el seu aprenentatge a l’estranger havia cantat repertori alemany, molt mozart i richard strauss. per debutar a la seva ciutat va voler fer-ho amb *arabella,* de l’alemany, una òpera que no s’havia representat mai al liceu. l’èxit va ser impressionant. l’any després ja va cantar el paper de donna elvira, de *don giovanni,* de mozart i així fins a més de 200 funcions al liceu.

la caballé va ampliar el seu repertori amb l’òpera italiana, amb verdi i també el verisme. i va ser una de les protagonistes de l’anomenada *belcanto renaissance*, la recuperació que havia començat a finals dels anys 50 d’autors com donizetti, bellini o rossini, d’aquell repertori belcantista que havia passat de moda davant l’empenta de joves compositors com el mateix verdi amb idees molt diferents, més interessats en reflectir els drames personals dels protagonistes que en les floritures vocals. en aquesta *renaissance* la soprano catalana va seguir les passes que havien marcat maria callas i joan sutherland.

 

**armes extramusicals**

a més de la seva veu extraordinària i la seva manera de cantar, la caballé tenia altres armes extramusicals per conquerir el públic. eren la seva simpatia, el seu caràcter i la seva gosadia. en una ocasió, al covent garden de londres, sense haver cantat una sola nota d’un recital ja tenia el públic a la butxaca explicant amb gran desimboltura i moltes rialles encomanadisses una improbable història sobre la pèrdua de les partitures que havia de cantar, tot per dir que en cantaria unes altres. en una altra ocasió, al san carlo de nàpols, va aturar la representació per encarar-se amb el públic que maltractava injustament al tenor. i no deixava de ser un gran atreviment la cèlebre *barcelona* i tot el disc amb un freddy mercury ja malalt, però encara pletòric.
a més de la seva veu extraordinària i la seva manera de cantar, la caballé tenia altres armes extramusicals per conquerir el públic. eren la seva simpatia, el seu caràcter i la seva gosadia.
----------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------


amb més de 60 anys i un seguit d’operacions quirúrgiques seguia pujant als escenaris, però l’edat i la salut no perdonen. la seva veu ja no era aquella que havia meravellat el món sencer. la figura del director josé collado que coneixia perfectament l’estat vocal i les necessitats de la soprano era llavors habitual en les seves actuacions. la temporada 2001-2002 la cantant va voler rescatar al liceu *henry viii,* de camille saint-saëns. allà i també en concerts i recitals d’aquells anys es va fer palès el seu declivi que era volgudament ignorat per una crítica cegament entregada. l’operació comercial de fer concerts amb la filla montsita endegada en aquells moments i continuada fins fa poc, podia funcionar econòmicament, però artísticament produïa més aviat tristesa. mentre, la salut i els accidents seguien castigant-la.

als darrers anys la soprano anava donant titulars, però ja no eren els dels grans èxits. eren d’una altre mena. la seva participació en un anunci de la loteria de nadal va provocar moltes burles, algunes fins i tot cruels. després va venir la imputació i condemna per frau fiscal a causa de la seva residència oficial a andorra.

en la història professional de la caballé -i també en la seva davallada- hi ha un personatge cabdal, el seu germà carles. quan la soprano estava a bremen i tenia dubtes sobre el seu futur, el germà que llavors només tenia 20 anys li va proposar convertir-se en el seu agent. el 1962 van signar un contracte pel qual carles assumia el control absolut de la carrera de la cantant. el pacte incloïa un curiós compromís que en el seu moment semblava una broma entre germans. ell es responsabilitzava que montserrat no fes «coses lletges a l'escenari», i ella, que carles no les fes «en la vida». aquell compromís els va unir de forma inextricable.

durant anys la soprano va formar part de l'elenc dels catalans universals. políticament es va deixar utilitzar pel pujolisme i fins i tot el 1993 apareixia en l'últim lloc de la llista electoral de ciu per al congrés. desprès no dubtaria en declarar-se «espanyola de soca-rel, agradi o no» i més recentment, manifestar-se contrària a la independència.

els tres tenors no han tingut a l’escenari una contrapart que fos les tres sopranos, però aquesta veu ha donat una tríada grandiosa: maria callas, la *divina*; joan sutherland, la *stupenda*, i montserrat caballé, la *superba*. ja no hi són. això s’ha acabat. baixa el teló. però ens queda la tecnologia. si algú dubta de la grandesa artística d’aquesta dona, que miri el dvd de la *norma* enregistrada al teatre romà d’orange el 1974. És a l’aire lliure i bufa un mistral fort i fred, però és la seva veu el que posa la pell de gallina.
6ac34a136b24965d44fcaffdaf21d34f
barcelona wagneriana, o no
politicaprosa.com
2020.10
hi ha moltes raons que permeten assegurar que barcelona era una ciutat wagneriana. les primeres audicions a espanya de la música de richard wagner es van fer a la ciutat dins d’un concert dirigit per anselm clavé als camps elisis (1862). la ciutat va ser la primera al món on es va representar *parsifal* de manera legal, el 31 de desembre del 1913, quan van caducar els drets exclusius que el festival de bayreuth, creat pel compositor, va retenir durant 30 anys. i abans, al liceu ja s’hi havien estrenat els drames del compositor alemany, del *lohengrin* (1883) a un primer cicle complet de la tetralogia *l’anell del nibelung* (1912). i encara abans s’havia creat a la ciutat la sociedad wagner (1874), precedent de l’associació wagneriana que es crearia uns anys després.
wagner plantejava una revolució musical i estètica, però també un compromís nacional. i aquest darrer factor va ser determinant en l’arrelament d'aquella música a catalunya i en concret a barcelona.
------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------


la música, com sabem, es produeix en el marc d’unes determinades circumstàncies. dir que barcelona era wagneriana vol dir molt més que ser un lloc on s’escoltava la seva música abans que en qualsevol altre lloc. wagner plantejava una revolució musical i estètica, però també un compromís nacional. i aquest darrer factor va ser determinant en l’arrelament d'aquella música a catalunya i en concret a barcelona.

[caption id="attachment\_1477" align="alignleft" width="400"]![](https://www.politicaprosa.com/wp-content/uploads/2018/09/pp_cartell-wagner-a-bcn-1911-400x605.jpg) programa del festival wagner al liceu, 1911[/caption]

deia el crític alexandre cirici pellicer que «el wagnerisme fou un dels grans ingredients de la cultura finisecular, el desenvolupament peculiar del qual va constituir la curiosa síntesi coneguda amb el nom de modernisme». i la historiadora de l’art i especialista en iconografia wagneriana, lourdes jiménez, hi veu aquests punts comuns: el concepte global de la creació artística, l’anomenada *gesamtkunstwerk* o obra d’art total, i un ideari artístic on l’artista és l’heroi dels temps moderns; la identificació del catalanisme amb la mitologia nacionalista —que bevia de les fonts del romanticisme— exposada per wagner en els seus drames musicals; la recuperació de les llegendes medievals, i l’actitud wagneriana de rebel·lió davant la societat, que es transmet a l’anarquisme de la fi de segle, entre d’altres.

el resultat d’aquesta identificació entre wagnerisme i modernisme es troba per exemple en un medalló amb l’efígie del compositor a la casa serra, obra de puig i cadafalch, o al palau de la música, en el conjunt que emmarca l’escenari amb la cavalcada de les valquíries, de pablo gargallo. o als vitralls del cercle del liceu dedicats a *l’anell del nibelung*. o als plafons d’adrià gual per a l’associació wagneriana que hi havia als quatre gats. o les comparacions que feia francesc pujols entre wagner i gaudí, entre la fusió de les línies melòdiques amb les formes harmòniques d'*el capvespre dels déus* i les formes colossals amb el ritme ondulant de la casa milà, com va escriure.
fins i tot *doña* carmen polo de franco, esposa del dictador, i la seva filla carmencita, van assistir a una representació de *la valkíria* després d’haver passat el dia de la moreneta al monestir de montserrat on el dictador i la seva família encara eren benvinguts.
---------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------


un argument que fa dir que aquella barcelona wagneriana ha sobreviscut fins avui és la vinguda a la ciutat del festival de bayreuth en dues ocasions, el 1955 i el 2012, un fet insòlit doncs els festivals només han sortit de la ciutat bàvara en una altra ocasió, per anar al japó. però més que un argument, és un miratge. És cert que quan van venir per primera vegada va haver-hi un munt d’activitats, moltes d’elles a peu de carrer, i que tots els mitjans s’hi van abocar, però estem parlant de plena postguerra i del franquisme més dur. aquella activitat va ser pilotada pel règim. fins i tot *doña* carmen polo de franco, esposa del dictador, i la seva filla carmencita, van assistir a una representació de *la valkíria* després d’haver passat el dia de la moreneta al monestir de montserrat on el dictador i la seva família encara eren benvinguts.

i pel que fa a la segona vinguda del festival (aquesta vegada en versió de concert) aviat farà sis anys, cal dir que es va acabar regalant entrades perquè no hi havia manera d’omplir el teatre de la rambla, fet que no es pot atribuir només a una mala política de màrqueting.

la commemoració el 2013 del bicentenari de la mort del compositor tampoc va trobar la resposta que es podia esperar d’entitats i administracions d’una ciutat suposadament wagneriana tot i els molts esforços aglutinadors fets des d’amics del liceu.

[caption id="attachment\_1479" align="alignleft" width="400"]![](https://www.politicaprosa.com/wp-content/uploads/2018/09/pp_cartell-baireuth-wagner-a-bcn-2012-400x598.jpg) cartell del festival bayreuth al liceu, 2012[/caption]

la pregunta de si barcelona encara és wagneriana és escaient quan acaba de néixer a la ciutat un club wagner, fruit de la iniciativa personal de manel bertran mariné, que vol ser, en les seves paraules «un espai obert als seguidors de wagner i dels compositors que li són afins». el promotor insisteix en la paraula *obert*, «obert a qualsevol mentalitat», «obert a tothom», perquè si alguna cosa ha matat l’autèntic wagnerisme barceloní ha estat la seva apropiació per l’associació wagneriana convertint-lo en una mena de secta on es reverencia sense cap sentit crític, gairebé s’idolatra, al *mestre* en un reducte tancat. És el que joan matabosch, exdirector del liceu, havia qualificat de «wagnerisme troglodita, marginal i agressiu».
si alguna cosa ha matat l’autèntic wagnerisme barceloní ha estat la seva apropiació per l’associació wagneriana convertint-lo en una mena de secta on gairebé s’idolatra al *mestre* en un reducte tancat. És el que joan matabosch, exdirector del liceu, havia qualificat de «wagnerisme troglodita, marginal i agressiu».
----------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------


aquesta associació, presidida fins la seva mort el 2016 pel també dirigent de l’organització nacionalsocialista cedade, jorge mota, es declara seguidora del «camí fet pels nostres antecessors», i concentra el seu interès en la condemna de «les escenografies irrespectuoses, perquè el que wagner havia definit fil per randa és el que ens interessa com a wagnerians». És a dir, seguir al segle xix com si el món no hagués canviat, oblidant que el músic era un home del seu temps, obert als canvis i a la modernitat com ho demostren justament las seves obres i les seves teories sobre la reforma de l’art.

bertran creu que barcelona segueix sent una ciutat wagneriana, però reconeix que aquesta tradició «potser no s’ha tramés de pares a fills». el cert és que de wagnerians n’hi ha i que molts d’ells guarden records vinculats a l’obra de l’alemany. marxandatge al voltant de wagner sempre hi ha hagut. en aquests temps líquids, el risc és el de confondre el wagnerisme amb uns pins o unes xapes de cava.
934467b541b97322922af734a3ac846b
2020.10
politicaprosa.com
1310e4065bde0111e0652e5ec8c6c717
referències estonianes per al periodisme a catalunya
politicaprosa.com
2020.10
dues llengües, dues dietes informatives, dues comunitats polítiques. aquesta tríada podria resumir prou bé aquest reportatge. l’estructura de la comunicació a espanya, en general, i a catalunya, en particular, ha assentat les condicions per a la configuració de dos mercats amb dos sistemes de mitjans diferents que, sobretot els últims dos anys, haurien configurat dos blocs amb línies editorials antagòniques.


una mirada en diagonal al sorgiment dels grans grups multimèdia espanyols, a la gènesi de les polítiques de comunicació i difusió en forma d’aportació financera pública als mitjans a catalunya, i un exercici de política comparada duu a qui escriu aquestes línies a plantejar una hipòtesi. i si el factor llengua ha acabat esdevenint, en la seva dimensió mediàtica, un element distintiu amb què explicar, en part, la polarització que patim? o dit d’una altra manera: i si la preferència pel consum de periodisme en català o en castellà condiciona la manera com percebem el món a través dels mitjans? i si és així, què fer-hi? estònia i la seva relació tibant amb rússia a compte de la seva minoria russòfona podria donar algunes respostes a aquestes preguntes.


en temps de crisi per a l’empresa periodística, els governs s’ho cobren amb ingerències editorials.
---------------------------------------------------------------------------------------------------


els sistemes de mitjans espanyol i català són dos casos d’estudi exemplars del que els politòlegs daniel c. hallin i paolo mancini anomenen el model mediterrani, o pluralista polaritzat, un model en què la ingerència governamental partidista és la norma i amb uns barems de professionalització dels periodistes relativament baixos. un mateix model i dos sistemes la diferència dels quals rau en una qüestió competencial: mentre el govern central controla bona part de les polítiques de telecomunicacions, el govern autonòmic ha tingut cert marge per crear un espai de comunicació propi mitjançant una corporació de mitjans públics molt potent i una certa capacitat de concessió de llicències de ràdio i multiplexs de tdt, ajudes per raons de preservació de la llengua i ajudes a projectes. tot plegat amanit amb una gran inversió en concepte de publicitat institucional, una partida prou discrecional que malgrat ser un tipus de contribució diferent de les dues últimes, permet el sosteniment de molts mitjans que, de no rebre-la, és molt probable que no fossin econòmicament viables.


mentre al conjunt de l’estat la partida pressupostària dedicada a la publicitat institucional ha anat a la baixa, el 2018 a catalunya s’assoleix una xifra rècord del concepte. el que no vol dir que els executius espanyols no s’hagin involucrat a afavorir certs grups en detriment d’altres per altres vies. 

**antenicidi**


les polítiques de comunicació, telecomunicacions i difusió del govern d’espanya no sempre s’han utilitzat per a la promoció de la pluralitat informativa i prou. i exemples no en falten. l’autorització d’una mesura clarament anticompetitiva per part del psoe de felipe gonzález quan prisa va comprar antena3 radio per després apagar-la, l’anomenat antenicidi: mesura que el tribunal suprem declararia il·legal. la promoció d’un nou grup multimèdia per part del pp de josé maría aznar fruit de la privatització de telefónica. la no execució de la sentència del suprem contra prisa en l’etapa popular d’aznar fins que el govern de josé luís rodríguez zapatero va canviar la llei per donar cobertura legal a l’antenicidi.



la fi de l’idil·li socialista amb prisa quan zapatero va facilitar l’entrada d’un nou competidor amb l’afavoriment a mediapro. o la consolidació del duopoli televisiu atresmedia-mediaset en l’etapa del pp de mariano rajoy. tota una història de com grans grups multimèdia donen suport de forma instrumental als governs de torn per obtenir-ne rèdits empresarials i com, en temps de crisi per a l’empresa periodística, els governs s’ho acaben cobrant amb ingerències en les seves línies editorials. quelcom que llibres com *el director* (libros del ko, 2019) de l’exdirector d’*el mundo* david jiménez retraten prou bé.

a catalunya, en menor mesura, i quan les primeres legislatures en democràcia l’única contribució financera en concepte d’ajudes per part de la generalitat estava pensada per a publicacions en català, el grup godó va disposar d’un suport incondicional en l’etapa convergent de jordi pujol, primer, i en els governs d’artur mas després. el professor de la uab i autor de *les polítiques de mitjans de comunicació durant els governs de jordi pujol* (grup 62, 2014), josep Àngel guimerà, recorda en el seu llibre que això es podria explicar per un moment en què capçaleres històriques com *el correo catalán* o *diario de barcelona* tanquen, mentre que els diaris amb seu a la capital espanyola augmenten les seves vendes. 


convergència hauria considerat estratègica la necessitat de mantenir una capçalera líder amb seu a barcelona, *la vanguardia*, malgrat que es publiqués en castellà, mentre que en paral·lel es donaven ajudes de tot tipus, incloses ajudes no reglades, a l’editora del diari *avui*, premsa catalana, quan aquest diari era l’únic generalista en català.


en teoria, mentre les polítiques de comunicació i telecomunicacions estatals, incloses les ajudes, anaven orientades a garantir la pluralitat informativa, a catalunya, en temps de pujol, servien per garantir l’ús de l’esmentada llengua als mitjans. i a empènyer perquè el godó esdevingués un gran grup multimèdia establert a barcelona. sobretot en l’etapa mas, quan es va apostar per l’edició en català del diari de referència i es va concedir un multiplex autonòmic de la corporació catalana de mitjans audiovisuals al grup godó.
convergència hauria considerat estratègica la necessitat de mantenir una capçalera líder amb seu a barcelona, ‘la vanguardia’.
------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------


en el segon tripartit, amb joan manuel tresserras al capdavant del departament de cultura, s’atorgarien les ajudes a projectes amb què incrementar els barems de qualitat dels mitjans en llengua catalana, mentre que el 2008, també sota el seu mandat, s’assolia el segon punt més elevat de transferència en concepte de publicitat institucional. una xifra que només se superaria una dècada més tard.


en aquests anys i amb els governs de ciu i junts pel sí es configura l’actual sistema de mitjans català, amb una àmplia oferta de mitjans en llengua catalana. cal indicar però, que el recentment publicat informe *el finançament públic dels mitjans de comunicació a catalunya* del laboratori de periodisme i de ciències de la comunicació per a la ciutadania plural de la universitat autònoma de barcelona (uab) apunta com molts d’aquests nous mitjans depenen en gran mesura de la contribució financera de diferents administracions públiques, amb els riscos que això comporta. variables que explicarien l’antagonisme amb molts dels mitjans amb seu a madrid, en part, en clau d’ingerència partidista des de les administracions central i autonòmica en moments de polarització.


 

**bombolles idiomàtiques**
un article de 2018 dels investigadors yanna g. franco i miguel Álvarez-peralta ens dóna un altre indici sobre la dualitat entre sistemes. la cobertura d’afers autonòmics per part de mitjans amb seu a madrid ha estat històricament condicionada a l’aportació de finançament dels governs de les comunitats autònomes. aquesta afirmació, juntament amb dades d’eurostat sobre la concentració de treballadors de mitjans i de la comunicació per territori l’any 2006, mostren el model espanyol com un model extremament centralitzat.


madrid apareix al mapa esmentat com l’única comunitat autònoma en què aquests treballadors representen més del 4% del total d’empleats de l’economia no financera, mentre que catalunya és l’única comunitat en què aquest percentatge es troba per sobre del 2%. una situació, la catalana, que s’explicaria per l’aposta per un espai de comunicació propi bastit amb els mecanismes ja referits i que explicaria la configuració de blocs antagònics amb dietes informatives molt diferents.


un cop d’ull a l’informe del centre d’estudis d’opinió (ceo) *perfil mediàtic dels electors dels partits parlamentaris* del 2013 ens ajuda a clarificar la hipòtesi amb què obria el reportatge. les dades de la primera, segona i tercera onada del baròmetre opinió política del 2013 sobre el lloc de naixement de les persones entrevistades i els seus pares, la llengua que es considera com a pròpia, el sentiment de catalanitat o el que votarien en un referèndum correlaciona amb el consum de determinats mitjans.

així, correlacionant amb els percentatges més alts d’ascendència catalana, l’ús preferent del català o el suport a la independència, el 2013 hi havia els canals tv3, 324 i 8tv, les ràdios rac1, catalunya ràdio i catalunya informació, els diaris *ara* i *el punt avui,* i a internet, *vilaweb* i *ara.cat*. correlacionant amb menys ascendència catalana, l’ús preferent del castellà i menys suport a la independència hi havia tve1 i tele5, amb l’aparició d’antena 3 en alguns casos, la cope i la ser, *el mundo* i l’edició en castellà d’*el periódico*, i *elmundo.es* i el *elpais.com*.
formar part d’un grup o un altre correlacionava també de forma molt clara amb el consum de les edicions en català o en castellà d’*el periódico* i *la vanguardia*, els lectors dels quals tenien perfils prou distints. aquest estudi de fa sis anys és el més recent de què disposem, però hi ha motius per pensar que aquest antagonisme de blocs i la correlació amb el factor lingüístic s’hauria incrementat.


mentre els del primer bloc són mitjans que opten a beneficiar-se de les ajudes estructurals per motiu de llengua i han rebut grans quanties pel que fa a publicitat institucional de la generalitat, els del segon bloc reben aportacions marginals a partir del 2013, quelcom que es veuria compensat pels suports en espècies ja esmentats que han rebut dels executius espanyols. amb les distàncies i la prudència necessàries, aquest antagonisme té certes similituds amb estònia.


 
**estònia i catalunya**


l’acadèmica estoniana triin vihalemm ha copsat a partir de diferents investigacions com les diferències pel que fa a consum de mitjans entre la minoria russòfona i la majoria estoniana contribueixen a modelar les identitats de les dues societats. els russoparlants consumeixen, essencialment, informació de la veïna rússia, un país que estònia considera una amenaça i amb un ampli historial d’utilització dels seus mitjans amb finalitats propagandístiques i de desinformació. i tot i que ni catalunya és un estat sobirà ni espanya és rússia, al paraigua de l’administració estatal i autonòmica s’han configurat dos sistemes de mitjans en què la llengua organitza les dietes informatives en dues grans comunitats de parlants. pel que hi ha certa base per considerar l’analogia.


s’han creat dos sistemes de mitjans en què la llengua organitza les dietes informatives en dues grans comunitats de parlants.
-----------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------


els últims anys hem vist cobertures forçades o sobredimensionades, quan no directament manipulacions grotesques que no seria exagerat titllar de propaganda. el llibre de david jiménez ofereix un bon reguitzell d’exemples en aquest sentit, d’entre els quals destaca l’anomenada «brigada patriòtica»: un grup liderat per l’excomissari josé manuel villarejo que va comptar amb el suport d’alguns mitjans, com *ok diario*, en la difusió d’informacions fabricades.


els materials de proveïdors de contingut com caso aislado o la tribuna de españa en unes xarxes socials dominades per la polarització han produït un còctel explosiu en forma de circulació d’informacions dubtoses quan no directament falses. en una competició en què altres fonts del camp independentista tampoc no han fet curt. la consolidació de dues comunitats de parlants amb les seves respectives preferències informatives és una condició necessària per a la constitució de cambres d’eco per a la propaganda.


prova que l’analogia estoniana no va tan desencaminada la trobem en una entrevista a *crític* al doctor en ciències de la informació per la uab enric marín i a l’exconseller tresserras. tresserras refereix dos grans sistemes de comunicació, un de catalanoparlant i un de castellanoparlant. aquest últim «fet majoritàriament des de madrid», diu ell. marín va més enllà i apunta com això va decantar l’opinió dels barris populars i el votant d’esquerres que consumeix *la sexta*. estònia, per raons diferents, projectava en el seu pla per a la integració 2020 la possibilitat que l’emissora pública llancés un canal en rus per a la minoria russoparlant. les emissions estaven previstes per a la tardor del 2015 i un 66% dels russoparlants estonians es van mostrar disposats a mirar-lo.

l’independentisme és aquí per quedar-s’hi, com també les preferències de llengua de les esmentades dues comunitats. en conseqüència, alguns mitjans com *público* o *ctxt* han impulsat versions en català. *el nacional* i el diari *ara*, en part, també produeixen contingut en castellà. i si, pel bé del periodisme i un debat informat, els operadors públics espanyol i català fessin el mateix? aquesta podria ser la lliçó que podem extreure d’estònia, un context molt més polaritzat que el nostre.
ac2a7e764220c7427d84a7aeff02aed4
la universitat i el ‘procés’
politicaprosa.com
2020.10
no és fàcil posar-se a la pell de les elits socials que, vuit segles enrere, crearen la institució universitària a diverses ciutats del sud d’europa: bolonya, pàdua, montpeller, salamanca... el més senzill és creure que la seva intenció va ser bastir un espai que eixamplés la cultura i suggerís el camí que la societat havia de prendre per millorar les condicions de vida i expandir les fronteres del coneixement. 


la iniciativa medieval reeixí i, aviat, l’ensenyament superior es consolidà a tot el continent. aquell compromís inicial amb l’estudi i la transmissió de la cultura humanística i científica, sobre el rerefons d’un cristianisme defensor de la igualtat i de la fraternitat, va ser el bressol dels valors europeus dels quals encara alguns ens sentim orgullosos. 


amb la il·lustració i el desenvolupament posterior de la universitat «napoleònica» es van establir els principis d’autonomia i de llibertat de càtedra per tal de posar èmfasi en la independència de l’educació i del saber del poder polític i eclesiàstic. a mitjans del segle xx l’autonomia universitària esdevingué un precepte inviolable i algunes universitats van incloure aquest qualificatiu al seu nom fins i tot sota el règim franquista.


tot i això, des de finals del segle passat es consolida una tendència a llimar l’autonomia universitària, no com un retorn a la subordinació al poder —com succeí sota els règims totalitaris del segle xx— sinó amb la millor de les intencions: acostar la universitat a les necessitats de la societat. a catalunya una llei del 1998 regula els consells socials com a integrants nuclears de la institució universitària al voltant de la idea que els centres responsables de l’ensenyament superior haurien d’estar més amatents als requeriments de la societat. 


això ha facilitat un esllavissament progressiu i subtil del concepte d’universitat-guia per les elits intel·lectuals, polítiques i científiques, cap al principi genèric que la universitat està per servir a la societat i ha de seguir les seves instruccions. aquesta marxa és també conseqüència de la dependència de les universitats del finançament públic i, malauradament, també d’una creixent dependència ideològica. no són tampoc alienes a aquest fenomen les exigències de la indústria i la pressió innovadora per tal que les universitats subministrin professionals adaptats al capitalisme tecnocràtic.


la upf és l’exemple més emblemàtic de la submissió universitària a l’estratègia secessionista del govern.
---------------------------------------------------------------------------------------------------------


aquest *excursus* inicial es justifica perquè no s’entén que tornin a aparèixer, en estats democràtics, tics de la cultura universitària que recorden velles submissions al poder. la deriva ideològica i clientelar de la universitat s’ha fet especialment palesa a catalunya arran de la pujada de l’independentisme. de manera subliminar, però no per això menys evident als ulls d’observadors neutrals, les universitats catalanes han estat progressivament colonitzades pel pensament únic del nou *movimiento nacional* (puny alçat, himne de guerra i símbols identitaris) nascut l’any 2012 quan, malauradament, artur mas va posar-se al capdavant del dret a decidir.


 
**malaltia política de la universitat**


en les malalties cròniques greus (cirrosi, càncer, insuficiència renal...) els símptomes es fan evidents després d’un llarg període d’evolució subclínica durant el qual avança  silenciosament el deteriorament d’un òrgan. permetin-me aquesta comparació «orgànica» en referència a la malaltia política de la universitat actual que cursa amb un període d’incubació de quatre o cinc anys fins que esclata arran dels fets de la tardor del 2017. 


aquell moment polític tensà les institucions socials i va fer aflorar el que s’estava gestant des de temps enrere al *backstage* ideològic de les autoritats acadèmiques. pocs dies abans del simulacre de referèndum de l’1 d’octubre del 2017, el rector de la upf va enviar un correu electrònic a la comunitat universitària justificant el *lock-out* de les facultats durant els dies 28 i 29 basant-se en: 1) necessitat de donar una resposta en defensa de les institucions catalanes, els drets fonamentals i la democràcia; 2) la preocupació per la vulneració dels drets fonamentals i de les llibertats democràtiques que s’estan produint aquests dies; 3) vetllar per la bona convivència i la seguretat de tots els membres de la comunitat universitària; i 4) convenciment que els problemes polítics han de tenir una resposta que exigeix diàleg i no repressió.


certament la upf representa l’exemple més emblemàtic del procés de submissió universitària a l’estratègia secessionista del govern de la generalitat i potser ha contribuït decisivament a fer que la resta  d’universitats catalanes s’adherissin al sobiranisme, la qual cosa quedà palesa arran dels fets de l’octubre passat. el 14 d’octubre del 2019 el conjunt de rectors de les universitats catalanes va emetre un comunicat que censurava la sentència del tribunal suprem i mostrava la seva indignació (*sic*) per la situació creada a catalunya. 


deu dies més tard, un altre manifest de les universitats catalanes apujava el to proclamant el seu «rebuig de les condemnes dels presos polítics i la judicialització de la política» i cridava a la «mobilització pacífica, cívica i democràtica». en aquest manifest, el claustre de la upf hi afegí un text propi assenyalant que «renova el seu compromís públic amb la defensa de les llibertats i els drets personals i col·lectius, el d’autodeterminació entre aquests». 


no cal un oracle per identificar en aquest escrit la llarga mà de pere torra, germà del president de la generalitat i secretari general de la upf des de maig del 2017. mesos abans del seu nomenament escrivia a *naciodigital* (18 d’octubre del 2016): «avui, ja hi ha una forta consciència de l’ensorrament de l’estat espanyol, un estat caduc i corcat, que alguns s’entesten a apuntalar, amb gestos desesperats (...) la manifesta inviabilitat de l’estat espanyol és una bona notícia per a tots aquells partidaris de l’exercici efectiu del dret d’autodeterminació dels pobles, com ara catalunya».


 
**140 encaputxats** 


el clímax de la submissió de la universitat al règim, però també els primers indicis d’una revolta a favor de la neutralitat i pluralitat de la institució, van arribar després de la sentència del tribunal suprem condemnant els responsables del daltabaix social i polític que patí catalunya a la tardor del 2017. pressionats i atemorits pels estudiants que anunciaven una vaga indefinida, un rere l’altre, els rectors de les universitats catalanes van accedir a la seva demanda d’eliminar els exàmens formatius i les avaluacions de pràctiques i seminaris a favor d’una avaluació única. 


en alguns casos, com, de nou, el de la upf, aquesta decisió va ser presa en contra de la votació del claustre que s’havia manifestat a favor de mantenir el model docent.  a canvi, els encaputxats —que segons declaracions del rector casals en roda de premsa sumaven 140 individus dels 14.000 matriculats a la upf— van accedir a desfer les barricades i tolerar que els seus companys poguessin entrar a les facultats.
els alumnes de la majoria silenciada, aliens a les mobilitzacions, s’adreçaren al rector en una carta que tingué ressò a la premsa, en la qual assenyalaven la manca de neutralitat política i la parcialitat de la upf reflectida en la declaració del seu consell de direcció segons la qual «atesa la situació generada amb la publicació de la sentència del tribunal suprem (...) es recomana al professorat que no realitzi activitats avaluables durant aquesta setmana». la missiva també feia constar el seu desacord amb les activitats realitzades pel sindicat d’estudiants dels països catalans entorpint el normal funcionament de la facultat.


molts professors es van expressar en contra de l’avaluació única i, més genèricament, contra la parcialitat ideològica de les universitats catalanes i la seva submissió a les consignes polítiques llençades des del govern. el foro de profesores i universitaris per la convivència van recollir en 48 hores prop de mil signatures d’un manifest adreçat als rectors en defensa de la pluralitat, la llibertat de pensament i l’autonomia universitària. especialment rellevant és el punt on es clarifica que les universitats, com altres organismes administratius, no tenen el dret de pronunciar-se en nom de tots els membres que la componen.


en accedir a l’avaluació única, els rectors van obrir una caixa de pandora d’efectes impossibles de predir a l’hora de redactar aquestes línies però que, en qualsevol cas, posa en perill el model docent de molts centres. la universitat fa ja temps que no és ni far de coneixement ni guia de cultura. la seva crisi institucional és un mirall de la fractura social, el xovinismei les males arts que ha emprat el secessionisme en una cega fuita endavant que està ensorrant la nostra dissortada pàtria.


ab08b7bb14a97c9243eefd164163b620
catatònia i espantània
politicaprosa.com
2020.10
l’anomenat *procés* és incomprensible si se l’encapsula en un presentisme constant, com flaixos d’actualitat succeint-se en una sèrie interminable d’instants hipnòtics anomenats (o presos per) *esdeveniment*s. És amb aquestes càpsules de temps sense continuïtat que aquil·les no atrapa mai la tortuga. però les paradoxes de la filosofia no valen per a la política ni per als moviments socials. una interpretació sempre amnèsica del que succeeix a cada moment equival a una incomprensió constant del que succeeix «realment» i a una incapacitat total de preveure mínimament el que pot passar.


així s’avança com els cecs del vell brueghel, però no pas agafats solidàriament els uns als altres cap a la bassa, sinó saltant de notícia en notícia cap al no-res. aquesta marxa es fa al ritme de la política dedicada a gestionar una «felicitat trista» i seguint el mètode anomenat «nihilisme» (segons un cèlebre apunt de walter benjamin).


atesa la tessitura del que s’ha viscut des del 2012, es pot ben dir, i amb un marge d’error mínim, que si s’imagina que el pitjor encara ha de venir (*the worst is yet to come*), s’encertarà. aquest marge d’error mínim permet quantificar com a màxim el nivell de desesperança en què anem entrant amb el *procés*. però dues coses són certes també: que ignorem (tot i que temem) en què consisteix exactament això «pitjor», i que la desesperança no és el mateix que la desesperació.


la causa de la independència no triomfarà perquè sigui realment desitjable i racionalment bona. triomfarà perquè el context generat pel conflicte acabarà sent indesitjable i espantós —i això si triomfa, és clar, tot i que a la llarga és molt probable que triomfi, si és que aquí es pot parlar de triomf i no d’un mer «sortir-se’n» cames ajudeu-me o arrossegant-se entre les ruïnes d’un món arrasat, en una europa també dominada per la fractura i la confusió (espanya de nou pionera en els malsons europeus?, o estem aquí en una repetició del drama en forma de farsa?). dit d’una altra manera: no triomfarà per les virtuts i mèrits dels seus partidaris, sinó pels vicis i les turpituds sense mesura dels seus oponents. entre catatònia i espantània, qui pot tenir l’esma o les ganes d’haver d’escollir?


la invocació tossuda i autista de la llei ha acabat debilitant la llei. *fiat iustitia, pereat mundus*. amb la llei desacreditada, l’autoritat ja només pot comportar-se de forma més o menys injusta, més o menys (o molt) violentament, perquè el món s’ha acabat i tot el que el sostenia i subjectava ha desaparegut. el president rajoy passarà a la història per diverses raons. una pot ser per haver salvat espanya d’una bancarrota, tot i que a quin preu. però dues de totalment segures són: haver acabat per sempre amb el catalanisme afavorint l’expansió de l’independentisme, i la segona: haver espatllat la llei i la política en una mateixa jugada de dominó de casinet.


la tristesa d’aquesta política mandrosa i miop només es pot comparar amb l’horror previsible de les seves conseqüències, que tenen una dimensió històrica que va en proporció inversa amb la manca de perspectiva històrica de la raó mandrosa (*ignava ratio*). És a dir: com menys fas, més passa, i com pitjor penses, més t’equivoques.


 
**desfer camí**


l’acumulació d’errors en un *procés* polític fa que, arribats a un cert punt, la solució sigui impossible com a tal. caldria desfer camí, però tot camí que es desfà és en realitat un camí nou i desconegut, perquè desfer camí és impossible, segons una vella imatge de kojève: davant d’una bifurcació els homes i els animals viuen experiències totalment distintes. l’animal tria un camí, i si per alguna raó opta per fer-se enrere i anar a buscar l’altre camí, la seva condició no es veurà alterada, aquell camí recorregut no el farà ser diferent del que era abans d’emprendre’l.


en canvi l’home no pot rectificar i prou. el camí que desfaci o el trencant que prengui sempre seran en realitat un nou camí sorgit d’una experiència acumulada, d’un penediment, d’una rectificació, d’una nova decisió presa a partir de decisions anteriors, que pesen en la nova. i si allò que caracteritza el moment actual del *procés* (tardor del 2019) consisteix en la impossibilitat del penediment i de la rectificació, això passa perquè encara ni es comprèn ni s’està en condicions d’afrontar les exigències de l’experiència acumulada. per tant, vivim dominats per la inexperiència i la infatuació.


la independència no triomfarà perquè sigui desitjable sinó perquè el context generat pel conflicte serà espantós.
-----------------------------------------------------------------------------------------------------------------


en un context de gran degradació i desori intel·lectual com el que patim, fins i tot la intel·ligència és impertinent i idiota, perquè sempre semblarà fatalment partidària d’una forma o altra d’equivocació, d’una forma o altra de visió esbiaixada de la més complexa i exigent de les realitats.


el *procés* és inseparable de la devastadora crisi del 2008, això és totalment cert. però si se separa aquesta crisi del *procés*, el que queda és una extraordinària ineptitud política per part dels governs d’espanya i un oportunisme polític esfereïdorament deslleial per part dels polítics catalans. per tal de poder arribar a intuir on podria posar-se en marxa la transformació federal o confederal del regne d’espanya, cal saber aixecar a pols aquestes pedres gegantines de la ineptitud i la deslleialtat.


com que són pecats de naturalesa molt distinta, és difícil que ho arribem a veure mai. en tot cas, un lector de *la velada de benicarló* d’azaña sap que estructuralment la vella i dissortada història s’assembla aquí a un pobre ase lligat a una sínia, incapaç de comprendre per què gira sempre al voltant del mateix lloc, i cansat ja de preguntar-s’ho. per això la història fa nosa. en el seu lloc s’estila més i engresca més l’adàmica revolta d’un «jovent» històricament ignorant. aquest «jovent» es pensa que no té res a perdre en un context general de frustració, però és perfectament probable que s’equivoqui molt —i molt fatalment— en el càlcul.


 
**no hi ha triomf possible**


«el carrer és nostre», o «el poble mana i el govern obeeix» són crits que fan palès el fracàs de la política. aquest fracàs no consisteix en el final dels consensos, sinó en l’esvoranc que s’obre i separa l’autoritat del dret i de la llei del simple autoritarisme violent. en algun moment es podria *détourner* la vella broma de brecht i dir que a la societat catalana li convindria molt triar-se un altre poble. però perquè això passés caldria el retorn de l’autoritat política. i en lloc d’això probablement tindrem el retorn de la brutalitat postpolítica, tant li fa de quin color. els bèsties d’aquí o els bèsties d’allà es retroalimenten.


no hi ha triomf possible en aquest *procés* per a ningú. catalunya i espanya, degradades ja en catatònia i espantània, perden juntes i s’estimben juntes una altra vegada en els abismes de la història. això serà fatalment així perquè la generació de polítics que ha tingut el poder a les seves mans durant aquesta dècada desgraciada, i que sembla que continuaran al peu dels seus tristos canons, ha estat incapaç de pensar en la possibilitat de guanyar tots junts.


catalunya i espanya, degradades, s’estimben juntes una altra vegada en els abismes de la història.
--------------------------------------------------------------------------------------------------


són gent que ha jugat a guanyar en solitari, que en aquest cas ha acabat sent una manera de fer-se trampes al solitari (com es veu en el cas del senyor rivera i els seus acòlits). o no han pogut, o no n’han sabut, o no han volgut. tant se val. el fet és que no es veuen a l’horitzó polítics capaços de liderar convincentment una generació de consensos que permetin pensar en un triomf conjunt de catalunya i espanya, les dues nacions enteses de nou i plenament articulades com una mateixa comunitat política, vinculades per lleis respectades i lleialtats compartides, per la confiança i el reconeixement, per les identitats compartides i plurals.   


el *procés* forma part —una part relativament irrisòria— de la recaiguda general del món en la «història natural», que és una conseqüència lògica del final de la història. no es pot pensar ni filosòficament ni políticament en un món realment alternatiu. només es pensa en termes de gestió i de supervivència —de biopolítica i de biopoder, per dir-ho en els termes en voga—. el càncer de colon és una causa més engrescadora que la llibertat, perquè en realitat ja s’és lliure, tan lliure que sembla una autèntica contradicció, o una immensa mala sort, haver de morir d’un vulgar càncer de colon.


però aquest context de benestar ha quedat sotragat per una crisi ferotge que hauria de posar al dia propostes de reforma social i de regulació de les pulsions llibertàries del capitalisme més voraç (o de la corrupció més desvergonyidament convertida en la «manera normal de fer les coses aquí»). en lloc d’això, posa damunt la taula la qüestió de la llibertat d’un poble. la fantasmagoria que aquesta operació implica és pròpia d’un món que en part dissimula i en part (per culpa de la dissimulació) perd el principi de realitat.


 
**l’odi, afecte predominant**


però si els animals que corren perill es queden paralitzats i es fan passar per morts, ara hem de constatar que hi ha societats humanes que, enmig d’un gran perill, busquen exposar-se a un perill encara major i es llancen embogides cap a un abisme per tal de rematar-se. (com li passa a la bòrnia elle driver de *kill bill*, els que perden la visió enrabiats solen morir d’allò mateix amb què volien matar el seu enemic). i és clar: ningú no dirà que ara ho vegi així, però això és perquè ja estan cecs. quan la història natural torni a ser història *tout court*, perquè el desastre ens haurà fet retrocedir qui sap quantes dècades, llavors els historiadors hauran de convenir que, incomprensiblement, la cosa va anar així: la pulsió de mort es va apoderar d’un món que «només» demanava gestionar una crisi brutal amb intel·ligència, no amb «astúcia».


quan l’odi es converteix en l’afecte predominant en una societat, tot el que queda afectat per aquest odi s’entenebreix i s’ofusca, es perd el món de vista, la vida deixa de valer res. si no s’ha estat fiblat o intoxicat per aquest odi, la lucidesa que queda es torna profundament melancòlica. i si bé en la melancolia hi ha una forma viva d’intel·ligència, la percepció de mort ho domina tot, el replegament cap a la vida privada s’imposa, la *vie de château* (o recollit al piset), qui sap si l’exili, perquè els propis conciutadans s’han tornat enemics i es comporten com animals ferotges.


l’únic consol és que assistir a una lliçó d’història en directe, constant i ben articulada per la seqüència fatal i tremenda dels fets, estimula molt intel·lectualment. i si bé és cert que desmoralitza molt, també ho és que reforça el sentit del propi caràcter, de la pròpia moralitat, la importància de l’*etho*s privat. *honni soit qui trop bien y pense.*


98e237ac26840cff8f5300dbece597dd
tornen les idees gaullistes sobre europa
politicaprosa.com
2020.10
«europa és l’instrument que pot permetre a frança esdevenir de nou el que va deixar de ser des de waterloo, primera en el món». així va sintetitzar charles de gaulle, primer president de la v república, la posició francesa respecte a la construcció europea, en una conversa amb el seu confident alain peyrefitte *(c’était de gaulle*, gallimard, 2000). el general va morir fa gairebé 50 anys, el novembre de 1970, pocs mesos després d’abandonar el poder, empès pel resultat negatiu d’un referèndum en el qual volia sentir-se plebiscitat després de l’amarga experiència de maig del 68, però la seva idea d’europa torna a reviure quan el regne unit se’n va i els estats units es desentenen dels compromisos contrets amb els europeus.


el gaullisme ha perviscut com a partit de la dreta de govern, però la seva doctrina, sobretot la internacional, ha quedat diluïda fins a desaparèixer gairebé del tot sota la presidència de nicolas sarkozy (2007-2012), el més proamericà de tots els presidents de la v república. ara, sobtadament, les idees gaullistes tornen amb emmanuel macron, que les ha expressat amb una desimboltura que ha provocat l’escàndol en una llarga entrevista al setmanari *the economist* (7 de novembre de 2019).


segons macron, europa es troba en perill i ha perdut el fil de la seva història. no sap d’on ve ni on va. el seu aliat de 70 anys, els estats units, ja no és de fiar i convé que pensi tot sola en la seva defensa, la seva seguretat i la seva sobirania. amb l’emergència de la xina com a superpotència, haurà d’optar entre existir en el món com a superpotència o desaparèixer i convertir-se en territori passiu de disputes alienes. 


l’expressió més dura d’aquestes preocupacions macronianes, i la que ha provocat reaccions més adverses, ha estat la declaració de «la mort cerebral de l’otan». macron vol retrobar allò que anomena «una gramàtica de la potència i de la sobirania» per tal de recuperar el paper d’europa, dos elements controvertits especialment a l’alemanya postnacional, reticent amb el poder militar. la reconstrucció de l’autonomia estratègica europea comporta també, segons el president francès, una nova relació amb profunditat estratègica amb rússia.


hi ha una diferència substancial entre el paper atorgat a frança per de gaulle i el que vol atorgar-li macron. el vell general va pretendre mantenir el seu país com a superpotència, després d’haver estat derrotat per alemanya al començament de la segona guerra mundial, haver protagonitzat la vergonya de la col·laboració del règim de vichy amb el general pétain al capdavant i fer-se tractar, en tant que cap de la frança lliure, com si fos una de les potències aliades vencedores de hitler.



l’expressió més dura de macron, que ha provocat reaccions més adverses, ha estat la declaració de «la mort cerebral de l’otan».
-------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------


macron, en canvi, reacciona a la crisi interna europea i a l’allunyament progressiu dels estats units respecte a l’aliança, especialment sota la caòtica direcció de donald trump, un president que ha posat en dubte l’article 5 del tractat atlàntic sobre el compromís de defensa mútua i que ha permès que turquia, soci de l’aliança, actués a síria pel seu compte i en contra dels interessos dels aliats.


 
**superar la derrota de waterloo**


de gaulle va construir una doctrina de la sobirania i la independència de frança per evitar quedar fora de tota decisió europea durant la guerra freda, quan la unió soviètica i els estats units es van repartir el món en dos blocs o àrees d’influència. macron, en canvi, vol omplir el buit que deixa a europa la fugida dels estats units, la debilitat geoestratègica de rússia i la desgana dels europeus a l’hora reprendre en les seves mans el seu destí. en els dos casos, frança construeix europa perquè és l’única manera de seguir essent frança i ocupant un lloc al comanament dels afers internacionals.
de gaulle va necessitar l’ajut de stalin per obtenir un lloc entre els vencedors de la segona guerra mundial. si hagués estat pels aliats anglosaxons, frança hauria estat tractada com el japó o alemanya, amb una administració angloamericana a càrrec del govern provisional del país. l’administració d’una part de l’alemanya ocupada, el seient al consell de seguretat i les seves derivades, la més gran de totes la bomba atòmica, no s’expliquen sense l’equilibrisme entre washington i moscou que va saber practicar de gaulle ja des de l’època de la guerra a londres, quan era el cap d’un govern sense territori. tot això ho ha explicat molt bé la historiadora francorussa hélène carrère d’encausse *(le géneral de gaulle et la russie*. fayard, 2017), que assenyala el disgust de washington i l’aprovació de moscou «a l’emancipació estratègica d’un aliat» com era la frança de de gaulle.


la posició del general, emulada ara per macron, reafirmava la pertinença de frança al món occidental i la seva fidelitat a l’otan, però sobretot la preservació de la seva plena sobirania, reflectida per la retirada de l’estructura militar de l’aliança. la *grandeur* francesa inventada pel general esdevé així amb macron un projecte de *grandeur* europea sota l’impuls francès, fruit de la inhibició i de la debilitat interna de la resta dels estats europeus. gràcies a europa, frança vol superar dos-cents anys després la derrota de waterloo.


2d989b1abc534ad8e3998017fa1d9c1b
la decapitació de l’emperador
politicaprosa.com
2020.10
la nova república necessitava un president fort, que fes complir les lleis, comptés amb el dret de gràcia, comandés els exèrcits i tractés de tu a tu els monarques estrangers. el mirall inspirador era la figura del rei anglès, l’enemic, el mateix que havia provocat la revolució americana en cobrar impostos sense reconèixer la representació. amb algunes excepcions: calia que fos un magistrat electe, cada quatre anys, i la seva persona no podia ser sagrada ni inviolable, com la dels monarques absoluts europeus. havia de sotmetre’s per tant a l’imperi de la llei, com qualsevol altre ciutadà i, fins i tot, a un procediment de destitució, l’*impeachment*, substitut republicà de la decapitació que van patir carles i d’anglaterra, l’any 1649, i lluís xvi de frança, l’any 1793, ambdós condemnats per traïció. 


amb l’*impeachment* no es jutgen els delictes comesos pel president. serveix estrictament per fer-lo fora del càrrec. un cop destituït quedarà en mans dels jutjats ordinaris si té responsabilitats penals de les quals retre comptes, però mentrestant la seva figura no cau a l’abast dels tribunals. És per tant un judici polític, a càrrec del congrés, en funcions de jutge instructor i fiscal, que vota per majoria absoluta, la meitat més un, i del senat, en funcions de jurat, que decideix la destitució per majoria qualificada dels dos terços.


decapitar parlamentàriament el president és molt difícil. només s’ha intentat quatre cops i encara no s’ha arribat mai a l’execució. només en un cas, el de richard nixon, el president va dimitir abans de patir la humiliació encara més gran de ser destituït pel senat amb el vot dels seus companys republicans. que no s’hagi culminat mai no resta eficàcia al procediment. cass r. sunstein, un destacat professor de dret constitucional, considera que la funció de l’espasa de damocles no és que caigui sinó que pengi. És a dir, sobre la presidència sempre hi ha d’haver l’amenaça de la destitució en cas de «traïció, corrupció i altres crims i faltes greus», tal com diu l’article segon de la constitució.


la funció de l’espasa de damocles no és que caigui sinó que pengi, considera cass r. sunstein, destacat constitucionalista nord-americà.
----------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------


ara de nou la cambra de representants ha llançat un procediment de destitució. l’última vegada que va succeir va ser fa 21 anys, contra el demòcrata bill clinton, amb motiu del descobriment de les seves relacions amb una becària al seu despatx de la casa blanca. els crims pels quals se’l va jutjar no tenien res a veure amb una relació sexual consentida entre adults, com era el cas, sinó amb mentides sota jurament i obstruccions a la justícia. 


aquest darrer crim apareix també en el cas de nixon, l’any 1973, als qual s’hi afegeixen els desacatament al congrés i l’abús de poder, tot i que el delicte inicial era l’espionatge il·legal ordenat pel president republicà a la seu demòcrata de les eleccions de 1972, coneguda com a cas watergate. l’*impeachment* de clinton va ser aprovat per la cambra, però no va arribar a la majoria qualificada al senat. el de nixon no va arribar ni tan sols a ser impulsat per la cambra, però les majories hi eren, al conjunt del congrés.


 
**mentides a dotzenes cada dia**


la repercussió internacional dels dos casos, en plena època de la televisió el de nixon i en les primeres passes del món digital en el de clinton, situa el primer, el d’andrew johnson, el 1868, en sortir de la guerra civil, com a una remota peripècia amb pocs punts en comú, tractant-se a més d’un país aleshores totalment entotsolat, lluny encara de la futura participació en l’ordre europeu. johnson va provocar-lo en destituir el seu secretari de guerra sense atendre el consell i l’aprovació reglamentaris del senat. la cambra el va aprovar i al senat va faltar un vot. 


tots tres tenen en comú el contingut estrictament domèstic de la baralla política que els provoca, i això és el que fa diferent i nou el que ara és en marxa contra trump. a la inevitable baralla partidista interior s’hi afegeix en l’actual cas la dimensió internacional dels crims pretesament comesos pel president.


són molts els comportaments i les actuacions de trump susceptibles d’un procediment de destitució. la mentida en el seu cas és gairebé un estat natural: se’n comptabilitzen una dotzena per dia. els assumptes foscos, les corrupcions més o menys documentades o els finançaments dubtosos de la seva campanya presidencial podrien perfectament constituir matèria de destitució, però han estat les seves relacions amb rússia i amb ucraïna les que han motivat, primer la investigació sobre les interferències russes a la campanya i ara la investigació del mercadeig intentat per trump amb el president ucraïnès, volodímir zelesnki, en ambdós casos jugant amb la seguretat nacional i confonent obertament els interessos particulars amb els interessos del país.


la paradoxa de trump és que, sent el president del replegament internacional dels estats units, la seva destitució pot arribar precisament per haver sol·licitat ajut a l’exterior, no tan sols a moscou o a kíev, sinó també a beijing, per tal de tornar a guanyar les eleccions. així és com el congrés haurà de decidir si tallar el coll, ja no d’un monarca prevaricador, sinó d’un emperador traïdor als seus conciutadans i als seus aliats, que a més afavoreix els enemics estratègics del seu país.


18a33896f23abe8cec84b2ffdb463b60
desafiar l’estat
politicaprosa.com
2020.10
l’any 1931 el camaleònic escriptor curzio malaparte va publicar *tècnica del cop d’estat*. com *el príncep* de maquiavel, l’assaig tractava de l’assalt al poder, però partia del pressupòsit que el pas del temps havia convertit en lletra morta els consells del pensador florentí. i, d’acord amb aquesta pressuposició, pretenia revelar els secrets de l’èxit o el fracàs d’una sèrie d’accions amb què s’havia buscat conquerir l’estat per vies no previstes legalment des que el 18 brumari del 1799 napoleó havia executat el primer cop d’estat modern.


als seus capítols, s’analitzaven exemples històrics molt diversos, com el protagonitzat per primo de rivera o la marxa sobre roma de mussolini. però malaparte va reservar el primer al que, segons ell, era el cas més rellevant de cara a la comprensió del fenomen: la revolució d’octubre del 1917. la seva tesi era que aquesta revolució no havia triomfat perquè es donessin les condicions polítiques, econòmiques i socials de què havia parlat lenin als seus escrits sobre l’estratègia revolucionària, sinó per l’eficàcia i funcionalitat de la tàctica insurreccional dissenyada per trotski, que no identificava com a factor decisiu l’empenta d’unes masses mobilitzades, sinó la competència d’una elit tècnica capaç d’apoderar-se i controlar les infraestructures i les comunicacions vitals per a l’organització de l’estat.


el fet que l’èxit de la tàctica fos independent del perfil polític de l’elit insurrecta i de la naturalesa de la causa per la qual lluitaven no era, per a malaparte, un fet menor. al marge de la credibilitat que puguin merèixer els relats històrics que ofereix, la principal aportació de la seva obra va ser precisament, com va assenyalar un dels seus primers crítics, aquesta proposta metodològica de separar la qüestió de la tècnica insurreccional de la qüestió ideològica o política, que preparava el terreny per a una millor comprensió d’alguns esdeveniments.


la principal aportació de malaparte va ser separar la tècnica insurreccional de la ideologia o la política.
-----------------------------------------------------------------------------------------------------------


*tècnica del cop* *d’estat* només parla d’europa. i no dedica cap capítol a l’estratègia que gandhi havia començat a experimentar a l’Índia amb la marxa de la sal l’any anterior. la distància entre la manera de procedir proposada per trotski i l’estratègia gandhiana, en la qual la multitud mobilitzada interpreta un paper protagonista, és immensa. però, com passava amb la revolució d’octubre, el funcionament d’aquesta última també era susceptible de ser examinada com una qüestió exclusivament tècnica.


 
**manual per enderrocar governs**


va ser des d’aquesta perspectiva, que, a principis dels anys 70, en plena guerra freda, gene sharp va començar a estudiar d’una manera sistemàtica les pràctiques de desafiament no-violent que havia posat en pràctica el moviment per la independència indi. pocs anys abans, també als estats units, martin luther king ja s’havia interessat pel que denominava el «mètode de gandhi» i el va adaptar a una desobediència civil orientada a un objectiu polític concret, el ple reconeixement per als ciutadans negres dels drets civils establerts a la constitució.


però sharp, més a prop del mahatma en aquest aspecte, analitzava aquest mètode com un model per al disseny d’accions revolucionàries que tinguessin com a objectiu un canvi de règim. *la política de l’acció no-violenta* (1973) recull una llista de 198 procediments no-violents als quals pot recórrer una insurrecció no-violenta per assolir esglaonadament els successius objectius estratègics que l’haurien de portar a la victòria final. i *de la dictadura a la democràcia* (1993), que és la seva obra més divulgada, va ser concebuda com un manual per enderrocar governs i portar a terme aquesta mena d’accions revolucionàries.


s’han apuntat sovint els vincles de naturalesa diversa de l’albert einstein institution, que és la plataforma que sharp va crear per promoure l’estudi i l’ús estratègic de l’acció no-violenta, amb els serveis d’intel·ligència dels estats units i amb algunes conegudes organitzacions no-governamentals que tenen com a objectiu declarat «promoure la democràcia arreu del món». aquests vincles fan difícilment esquivable la qüestió de la relació d’aquest ús amb els interessos de la política exterior nord-americana.


contemplada des d’aquesta perspectiva, aquesta estratègia es pot pensar com un model de canvi de règim d’ús alternatiu al del model característicament neoconservador, que tendeix a prescriure la intervenció militar com un instrument d’aquesta promoció. la presa en consideració del paper que les idees i l’activisme sharpià han anat interpretant en els moviments secessionistes del bàltic, en l’oposició a milosevic, en les revolucions de colors de geòrgia i ucraïna o en algunes primaveres àrabs pot ajudar a entreveure la funcionalitat d’aquest discurs en relació als objectius dels organismes i les organitzacions que els donen suport i als interessos geopolítics dels estats units. però, com va subratllar el mateix sharp remarcant la seva intenció amb unes iròniques cometes, degut al seu caràcter merament tècnic, no hi ha res en l’acció no-violenta que impedeixi que pugui ser usada tant en causes «bones» com en causes «dolentes».


no hi ha res en l’acció no-violenta que impedeixi que pugui ser usada tant en causes «bones» com en causes «dolentes».
----------------------------------------------------------------------------------------------------------------------


a diferència de gandhi, sharp i els seus seguidors no argumenten a favor de l’estratègia no-violenta amb raons ètiques o de principis, sinó amb raons merament pragmàtiques. alguns estudis quantitatius recents volen avalar aquesta línia de defensa mostrant que l’índex d’èxit de les insurreccions no-violentes és superior al de les violentes. en aquest context, la decisió sobre el recurs a la violència o a la no-violència s’ha tornat una qüestió preliminar indefugible per als organitzadors i els gestors de les polítiques d’insurrecció que busquen provocar un canvi de règim des de l’interior d’un país sigui quina sigui la seva orientació política o comptin o no comptin amb suport exterior. i la caixa d’eines que ofereix la teoria del desafiament no-violent permet de construir una arma que, com el kalàixnikov, és a l’abast de tota mena d’usuaris.


 
**apps que paralitzen un país**


d’altra banda, amb els anys, l’estratègia de l’acció no-violenta ha anat esdevenint una àrea de recerca en què conflueixen diverses línies d’investigació orientades a millorar la tècnica insurreccional. actualment, alguns del seus experts més coneguts es dediquen a explorar com les noves tecnologies poden contribuir a augmentar l’efectivitat d’aquesta estratègia. aquestes millores poden referir-se tant a l’organització com a la propaganda. com recordava recentment enric lujan, entre aquestes noves tecnologies hi ha, per exemple, les apps que permeten que «una petita elit política i tecnològica» adquireixi «la capacitat operativa per paralitzar tot el país llançant convocatòries descentralitzades i en temps real des de la més extrema opacitat».


però convé no perdre de vista el que va indicar l’ex coronel robert helvey, també de l’albert einstein institution, que les operacions psicològiques (*psyop*) són l’eina fonamental d’aquesta estratègia. l’èxit de l’acció no-violenta sempre depèn de l’èxit de la propaganda que es canalitza per mitjà i entorn d’aquesta acció i que, d’acord amb les tècniques de guerra psicològica que es van començar a experimentar durant la primera guerra mundial, s’orienta estratègicament a influir en les emocions, les motivacions i els raonaments per assolir els objectius fixats. les noves tecnologies també permeten perfeccionar aquestes operacions perquè assoleixin objectius cada cop més ambiciosos. només cal recordar el cas de cambridge analytica, especialitzada en processar dades personals per retornar-les en forma de missatges dissenyats per canviar els comportaments.


l’èxit de l’acció no-violenta sempre depèn de l’èxit de la propaganda orientada a influir en les emocions, les motivacions i els raonaments.
--------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------


quan curzio malaparte va escriure la *tècnica del cop d’estat*, en l’escenari polític d’europa s’enfrontaven els defensors de les democràcies liberals i els adversaris feixistes o comunistes, que, des de l’extrema dreta o l’extrema esquerra, volien enderrocar-les. l’últim capítol del llibre parla de hitler, que aleshores encara no havia assolit el seu objectiu de conquerir l’estat. malaparte no va saber veure el que el jurista karl loewenstein va percebre amb claredat després que el *führer* arribés a la cancelleria amb la seva «revolució nacional»: que el feixisme també era, abans que qualsevol altra cosa, una tècnica molt eficaç d’insurrecció que es basava fonamentalment en la mobilització emocional intensiva del poble contra els seus suposats enemics.


el paper de la ideologia en aquesta tècnica era, segons ell, purament instrumental. totes les idees podien ser substituïdes per altres que resultessin més eficaces per mobilitzar les emocions i conquerir o conservar el poder per mitjà d’aquesta mobilització. el mètode de propaganda posat a la pràctica pel feixisme, era, de fet, el resultat de l’aplicació intensiva i a gran escala en temps de pau del mètode de les *psyop* amb què els governs havien experimentat durant la primera guerra mundial. i, com el mètode de trotski i el mètode de gandhi, també és susceptible de ser objecte d’imitació i perfeccionament per part d’iniciatives revolucionàries de totes les tendències, incloses les que es basen en la no-violència.


 
**polaritzar fins a esquerdar**


en general, quan es parla de l’estratègia de l’acció no-violenta s’assumeix el punt de vista de sharp, que, tot i contemplar altres possibilitats, presenta aquesta estratègia com un instrument pensat per enderrocar dictadures i règims autoritaris. però es passa per alt la capacitat d’aquest mètode per soscavar les democràcies existents i fer-les col·lapsar. les noves tecnologies confereixen una potència políticament destructora enorme al resultat de la confluència del mètode de gandhi amb el mètode de troski i el mètode descrit per loewenstein. i, tal com suggeria malaparte, convé no perdre de vista la distinció entre la qüestió de la tècnica insurreccional i la qüestió política.


es passa per alt la capacitat de la no-violència per soscavar les democràcies existents i fer-les col·lapsar.
-------------------------------------------------------------------------------------------------------------


com el de la tropa que participa en un cop d’estat militar, el poder que l’estratègia no-violenta dóna a aquells que, sense formar part de l’elit política i tècnica que l’organitza, senten que s’empoderen exercint-la un poder que només té incidència en el moment negatiu del canvi de règim i que, en els punts àlgids, pot arribar a actuar conjuntament amb el poder de la violència de flancs radicals que poden ajudar a decantar la balança o poden generar el caos. aquesta sempre ha estat la realitat quan l’estratègia de la creació del conflicte no-violent s’ha portat a terme contra un règim dictatorial o autoritari i cap indici convida a pensar que hagi de ser diferent quan es posa en practica per desafiar deslegitimant-lo un règim fins aleshores considerat com a democràtic.


no es pot descartar que l’ús del desafiament no-violent contra l’estat desemboqui en una situació autoritària
-------------------------------------------------------------------------------------------------------------


ni en un cas ni en l’altre hi ha cap garantia que les expectatives que mouen el comú dels qui desafien l’estat es vegin satisfetes. ni en l’un ni en l’altre resulta tan sols segur, com es va poder veure amb algunes primaveres àrabs a propòsit del primer, que s’acabi arribant a un resultat democràtic. no es pot descartar, per tant, la possibilitat que l’ús del desafiament no-violent contra un estat que fins la posada en funcionament d’aquesta estratègia era tingut per democràtic per una gran majoria dels ciutadans acabi desembocant, tant si aquest desafiament triomfa com si fracassa, en una situació realment autoritària. i es podria pensar que aquesta possibilitat no resulta gens improbable quan el desafiament polaritza la societat fins esquerdar-la, situa l’estat en una situació d’estrès i aconsegueix deslegitimar les regles de joc de la constitució democràtica de què es partia.


449877572f6987ccf6f0990f8d738431
un elefant a l’habitació de l’exili
politicaprosa.com
2020.10
en altra època sovintejava l’expressió «el nom no fa la cosa». d’un temps ençà, menys d’una dècada, dia rere dia constatem que allò que menys importa és la cosa i que, en canvi, tota l’energia es concentra a fixar els noms. quan ja ens semblava que a partir de linné i diderot teníem els consensos i les eines per sistematitzar-ho tot i ens en despreocupàvem delegant a les acadèmies de la ciència i de la llengua la resolució de les novetats, hem retornat a l’estadi de l’homínid.


aquell homínid de quim monzó que ‘en un temps llunyà’ a *uf*, *va dir ell*, allargava l’índex per assenyalar «agr gr gr ga arg, ab a arb abr abr arbr re, arbre», i tornava, «cz z ce zce zcel, cel», i continuava, «a ag aig gb a aig gua, aigua», i encara, «pa pso pacost païco pasio ta, paaï sos ca atlanns, països catalans». i somrient i xiroi continuava el seu camí en aquella matinada blava amb un paisatge de glaceres sense saber quina una n’acabava d’organitzar. 


hem tornat a aquell estadi iniciàtic perquè el nom, havent-ho negat durant tants anys, potser sí que fa la cosa o ens ho sembla i, una vegada això assumit, darrerament breguem per recatalogar-ho tot a pit descobert. un afany del qual –per mitjà de les noves formes de comunicació, que és el què ha canviat– gairebé tothom vol participar. una cursa frenètica diària en molts àmbits de la nostra vida, però que trobem de manera descarnada en el de la política.


no és en va, doncs, que la nostra sigui l’època dels «relats» i dels «marcs mentals», ni que la teoria de la metàfora conceptual que en els anys 80 george lakoff i altres van desenvolupar prengui ara volada. tampoc que el seu llibre divulgatiu *no pensis en un elefant* –l’edició original és del 2004–, hagi assolit un èxit majúscul. al capdavall allò que ha fet el lingüista i científic cognitiu nord-americà és descobrir-nos el truc del mag que, una i altra vegada, ens atrapa traient el conill del barret.


exili ens remet als camps d’argelés, agde, saint cyprien, i molts altres, i al mig milió de persones que van deixar enrere el seu país.
---------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------


allò que importa, doncs, és com ens expliquem per aconseguir uns objectius determinats. la qüestió és que una vegada començada la dinàmica desaforada –i a l’abast de tothom, vingui d’on vingui, amb les lectures, formació i escrúpols que tingui– hom passa a considerar que de qualsevol cosa se’n pot fer un relat, una història. en ocasions, però, ens topem amb una mena de *je ne sais quoi* que fa grinyolar la fabricació o la taxonomia.


És el que passa quan parlem, en el marc del procés independentista, dels «exiliats» per referir-nos al president carles puigdemont i als consellers i polítics que el darrer cap de setmana d’octubre de 2017 van marxar de catalunya per establir-se a bèlgica, escòcia o, més tard, a suïssa.


 
**sí, són exiliats**


d’acord amb el diccionari de la llengua catalana de l’institut d’estudis catalans, el diec, podem entendre per «exili»: 1) expatriació, voluntària o forçosa, especialment per motius polítics; 2) lloc on viu la persona exiliada; 3) obligació de viure fora d’un lloc, lluny d’una persona, que hom enyora; o 4) sojorn obligat fora de la pàtria.


d’acord amb l’estricte acarament de la situació del grup de polítics encapçalat per puigdemont amb aquestes accepcions no hi ha marge de dubte: es tracta d’exiliats. bé sigui perquè ells i els seus seguidors considerin que compleixen la primera entrada o bé perquè els puguem encabir en la quarta.


el diec en les accepcions tercera i quarta parla «d’obligació», sense especificar qui és que obliga, ni qui la determina. en aquest sentit el grup de polítics independentistes es pot considerar tan exiliat com qualsevol català que hagi emigrat per buscar feina a l’estranger. també aquests estan obligats a viure fora d’un lloc –la pàtria, si es vol– perquè no tenen, o almenys així ho consideren, possibilitats materials de sostenir-se quedant-s’hi. dit d’altra manera, el president puigdemont és tan exiliat com qualsevol dels nostres emigrants i aquests ho són tan com ell. i, tanmateix, tant en un cas com en un altre hi ha aquest dring que ens alerta que en denominar-los d’aquesta manera, malgrat que el diec ens ho permeti, alguna cosa no rutlla. 


rebobinem. l’any 1923 quan primo de rivera va fer el seu pronunciament, un  cop d’estat *sui generis* avalat pel monarca alfons xiii, els polítics opositors que, com francesc macià, van marxar de catalunya i espanya es consideraven exiliats, com ho recull eduardo gonzález calleja a «más allà de la rotonde: los exiliados antiprimorriveristas en parís (1923-1930)» a l’obra *parís, ciudad de acogida: el exilio español durante los siglos xix y xx*, editada per fernando martínez lópez, jordi canal y encarnación lemus (marcial pons, 2010).


quan arran dels fets d’octubre del 1934 alguns dels promotors de la subversió fallida del règim republicà integral amb la proclamació de l’estat català, com josep dencàs, miquel badia, artemí aiguader, joaquim de camps i arboix i altres van abandonar catalunya per estalviar-se una presó segura, també es consideraven exiliats. així ho palesen en les seves cartes conservades al fons de l’arxiu de la fundació carles pi i sunyer o escrits del darrer recollits en la biografia que li va dedicar giovanni c. cattini (irla, 2015). i, tanmateix, el règim republicà que havia prevalgut no els considerava com a tals. la periodista irene polo els qualificava de «refugiats» en les seves cròniques a *l’instant* el febrer i març de 1935.


si la història de catalunya i espanya hagués continuat a partir d’aquell moment per altres viaranys sense entrar en la guerra civil, la situació en què es trobarien puigdemont i els seus companys seria similar. el règim, subvertit o no, no els consideraria exiliats i ells se’n podrien considerar perquè resulta evident que la tipificació depèn del punt des d’on s’observa. la casuística actual, al costat de les d’aquests dos lapses de gairebé vuit anys (1923-1931) i d’any i mig (1934-1936), resistiria la comparació.


 
**govern «a l’exili», no**


tanmateix allò que no depèn de l’autocategorització és la consideració del nucli al voltant de puigdemont com a «legítim govern de catalunya a l’exili» tal com es deia la tardor del 2017 –encara que després la denominació va caure en desús–. segons la literatura acadèmica «un govern a l’exili no és subjecte de dret internacional sinó l’òrgan representatiu d’un estat». per tant, no pot existir executiu sense l’existència legal de l’estat que representa. i la república catalana no existeix. 


no hi pot haver govern a l’exili sense l’existència legal de l’estat que representa. i la república catalana no existeix.
-------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------


així ho consideren, entre altres i tal com vaig recollir a «legítimo gobierno en el exilio?» (*el país*, 3 de desembre de 2017) experts com yossi shain, professor de ciència política de les universitats de tel aviv i georgetown i autor del clàssic *governments-in-exile in contemporary world politics*, i stefan talmon, director de l’institut de dret internacional públic de la universitat de bonn. però més enllà d’aquest aspecte, i fins i tot que algú pugui considerar una raresa o una *boutade* declarar-se exiliat d’un estat democràtic –i espanya és reconeguda així en l’esfera internacional, malgrat que la seva sigui una democràcia perfectible– hi ha un factor fonamental, d’intuïtiu i espontani que és el que verament ens fa trontollar la tipificació.


cada vegada que des de catalunya sentim la paraula «exili» de manera indefugible el nostre subconscient va a parar al pertús. es trasllada a les imatges que hem vist una i altra vegada en els informatius, en els documentals, en exposicions, en pel·lícules de la corrua de gent que el gener i febrer del 1939 va creuar la frontera per entrar a frança. i encara el mot ens remet als camps de confinament, argelés, agde, saint cyprien, i molts altres, i al mig milió de persones –al voltant de dues centes mil de les quals catalanes–, que van deixar enrere el seu país. aproximadament la meitat del total van quedar-s’hi per només poder tornar gairebé quaranta anys després o morir-hi. una peripècia que s’explica amb escreix al museu memorial de l’exili de la jonquera.


 
**patiment en majúscules**


com que una part substancial dels qui van deixar el seu país formaven part de les elits republicanes i van continuar sovint una activitat política a l’estranger i, a més, van deixar un reguer de documentació, periòdics, revistes i, sobretot, memòries, la historiografia catalana i espanyola ha dedicat una notable bibliografia al seu periple. un percentatge, difícil de quantificar, però elevat respecte als treballs sobre aquells que es van quedar. aquella fugida per no caure en mans del règim dictatorial va colpir tant els qui el van patir, els descendents i els qui des de l’interior en van sentir a parlar, que va quedar fixat per dècades a venir en l’imaginari col·lectiu català com l’exili, en majúscules, empetitint-ne qualsevol d’anterior.


una vegada començada la dinàmica desaforada hom passa a considerar que de qualsevol cosa se’n pot fer un relat.
---------------------------------------------------------------------------------------------------------------


aquest trauma, el tall que va suposar en molts camps –en el de la universitat, per exemple, com va descriure jaume claret a *el atroz desmoche* (crítica, 2006)– va ser tan dràstic que quan en l’actualitat s’esmenta el mot «exili» el nostre primer pensament inconscient fa que sigui envers aquest. i encara que provem, una i altra vegada, d’obviar-lo, per frustració del professor lakoff, som incapaços d’aconseguir-ho.


no és que el president puigdemont i la resta del seu grup de polítics no puguin dir-se «exiliats» –segons el diec, poden–, és que l’elefant de l’èxode iniciat el 1939 és tan gegantí que no deixa lloc per a res més en l’habitació de l’exili i impedeix la construcció d’un relat entorn aquest mot que no trobem una exageració o que no es vulgui emprar, precisament, per fer passar l’actualitat per una exageració. malgrat que en la nostra època tot sembli susceptible de ser (re)definit, els noms de vegades no poden fer la cosa per més que els homínids actuals assenyalin waterloo en un mapa amb el dit i diguin «e, e, ecs, ecs, ex, exi, exili».


89db2d7837b4a4dbe990b314a5f584c3
el ‘procés’: una sentència per mirar endavant
politicaprosa.com
2020.10
la meva intenció és procedir a una lectura pacient i exhaustiva de la sentència del tribunal suprem que permeti tenir una idea cabdal del seu abast en àmbits com la filosofia política, el dret constitucional i el dret comparat. al mateix temps, fer una anàlisi centrada en la seva repercussió juridicoconstitucional, la seva transcendència per a la consolidació de l’estat social i democràtic de dret, i una aportació a l’argumentació que condueixi a desmuntar, de manera raonada, els plantejaments del relat secessionista.


És significatiu que el relat dels fets provats comenci referint-se a la publicació de la llei de transitorietat jurídica i fundacional de la república, així com a la llei de referenda. cal recordar que no es van proclamar mai els resultats del referèndum il·legal de l’1 d’octubre del 2017, ja que l’òrgan previst per a fer-ho –la sindicatura electoral– havia cessat en les seves funcions. només es va produir un escrutini administratiu sense cap validesa i una carta posterior al parlament signada per tres consellers on es comunicaven els resultats que validava el govern. És a dir, no es va respectar ni la nova legislació que s’havia aprovat un mes abans. 


també es recullen a la sentència la carta del president de la comissió de venècia del consell d’europa i l’acord de la junta electoral que certifiquen que les votacions produïdes no poden ser homologades. la sentència estableix, per tant, que el suposat mandat democràtic no existeix.


 
**judici just**


els fonaments de dret i, en particular, tot l’apartat relacionat amb la invocada vulneració de drets fonamentals, constitueixen una peça central de la sentència. de fet, aquest apartat respondria a les crítiques plantejades poc després de la seva publicació sobre la pretesa manca d’un judici just i amb garanties, de les quals s’havia fet ressò *público*.


aquest bloc de la sentència comença negant que existeixi una «sobreprotecció de la unitat territorial» i homologant l’article 2 de la constitució espanyola amb disposicions similars a alemanya, frança, itàlia, portugal, luxemburg, hongria, bèlgica o grècia. És una situació totalment diferent, s’afirma, a la dels països que no tenen constitució escrita, com és el cas del regne unit.


la sentència s’adreça també a la crítica basada en el dret a un jutge imparcial. reconeix el dret de recusació però examina una sèrie de casos similars (f. homs, a. mas, i. rigau i fins a 16 més) per concloure que en cap d’aquestes ocasions es va qüestionar el tribunal. considera el suprem que la reiteració d’aquesta queixa no ha tingut altre objectiu que intentar la seva deslegitimació i posar en qüestió la seva imparcialitat.


 
**el sistema judicial de la nonata república.**


És particularment incisiu l’apartat de la sentència que contrasta els arguments de la defensa dels processats amb les disposicions que van promoure ells mateixos en la llei de transitorietat jurídica abans esmentada, que preveia una convivència bastant insòlita entre el sistema judicial i l’executiu. molt simplificadament, un model d’autogovern del poder judicial inspirat en una actuació coordinada amb el poder executiu, la supressió del principi de la inamobilitat de jutges i magistrats amb menys de tres anys d’exercici i també un mecanisme de nomenament del president del tribunal suprem de la futura república a proposta d’una comissió paritària entre judicatura i membres del govern.


i, de passada, la sentència fa una defensa del sistema d’elecció dels vocals del consell general del poder judicial i, amb l’ajuda del dret comparat.


 
**sobre el «dret a decidir»**


el «dret a decidir» és també objecte d’atenció i comentari de la sentència en haver estat plantejat per les defenses com a causa d’exclusió per antijuridicitat (votar no és cap delicte, en termes col·loquials) i per un pretès esgotament dels camins legals. el tribunal aclareix que aquest suposat dret és una adaptació *ad hoc* del dret d’autodeterminació de l’article 1 del pacte internacional de drets civils i polítics (1966), fa una interpretació integradora dels tractats internacionals i descarta que en aquest cas es pugui invocar el dret international consuetudinari.


recull, alternativament, disposicions normatives com la declaració de viena de 1993 i la declaració de l’onu de 1995. però, feta l’excursió interpretativa, la sentència torna novament a la legislació aprovada al setembre del 2017 pel parlament i remarca que en aquestes normes tampoc no es reconeix el mencionat dret a decidir als ciutadans de catalunya. ben al contrari, es concep el seu exercici com un moment excepcional i no es preveu per al futur a la imaginada república catalana.


 
**tribunal suprem del canadà**


i, lògicament, el suprem no pot evitar referir-se a la sentència del tribunal suprem del canadà (1998) atenent al fet que alguna defensa hi fa referència demanant als magistrats que no prenguin una actitud «repressiva» sinó  que contribueixin a «ajudar a solucionar el conflicte territorial». els magistrats espanyols són conscients que s’enfronten a una causa penal que pot tenir una certa dimensió històrica, però el seu estatus constitucional –a diferència del canadenc– no els permet suggerir o insinuar possibles solucions. apunten únicament que la manera com es va fer la declaració unilateral posava en marxa mecanismes de protecció penal:


«(...) examinar si els processats que van impulsar una declaració unilateral d’independència, que ho van fer mitjançant la creació d’una legislació paral·lela sense cap altra font de legitimitat que les vies de fet i que van recórrer a la mobilització tumultuària, encaminada a la inobservança dels mandats judicials, han violat  valors constitucionals subjectes a protecció penal».


el posicionament del tribunal incorpora en una interpretació integradora dos valors a tenir en compte de la sentència canadenca: l’evolució i adaptabilitat de les constitucions pel pas del temps, mitjançant els mecanismes de reforma previstos, i l’exclusió de la unilateralitat com a via de solució.


el tribunal es pregunta retòricament si és possible derogar la constitució espanyola a catalunya per una decisió del seu parlament adoptada al marge dels mecanismes de modificació existents. aquí, la sentència diu que el dret a decidir no pot convertir-se en un discurs que exoneri dels límits jurídics que la societat mateixa ha definit i establert:


«(...) el “dret a decidir”, quan la definició de *què* es decideix, *qui* ho decideix i *com* es decideix es construeix mitjançant un conglomerat normatiu que dinamita les bases constitucionals del sistema, entra de ple en el dret penal»


 
**inviolabilitat parlamentària**


la sentència examina el possible efecte de la derogació en el codi penal del delicte de convocatòria de referèndum il·legal, el perímetre de la inviolabilitat parlamentària, l’hipotètic dret a la desobediència civil, la llibertat d’expressió i el dret de reunió.


pel que fa a la convocatòria de referèndum sense atendre els requeriments del tribunal constitucional, els magistrats diuen que sempre comportarà una sanció penal, sigui per desobediència o per delictes més greus, al marge de la derogació de la figura específica que es va concretar el 2016.


el tribunal explora després els límits del privilegi constitucional i estatutari de la inviolabilitat després d’afirmar que constitueix un pressupost *sine qua non* en l’exercici de l’activitat parlamentaria. però estableix taxativament que és un privilegi que està limitat al vot i opinió dels membres del parlament.


«l’acte parlamentari que s’aparta de la seva finalitat genuïna i es converteix en el vehicle per desobeir el tribunal constitucional no és un acte emparat pel dret».


respecte de la desobediència civil, el tribunal manté que cal donar protecció a la discrepància, però que el dret de dissidència no pot comportar que s’imposin les seves conviccions en oposició a les majoritàries en cada moment històric. comparar el cas objecte d’aquest procés amb gandhi o m. luther king està fora de lloc perquè se situen en  contextos molt diferents.


finalment, menciona la jurisprudència del tribunal constitucional i del tribunal europeu de drets humans per establir que en cap cas s’han vulnerat els drets reivindicats.


es caracteritzen amb freqüència les resolucions judicials per un llenguatge prolix i difícil d’entendre. no és el cas d’aquesta sentència, malgrat  la reproducció de tecnicismes jurídics en les cites d’altres resolucions. el tribunal suprem ha estat capaç de donar una resposta exhaustiva i ben argumentada.


crec que puc mantenir que, en el seu conjunt, és una sentència que reflecteix la solidesa de les institucions de l’estat democràtic i social de dret. els tribunals han fet la seva feina i han obert un camí perquè els  polítics puguin tenir una referència que els permeti arribar a acords dintre del marc de la llei.


c5a667d33d541ec6003fc384701f5864
un procediment amb totes les garanties
politicaprosa.com
2020.10
el 14 d’octubre la sala segona del tribunal suprem va dictar la sentència derivada del judici dels líders independentistes catalans pels fets que van tenir lloc durant els mesos de setembre i octubre del 2017.


sense perjudici de la lectura que s’ha imposat des de cada un dels pols del conflicte, al meu entendre la resolució ofereix una lectura alternativa. la concreció d’aquest propòsit es durà a terme per mitjà de quatre qüestions.


 
**conflicte polític subjacent**


una de les raons principals sobre les quals descansa la frustració col·lectiva que ha generat la sentència és la confiança infundada que la resolució incidiria en el problema polític. una de les claus per a la seva comprensió implica admetre que el tribunal suprem ha d’analitzar els fets de manera retrospectiva sense més vocació que la d’enjudiciar uns fets concrets. la sala fa un pas endavant i constata l’existència d’un problema polític «molt arrelat històricament».


«no ens pertoca oferir —ni tan sols suggerir o insinuar— solucions polítiques a un problema amb profundes arrels històriques. […] la nostra aproximació valorativa a aquests fets s’ha de limitar a examinar si els processats que van impulsar una declaració unilateral d’independència […] han infringit els valors constitucionals subjectes a protecció penal.»


des de la perspectiva que imposa aquesta constatació, la sentència no s’ha de considerar el final d’un procés, sinó precisament el punt d’inici des del qual ha de partir l’abordatge de la solució a un problema col·lectiu que continua sense ser jutjat i s’ha de convertir en el pas previ per al disseny de solucions eficaces.


al meu entendre, la resolució del tribunal suprem identifica un dels vicis atàvics del constitucionalisme clàssic: la visió estàtica dels textos fonamentals. aquest problema ha estat identificat per diverses escoles doctrinals en advertir la necessitat d’emprendre qualsevol procés constituent amb una filosofia «newtoniana», però amb vocació «darwiniana», en el sentit que el desig d’estabilitat no es pot confondre amb una immanència i una rigidesa contrària, precisament, a aquesta voluntat de permanència.


el tribunal valora les declaracions dels acusats i les relaciona amb la rigidesa excessiva amb la qual en el nostre context s’ha interpretat i aplicat la constitució, definint la desobediència civil com el mecanisme legítim per demanar l’adaptació de l’ordenament jurídic a la realitat social imperant. 


dit això, el tribunal planteja una reflexió sobre aquest tema al fil de l’experiència comparada de canadà en la identificació d’una pauta metodològica imprescindible per a l’abordatge de la qüestió que exigeix aproximar-se a la realitat social des d’una visió flexible però rigorosa del text constitucional. la solidesa i la idoneïtat de la constitució espanyola en el seu propòsit d’ordenar la transició i d’assentar les bases d’un estat social i democràtic de dret és tan evident que amb prou feines mereix discussió.


 
**pla secessionista no violent**


tot i això, l’obsolescència i la necessitat d’adaptació social d’algun dels seus fonaments no ofereixen tampoc cap dubte. el divorci entre la realitat social i el text constitucional és una evidència que podria ser conseqüència d’una crisi basada en la interpretació estàtica i immanent del text constitucional, per la qual cosa cal concebre’n i acceptar-ne una interpretació evolutiva i flexible.


des de l’òptica que imposa la durada de les penes imposades, el pronunciament de la sala es pot considerar sever, sense que calgui concloure que hi ha hagut cap indici d’injustícia ni d’arbitrarietat en la determinació d’unes penes circumscrites dins dels límits dels preceptes que les preveuen.


el parlament va facilitar la creació d’un cos legislatiu paral·lel que precediria la declaració unilateral d’independència.
---------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------


convé destacar una consideració que vertebra la resolució i que està cridada a projectar els seus efectes en el moment de valorar la concessió eventual de permisos o de beneficis penitenciaris: el caràcter no violent del pla secessionista.


en diversos passatges de la resolució, la sala considera que en la definició del seu projecte polític, els condemnats no van estimar cap risc substancial per a la integritat física dels ciutadans. els actes de violència que es van produir durant el període ni tenien l’entitat suficient per lesionar el bé jurídic protegit pels preceptes penals ni van ser anticipats o afavorits pels líders polítics i socials jutjats, fet que relativitza la necessitat de retribució penal. 


la presència o absència de violència no solament repercuteix en la selecció del precepte penal pel qual han estat condemnats, sinó que s’ha de projectar en la valoració col·lectiva del que va succeir. el caràcter pacífic del pla secessionista també permet desvalorar la reacció ciutadana a través de la qual s’ha convertit en violent el que en origen era delictiu però pacífic.


 
**incolumitat dels drets fonamentals**


una de les qüestions que ha emprat part d’un sector de l’opinió pública és que la resolució limita el contorn dels drets fonamentals invocats. per contra, el tribunal identifica de manera explícita tres motius pels quals considera que la conducta dels acusats no es pot considerar la legítima expressió de cap d’aquests.
el primer al·ludeix a la transgressió deliberada de les vies procedimentals disposades per a la formació de la voluntat col·lectiva. la legitimitat democràtica de qualsevol acord no es deriva necessàriament de la seva perfecció formal, però sí que depèn de l’observança escrupolosa dels drets de les minories. la infracció dels límits formals implica una indesitjada «tirania de la majoria» (*sic*) en la mesura que s’imposa una voluntat majoritària encunyada fora de les vies de formació de la voluntat col·lectiva. 


sobre aquesta consideració pivota el retret penal de la presidenta de la taula del parlament, molt honorable sra. carme forcadell, que apareix com la persona que necessàriament va facilitar la creació d’un cos legislatiu paral·lel que precediria la declaració unilateral d’independència.


el segon motiu respon a una qüestió de caràcter subjectiu. en paraules del mateix tribunal, «la desobediència […] no és un vehicle perquè els líders polítics que ostenten el poder en l’estructura autonòmica de l’estat esgrimeixin una actitud de desobediència demolidora enfront de les bases constitucionals del sistema, de les quals, cal no oblidar, es deriva la seva mateixa legitimitat democràtica». el tribunal sembla definir una mena de «relació d’especial subjecció» als valors constitucionals per part dels qui exerceixen un poder constitucional sense que calgui admetre la legitimitat de la subversió d’aquests poders per infringir els valors dels quals aquests emanen.


el retret penal dels líders polítics gira a l’entorn d’aquesta consideració, atès que són considerats per la sala els promotors del procés conduent a la declaració unilateral d’independència. també serveix per exonerar de responsabilitat els ciutadans que van participar en els actes objecte d’enjudiciament, en la mesura que no concorre en ells aquest plus de responsabilitat. 


finalment, el tercer argument permet compatibilitzar el pronunciament condemnatori amb la plena vigència dels drets fonamentals invocats: el desbordament de les facultats que preveuen aquests drets. l’exercici de qualsevol dret s’ha de circumscriure al feix de facultats que el defineix. la vulneració dels límits converteix el seu titular en responsable de les conseqüències d’aquests excessos.


en síntesi conclusiva, la sala subratlla la plena vigència d’aquests drets fonamentals i ho fa, precisament, delimitant amb més precisió el context dins del qual es poden exercir amb seguretat jurídica.


com a conseqüència de la lectura de la resolució, extrec la convicció que la sentència és la culminació d’un procediment que s’ha tramitat amb totes les garanties i supera folgadament els estàndards d’elaboració dogmàtica i conceptual que imposa el dret a la tutela judicial efectiva de les parts contendents.


e891d0149a38870a08a543abb42622dc
què queda del 15m
politicaprosa.com
2020.10
han transcorregut més de vuit anys des d’aquell 15 de maig que va canviar el cicle polític espanyol. la resposta a una crisi que primer va ser financera, després econòmica, seguidament social i a l’instant política, va cristal·litzar omplint les places d’indignació. en aquell moment van convergir malestars previs amb uns altres que la crisi, i sobretot la seva gestió, havia generat. aquest nou cicle es va obrir des de les places convertint la desafecció envers l’activitat institucional en indignació, mobilització i protesta.


aquella desafecció va mostrar la seva cara més activa i crítica amb el sistema al mateix temps que l’interès per la política anava creixent, alguna cosa que diferenciava espanya d’altres països del seu entorn que també travessaven una important recessió. la indignació del 15m expressava una clara repolitizació de la societat, que es va fer ressò del *yes, we can* que va popularitzar obama i redescobria el seu potencial transformador, la qual cosa la va portar a qüestionar l’àmbit polític institucional, la dinàmica social i l’escenari econòmic, en una clara impugnació a l’*establishment*, o més exactament, a tot el que percebia com a *establishment*. vuit anys després, amb el país bloquejat políticament davant la convocatòria de les quartes eleccions generals en quatre anys, i amb la deguda prudència a la qual obliga la dificultat d’establir una relació causa-efecte directa entre les accions d’un moviment social i els seus impactes, resulta interessant plantejar-se què ha quedat del 15m. a continuació detallo alguns dels elements, al meu judici, més significatius:


un dels principals efectes que va tenir el 15m va ser el descobriment, per a tota una generació, del potencial transformador de l’acció col·lectiva, al costat d’una repolitizació generalitzada de l’espai públic. si bé aquest és un tema que requeriria un estudi en profunditat, hi ha almenys tres elements que conviden a pensar que aquesta repolitizació s’ha mantingut en el temps: d’una banda, l’emergència i manteniment de formacions polítiques tant a nivell nacional com local.


el 8m, la mobilització dels jubilats, o pel canvi climàtic són models difusos, amb forts impactes mediàtics i concentrats en el temps.
--------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------


a això cal afegir nivells sostinguts de participació en les últimes convocatòries d’eleccions generals. finalment, però no menys rellevant, cal considerar les mobilitzacions massives com les que s’han anat succeïnt aquests anys amb motius que van des de les agressions masclistes a la reivindicació de causes ambientals, passant per les mobilitzacions del conflicte nacionalista a catalunya.


tots aquests elements semblen indicar que la política continua sent objecte d’interès i atenció per part de la societat espanyola en un grau major al que podia observar-se en els anys previs a la crisi. És aquesta, i la forma com es gestiona, la que provoca la indignació i genera un alt nivell de politització en el conjunt de la societat que es manté fins avui.


 
**nous conceptes** 


al llarg d’aquests anys que van del 2011 fins a avui, han irromput en el debat públic conceptes que fins aleshores vagaven pels marges del sistema i que abundaven en els debats, assemblees i en els textos que s’anaven generant en les diferents assemblees del 15m. avui, «transparència», «rendició de comptes» o «laboratoris d’innovació política», ja formen part del llenguatge administratiu i polític.


una altra qüestió és si aquestes idees han aconseguit permear les institucions amb la força suficient com per a convertir-se en transformadores i pal·liar les mancances que els van fer emergir. encara que sembla obvi que s’ha avançat, també és cert que moltes d’aquestes matèries operen avui en forma «assaig-error», experimentant amb graus diferents d’encert.


un altre dels impactes identificats de manera clara amb els indignats i que perdura avui té a veure amb el sorgiment d’un nou tipus de mobilització, que podríem caracteritzar com a «model 15m». es tracta de moviments que sorgeixen al marge de les estructures tradicionals, amb pics molt alts de participació, recollint un ampli espectre social que els dóna transversalitat, organitzats en xarxa i amb un important ús de les tecnologies de la informació i la comunicació.


 
**vells partits i nova política** 


són moviments com el 8m dels últims dos anys, la mobilització dels jubilats, o el més recent pel canvi climàtic liderat pels joves. en definitiva, un model difús i líquid, amb forts impactes mediàtics concentrats en el temps, però amb serioses dificultats a l’hora de mantenir i estabilitzar la seva activitat.


els efectes del 15m en el sistema de partits no són sinó una cristal·lització de tots els impactes produïts en les esferes cultural, econòmica o social. amb la indignació, un nou eix, un nou *cleavage*, va entrar en escena, i sense consens si més no sobre la seva denominació i caracterització, va acabar consolidant una divisió entre «la nova política» i els partits tradicionals.


tant podemos, com les convergències i les plataformes que van sorgir posteriorment en les candidatures municipals sota denominacions com ara madrid, saragossa en comú o barcelona en comú, entre altres, són resultat de la indignació i de l’estat d’ànim social provocat pel 15m. des del punt de vista analític s’inclou també en aquest conjunt de noves formacions sorgides o potenciades a l’abric del 15m a ciutadans, en la mesura que simbolitza una nova política des del costat liberalconservador construint la seva identitat en l’oposició tant al partit socialista com, sobretot (en el seu discurs inicial), al partit popular.


el sistema de bipartidisme imperfecte sorgit de la transició ja no semblava capaç de representar la pluralitat social.
----------------------------------------------------------------------------------------------------------------------


el sorgiment d’aquestes forces va significar, almenys, dues coses: en primer lloc, que el sistema de bipartidisme imperfecte sorgit de la transició ja no era capaç de representar la pluralitat social espanyola. la percepció que els partits tradicionals «no ens representen», segons se sentia en les places del 15m, obria una finestra d’oportunitat per a noves formacions. i d’altra banda, que l’eix esquerra-dreta, tantes vegades qüestionat, continuava vigent, com ho han demostrat després successius resultats electorals.


a l’espera de veure com evoluciona, les constants convocatòries electorals i el continu sorgiment de noves formacions que hi concorren, permeten comprovar que el sistema de partits està lluny d’haver-se assentat en un model estable, i roman en un moment de transició, la durada i els efectes de la qual són difícils de calibrar.


 
**regeneració de les elits**


aquests canvis, fruit de l’inici d’un nou cicle, s’han estès també a les formacions més tradicionals. d’una banda, els temes que el 15m va fer emergir des de les xarxes i les places han entrat en gairebé totes les organitzacions polítiques, amb resultats dispars. es tracta fonamentalment de processos de selecció de les elits amb eleccions primàries o dispositius similars, l’aprovació de codis ètics, la limitació de mandats o mesures de transparència recollides pels partits polítics, entre altres assumptes. sembla difícil que aquestes mesures retrocedeixin. una altra cosa serà que de l’avaluació de la seva eficàcia en resultin propostes de millora.


sens dubte, uns dels elements que més impacte ha causat, conseqüència en bona part de l’inici d’un nou cicle, és la regeneració de les elits. els candidats a les eleccions generals dels principals partits d’àmbit nacional són homes per sota dels cinquanta anys, educats ja en democràcia, i sense experiència en l’administració central de l’estat. això, juntament amb el disseny institucional d’un sistema preparat per funcionar amb dos grans partits i suports de forces nacionalistes, és el que pot estar dificultant la consecució d’acords que permetin la governabilitat del país.


la percepció que els partits tradicionals «no ens representen» obria una finestra d’oportunitat per a noves formacions.
-----------------------------------------------------------------------------------------------------------------------


a la llum del que persisteix del 15m –i del que ja no–, sembla que estiguem en aquell moment de tota transició en què el vell no acaba de morir i el nou no acaba d’il·luminar, i es comença a constatar que el moment *destituent* que es va iniciar amb els indignats en les places no ha cristal·litzat en un procés constituent.


si fa uns anys la pregunta clau era què hi havia de nou en els nous partits, avui aquesta pregunta es pot fer extensiva també als qui proclamen haver rejovenit. la situació dels uns i els altres manté fins avui una situació de clar bloqueig polític. seria poc rigorós afirmar que és una conseqüència del 15m, però el que és indubtable és que la crisi, la seva gestió i l’esclat de la indignació van obrir un nou cicle en la política espanyola, que ha anat evolucionant fins al que avui coneixem.


les organitzacions i entitats que van gestionar la transició del 78 –partits polítics, sindicats, mitjans de comunicació, etc– de sobte van ser qüestionats per una ciutadania que se sentia abandonada a la seva sort en un moment de crisi i incertesa. aquest nou cicle ha generat, com és habitual, noves estructures, partits, líders i formes de mobilització, unes aportacions que són encara difícils de valorar, més enllà de constatar la persistència de la inestabilitat.
29fd189a5b22979fed2e2820acef42b3
saturació normativa, antesala del desastre
politicaprosa.com
2020.10
la hiperregulació normativa és un fenomen generalitzat a escala mundial que caldria abordar d’una vegada per totes, encara que sempre hi ha algun il·lús que li veu algun efecte positiu. l’informe de la ceoe sobre producció normativa a espanya analitza les dades de 2017 i calcula que, durant aquell exercici, entre el *butlletí oficial de l’estat* i els butlletins oficials autonòmics es van consumir ni més ni menys que 954.568 pàgines. alguns diran, amb raó, que en aquestes publicacions no tot són normatives, que hi apareixen anuncis i publicacions que no tenen res a veure pel seu contingut amb les disposicions generals. d’acord, però, encara que el contingut normatiu només fos un 10 % d’aquest total, només per llegir —i amb rapidesa— 100.000 pàgines, es necessitarien pel cap baix 10.000 hores!!! a jornada completa s’haurien d’invertir gairebé sis anys de vida simplement llegint la producció normativa d’un exercici anual.


aquesta profusió normativa trenca manifestament la regla del dret basada en la vinculació general pel coneixement de publicació: la presumpció del coneixement a partir de la possibilitat d’accedir a una publicació. aquesta presumpció, que ja en el segle xix juristes il·lustres consideraven «un verdadero escarnio y la más grande tiranía que se haya ejercido jamás en la historia» (joaquín costa), es converteix en una autèntica fal·làcia quan no hi ha possibilitat material de llegir-ne ni una dècima part, d’entendre’n ni una centèsima part, ni d’interpretar-ne i estudiar-ne una milionèsima part.


però continuem examinant les xifres i les circumstàncies. a la producció normativa estatal cal sumar-hi la producció normativa europea; s’estima que anualment en aquesta seu s’aproven uns dos mil reglaments, directives o decisions. afegim, doncs, alguns mesos més a aquests quatre anys que s’han de dedicar en exclusiva a la lectura normativa.


en matèria administrativa, per si fos poc, el tema es complica per un increment quantitatiu notable, ja que la producció normativa local apareix als butlletins oficials de les províncies; la qual cosa significa la multiplicació d’aquesta quantitat per algunes desenes. i, per rematar la feina (enteneu l’expressió en el sentit taurí), en el camp de l’urbanisme, per la consideració reglamentària dels actes de planejament, s’afegeix encara un altre efecte multiplicador.


com que cada municipi disposa de plans —en plural no precisament majestàtic—, l’efecte multiplicador s’ha de comptar per milers!!! segurament no serà exagerat afirmar que ni tan sols durant un segle sencer, a jornada completa, hi hauria la possibilitat de poder simplement llegir la producció normativa total d’una sola anualitat. el que afirmava camilo josé cela que «el cabestro gobierna porque sabe del reglamento y del derecho administrativo» sembla ja una afirmació paleolítica. un servidor, esqueller de professió, ja no sap res de res.


davant d’aquesta incontinència normativa, hi ha esforços de sistematització, però les anomenades *smart regulation o better regulation* el cert és que no passen de ser, si més no fins al present, bones intencions dins d’un calder immens ple de pecats; el calder continua estant ple. tanmateix, continuen apareixent a les publicacions oficials quantitats normatives inassolibles pel nombre i la dispersió.


 
**efectes catastròfics**


si ens centrem en l’urbanisme, i focalitzem l’anàlisi en la cúspide de la piràmide normativa, haurem d’afegir altres matisos al que ja s’ha dit: des de la llei del sòl de 1975, pràcticament en cada anualitat ha aparegut alguna norma —de vegades, més d’una—, o reforma de norma, de caràcter estructural o sistèmic, algunes amb efecte bumerang, que produeixen en el panorama normatiu el més semblant a un efecte sísmic (bé per l’anul·lació posterior quan ja fa anys que s’apliquen; bé per la no convalidació en cambres legislatives quan s’han aplicat durant algunes setmanes). avui ens llevem amb unes regles; al cap d’una setmana es modifiquen; i el mes següent reapareixen.


en definitiva, la meva experiència professional i acadèmica em porta a discrepar obertament dels pocs especialistes que puguin apreciar algun efecte positiu en la hiperregulació que ens envaeix. al meu entendre, els efectes són catastròfics. en especial en matèria d’urbanisme, on assistim en els darrers decennis a problemes globalitzats que poden generar un cataclisme social si no s’hi actua: el creixement de grans nuclis urbans, la migració del camp a la ciutat, la gestió dels barris i les capes marginals de la població amb recursos escassos, l’accés a l’habitatge de les noves generacions (conegudes amb una expressió que ja tendeix a superar-se: els *millennials*), la conservació dels sòls amb valors i la preservació dels riscos com a tribut a les exigències de la sostenibilitat, etc.


i en la gestió d’aquests problemes, la hiperregulació, al meu entendre, incrementa el drama, ja que aporta sempre els problemes derivats de la incontinència: a saber, la manca de solidesa. davant la quantitat aclaparadora de normes, normalment intervencionistes, sempre apareixen regles dispars, inconnexes, contradictòries... amb l’agreujant que, més a curt que a mitjà termini, el cost d’execució de qualsevol mesura es va incrementant.


la hiperegulació no és gratuïta, té un cost associat que no és únicament de diners; comporta sobretot una càrrega explosiva de profunditat, que toca els principis morals fins i tot en tenallar la manera de fer de l’administració pública com a element gestor de l’interès general.


555989826975d09ae640ae55f86a6f94
la guerra més llarga
politicaprosa.com
2020.10
donald trump ha intentat acabar la guerra més llarga mai lliurada pels estats units. volia culminar els seus quatre anys de presidència caòtica i destructiva amb una imatge de pacificador de l’afganistan, allò que no van aconseguir els seus dos predecessors, george w. bush, que la va començar, i barack obama, que ho va intentar sense èxit.


la presència de tropes dels estats units al país afganès va començar el 2001, primer amb els bombardejos aeris i després amb la instal·lació militar terrestre. si per als estats units és la guerra que mai no acaba, que dura ja més que la del vietnam, encara ho és més per als afganesos: des del 1979, si prenem com a punt de partida la invasió soviètica. al país afgà hi han naufragat en el darrer mig segle les dues superpotències, de la mateixa manera que hi havia naufragat molts anys abans l’imperi britànic.


la guerra va ser un parany des del primer dia. parany de la casa blanca als seus aliats de cara a endur-se’ls després a l’iraq, l’autèntic objectiu de bush després dels atacs de l’11-s, i parany dels afganesos als estats units, després d’haver estat un parany mortal per a la unió soviètica: sense la catàstrofe afganesa potser el sistema comunista no hauria desaparegut. ara ha estat també un parany per a donald trump, que ha negociat directament amb els talibans i va estar a punt de rebre’ls i firmar l’acord de retirada i de pau amb els seus dirigents a camp david, en un intent de fabricar una fotografia de l’alçada històrica de les obtingudes pels seus predecessors amb líders russos o àrabs.


no es pot entendre la història del món els darrers 40 anys sense la torturada peripècia de l’afganistan.
--------------------------------------------------------------------------------------------------------


trump es va adonar a darrera hora de la gravetat d’un acord de pau que consistia fonamentalment en una retirada de tropes sense que els talibans haguessin aturat en cap moment la seva activitat terrorista i amb greu perjudici per al govern prooccidental instal·lat a kabul, absent de les negociacions, poques setmanes abans de les eleccions presidencials del 28 de setembre. els dos anys de negociacions directes a qatar, entre els talibans i la casa blanca, han quedat finalment en res, eclipsades a més per l’escalada prebèl·lica entre l’iran i l’aràbia saudita.


no es pot entendre la història del món els darrers 40 anys sense la torturada peripècia de l’afganistan. l’enfonsament del bloc soviètic, el sorgiment d’al qaeda, l’aliança encara ben estreta entre l’aràbia saudita i els estats units, l’estat nuclear i fallit del pakistan, fins i tot la baralla històrica entre l’Índia i el pakistan pel control del caixmir, o l’actual mapa de tensions al golf pèrsic, necessiten la referència afganesa i especialment dels talibans, alimentats i ajudats primer pels estats units i l’aràbia saudita, després combatuts, i ara de nou acomboiats per tal de rentar-se les mans i abandonar el país.


 
**guerra bona, guerra dolenta**


la guerra de l’afganistan és la primera en la qual els socis europeus de l’otan surten a defensar els estats units en aplicació de l’article 5 del tractat sobre mútua defensa, tot i que després el seu paper sigui secundari, encara que no irrellevant. era la guerra «bona» i legal, amb suport de les nacions unides, en resposta a un atac; enfront de la «dolenta», la segona de l’iraq, preventiva i il·legal. per a espanya ha estat cruenta i cara, sense altres retorns que la satisfacció d’haver honorat els compromisos internacionals. són 104 els ciutadans espanyols –militars la majoria– que han perdut la vida com a resultat directe o indirecte de la participació en la isaf, la força internacional per a l’afganistan comandada per l’otan.


el desastre de l’afganistan té molta bibliografia, però en pocs llocs es reflecteixen amb tan dramatisme les dificultats diplomàtiques i l’embolic militar com en la biografia de richard holbrooke, el superambaixador de barack obama per a afpak (afganistan i pakistan), que ha escrit george packer (*our man. richard holbrooke and the end of american century.* nova york, 2019). la seva mort impactant el desembre del 2010, d’una angina de pit durant una reunió al departament d’estat amb hillary clinton, ens va deixar sense el seu testimoni escrit i directe del fracàs, tal com calia esperar d’un diplomàtic que també era periodista i intel·lectual, i tal com havia fet un altre destacat i brillant fracassat com robert mcnamara, secretari de defensa responsable dels bombardejos sobre el vietnam del nord amb el president johnson, en el seu llibre autocrític *in retrospect. the tragedy and lessons of vietnam.* (nova york, 1995).


holbrooke va explicar molt bé el nus que li encomanaven desfer en un memoràndum enviat a obama: «l’única raó de la nostra presència a l’afganistan és al qaeda, i al qaeda ara ja no hi és. la nostra guerra és contra un enemic que ja no constitueix una amenaça directa per a la seguretat dels estats units, mentre que el nostre enemic efectiu, al qaeda, té el seu santuari en el territori del nostre aliat, pakistan». més tard o més d’hora, els soldats dels estats units i de l’otan marxaran de l’afganistan. segons holbrooke, «els insurgents guanyen en una guerra de guerrilles quan no la perden». aquesta és una guerra perduda ja des del començament, i ara només caldrà passar pàgina i evitar la repetició dels errors, una tasca molt per damunt de les capacitats de donald trump.


44863b92b9797962578bd052cf00548b
l’amèrica llatina pertany al món occidental, a la seva manera
politicaprosa.com
2020.10
el que ens ve de l’amèrica llatina té un color gairebé sempre dramàtic. del passat, el record de cabdills barrocs i cruels, de guerrillers romàntics i implacables, de crisis financeres devastadores, de *balseros* i esquenes mullades forçant fronteres i arriscant la vida, de xifres altíssimes de feminicidis i homicidis, de grans desastres ambientals.


del present, imatges de desenes de milers de refugiats de la fam —veneçolans creuant la frontera colombiana i centreamericans en caravanes caminant cap al nord—, de soldats reprimint amb armes de foc manifestacions a hondures o nicaragua, de l’assassinat de centenars de líders socials a colòmbia, de la desforestació amazònica accelerada.


com es poden entendre aquestes fotos d’infern humà els actors de les quals, tant les víctimes com els victimaris, relacionen els seus comportaments amb criteris culturals i morals europeus i occidentals? el professor tornasol, heroi de les historietes de tintín, personatge literari culte de bèlgica i de l’occident europeu, dóna una resposta informulada amb el seu pèndol: «sempre a l’oest». un pèndol que perpetua de manera quixotesca les apostes dels navegants dels segles xv i xvi: estendre cap a l’oest més remot els límits de l’occident. l’amèrica llatina prolonga, de fet, europa, de totes les maneres possibles des de fa cinc segles. per aquestes raons, l’universitari i exambaixador, avui president de la casa d’amèrica llatina de parís, alain rouquié, va titular un dels seus llibres dedicats al nou món *amérique latine: introduction à l’extrême-occident* (parís: seuil, 1987).


per apropar-se més a les crues realitats assenyalades, ens sembla particularment oportú encarar els fets més enllà de la conjuntura descriptiva, exòtica o màgica d’un «relat» mediàtic i polític. revertir, doncs, els termes del llibre d’alain rouquié pot permetre sortir d’aquest atzucac i obrir camins d’entesa: no és potser amèrica llatina, més que extrem occident, un occident extrem? no és aquest occident extrem cada cop més identificat amb un occident històric al qual s’hi va apropant en extremismes?


seguir aquest camí reflexiu obliga a tornar al principi, a un passat de conqueridors occidentals que no van ser viatgers de creuers. van arribar a unes terres desconegudes considerant-les verges, que els pertanyien per dret natural i diví, i autodefinint-se com el seu vehicle civilitzador. tant al nord, que va inventar una cultura invasiva d’un oest en moviment en nom d’un destí manifest (frederick jackson turner, *the significance of the frontier in american history*, publicat el 1893 i reeditat el 1935, nova york: henry holt and company), com al sud, en nom de déu i de l’imperi, com ho va recordar, encara el 2016, la historiadora espanyola elvira roca barea (*imperiofobia y leyenda negra*, madrid: siruela, 2016).


les sedimentacions de la pasta de full racial i social creada per la colonització van legitimar, després de les independències, jerarquies fundadores de sistemes polítics en oxímoron, de democràcies amb desigualtat. «la jerarquia», diu walter d. mignolo, «depèn de qui es troba en una posició de poder». ara bé, «a l’amèrica llatina, la gènesi de l’exclusió rau en la instauració del règim de conquesta i colonització», com sosté carlo binetti. en «democràcia», l’elit colonial va continuar ocupant el poder, la qual cosa va generar l’emergència de «democràcies violentes», segons la definició proposada pel professor mexicà andreas schedler.


 
**lleis virtuals**


de fet, les credencials reconegudes socialment, les institucions polítiques considerades legítimes, es van construir en una mena d’esquizofrènia on sempre hi va haver una bretxa entre el que deien les constitucions, els discursos dels presidents i líders polítics, i el que vivia i viu la gent. els grans principis figuren en lletra gran i petita en les lleis fonamentals.


però, més habitualment, són declaracions-mampara de pobles potemkin, que rarament han tingut incidència en la vida quotidiana. l’exigència de drets democràtics efectius —sufragi universal, dret de manifestació, de crear partits polítics i sindicats, drets laborals, dret a la terra, impost sobre la renda de les persones físiques, tolerància religiosa, igualtat entre dones i homes (dret de vot, divorci, avortament, contracepció)—, malgrat el que hi havia escrit en les lleis fonamentals, va desembocar moltes vegades en enfrontaments brutals. en els fets —diu l’historiador mexicà lorenzo meyer— es va aplicar «un projecte dels pocs per als pocs» (*distopía mexicana*, mèxic: debate, 2018), cosa que va merèixer que el jurista brasiler rubens r. r. casara afirmés que vivim en «sociedades sem lei». o, dit d’una altra manera, amb lleis virtuals.


els amos del poder econòmic i polític van considerar decorativament i culturalment important presentar-se davant de la societat occidental amb targetes constitucionals correctes. així ho explica, per al brasil, el sociòleg jessé souza: «les elits dels diners tendeixen a percebre els seus privilegis com la conseqüència d’una superioritat innata» d’una «ancestralitat de privilegi» lligada «a una herència de sang» (*a elite do atraso*, rio de janeiro: leya, 2017). això permet entendre per què els exercicis pràctics, tant polítics com socials, no han aconseguit fabricar consensos i compromisos duradors.


 
**desesperança col·lectiva**


el rebuig de qualsevol forma de repartiment efectiu del poder i dels recursos va generar massacres de gent de sota (per exemple, a colòmbia, la massacre dels bananers els dies 5 i 6 de desembre de 1928), dictadures, satanització dels grups reivindicatius, demonitzats com a ateus, pagans o comunistes. en aquest context, el recurs a les armes va ser la resposta comuna dels contestataris socials. quan, en alguns casos, a mèxic, cuba o nicaragua, van assolir el poder, el van exercir amb la mateixa violència, en particular a mèxic durant la «revolució» de 1910 a 1920, i durant la «cristiada» de 1926 a 1929.


l’amèrica llatina va inventar l’exclusió democràtica, l’exclusió social i l’exclusió de la memòria.
---------------------------------------------------------------------------------------------------


el final de la guerra freda, el desencís tant cap al socialisme real com cap a la socialdemocràcia, o més tard cap al socialisme bolivarià del segle xxi, han creat una desesperança col·lectiva, augmentada per les crisis d’aquests últims anys, que han vist com les forces conservadores desmantellaven un sistema social de perímetre limitat. tot això reactualitza el recurs històric i generalitzat cap a la violència.


els «rics» no paguen impostos. ni tan sols a la veneçuela bolivariana. es tanquen darrere de murs d’inspiració medieval, en condominis tancats. gasten molts diners en seguretat personal, cotxes blindats, guardaespatlles, helicòpters, cotitzacions a escoles, clubs d’oci i d’esport, cementiris privats. els pobres en part s’armen per aconseguir violentament el que els neguen l’estat i les elits. i/o d’altra banda es deixen enganyar per empresaris religiosos neopentecostals que els venen una teologia de la prosperitat a canvi del 10 % dels seus magres recursos.


l’amèrica llatina pertany al món occidental. a la seva manera. «l’amèrica llatina és òbviament part d’occident amb una modificació i una modulació original», diuen tant els uruguaians felipe arocena i eduardo de león (*el complejo de próspero*, montevideo: vinten ed., 1982) com el mexicà leopoldo zea (*l’amérique latine face à l’histoire*, parís: lierre & coudrier, 1991). l’occidentalisme de l’amèrica llatina, que sorgeix de manera tan «original» en moments de crisis, combinant i legitimant radicalitat política i social en nom d’un presumpte bé comú, prefigura un futur occidental universal.


l’amèrica llatina va inventar l’exclusió democràtica. exclusió de la memòria dels vençuts (nathan wachtel, «la vision des vaincus», *folio histoire* n° 47, parís: gallimard, 1971). exclusió social, amb les pensions per capitalització inventades a xile. exclusió del pluralisme, amb dictadures que, per defensar el «món lliure», van fer desaparèixer els oponents per «salvar» l’aparador de la democràcia oficial. exclusió del debat programàtic, amb l’ús massiu de la comunicació política i de la propaganda per *tuits*.


aquestes adaptacions elitistes de la democràcia, presentades de manera més suau com a reformes modernitzadores, estan incloses avui dia a les agendes governamentals tant d’europa com dels estats units. i això permet estendre en aquests temps de postguerra freda, postsocialisme real i postcapitalisme social renà, la fórmula d’alain touraine, inventada en altres temps, només per a l’amèrica llatina: la de democràcia de «paraula i sang» (*la parole et le sang*, parís: odile jacob, 1988).


 
*traducció de glòria bohigas arnau.*


1f5203918dfc8649148ab03c6c161607
veritats i matisos del ‘lobby’ a la unió europea
politicaprosa.com
2020.10
en certa ocasió, poc abans de començar una sessió plenària del parlament europeu, recordo que ens va arribar una informació realment sorprenent. un diari anglès, un dels característics *tabloids* dedicats amb tanta energia a atacar tot el que vingués de brussel·les, informava els seus lectors que el parlament havia aprovat una norma contra els orgues d’església. la sempre invasiva europa havia aprovat una llei que condemnaria al silenci totes les abadies, monestirs i esglésies angleses al declarar il·legals aquests –sovint venerables– instruments musicals. com es pot imaginar, sabíem que mai havíem votat tal cosa i que la informació era falsa... però que una burrada així no la podien inventar del no res. havia de tenir algun fonament!


la recerca inicial no va ser fàcil: cap norma europea recent no deia res sobre orgues de tubs! però una segona recerca més curosa ens va donar la resposta... i vàrem descobrir que el que deia el diari no era del tot fals. en termes literals tenia raó: al parlament havíem votat una norma (no en recordo els detalls) que prohibia arreu del continent la fabricació de motors elèctrics amb plom, i imposava la progressiva extinció dels existents. i clar, a ningú no se li havia passat pel cap que allò que permet escoltar a bach als orgues de les esglésies més antigues és sovint un petit motoret elèctric que té plom. i la pregunta és: perquè va passar això? com es va legislar un assumpte durant no menys de dos anys sense que ningú s’adonés d’aquest efecte indirecte i certament no previst? doncs essencialment perquè al llarg del procediment legislatiu ningú no va representar bé aquesta realitat, aquests interessos, certament petits dins de l’escala de la gran europa. no hi va haver activitat de *lobby* per part dels propietaris o fabricants d’orgues antics durant la tramitació d’aquella norma, fet que hagués permès introduir una excepció que protegís o corregís legítimes preocupacions i defectes de la nova llei.


el concepte de ‘lobby’ fa referència al vestíbul i els passadissos de westminster, on es podia accedir als diputats abans d’una votació.
----------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------


en la majoria dels casos el *lobby* real és això: la interacció personal directa o per altres vies de comunicació entre els legisladors i reguladors i aquells que tenen algun interès en l’objecte de les seves decisions. com se sap, aquest concepte de *lobby* fa referència històricament al vestíbul i els passadissos de westminster, on era possible interactuar amb els diputats poc abans d’una votació. avui, tot i que ara el terme es pot aplicar també a caríssimes campanyes de comunicació, aquest component personal del lobby no ha desaparegut. És l’acció de comunicació directa y personal amb el legislador (o amb aquells que l’assessoren directament) la que segueix definint aquesta activitat. i per això és natural que al voltant d’un centre de poder normatiu com brussel·les aquesta sigui una activitat de grandíssima importància.


 
**11.862 ‘lobbistes’**


l’exemple amb què he començat aquestes ratlles no és, evidentment, el primer en el qual hom pensa. per a molts, parlar de *lobby* és automàticament parlar d’obscurs interessos antisocials, i de la pressió de grans corporacions dedicades a alterar o fins i tot comprar la voluntat democràtica «pura» o «neta» del legislador. la meva experiència contradiu frontalment aquesta generalització. el registre de transparència de la comissió europea, gestionat juntament amb el parlament, inclou en aquest moment un total d’11.862 entitats de tota mena que d’una forma o altra interactuen amb els legisladors i reguladors europeus en defensa de determinats interessos o idees.


a diferència del que passa als eua, el ‘lobby’ a la unió europea no té cap relació amb el finançament de partits o de candidats.
--------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------


si ens limitem a comptar només associacions empresarials i empreses amb representació pròpia, sumen 6.077. altres entitats com ara greenpeace i oxfam, o l’associació europea de professionals d’infermeria, o l’aliança contra el plàstic, o la unió de diaques d’alemanya, també son *lobbistes*, i apareixen en una llista separada que suma 3.187 integrants. i encara n’hem de comptar d’altres: d’una banda, les organitzacions religioses amb oficina d’interessos a la ue, que inclouen els jesuïtes, l’aliança evangèlica, o diverses entitats de matriu jueva (com la unió europea per un judaisme progressista, la sinagoga europea, el congrés jueu d’europa...); de l’altra, els representants d’entitats públiques o semipúbliques, com ara les delegacions de regions o províncies, o associacions d’empreses públiques de residus, o dels ports d’europa, o dels gestors de ferrocarrils... la llista, com he dit, és molt llarga, i no fa més que créixer.


 
**causes nobles i interessos** 


que no són tots iguals? evidentment que no. ni tots tenen els mateixos mitjans. però es pot ben dir que en un 99,9% dels casos es tracta d’entitats que treballen per a defensar interessos ben legítims per mitjans també perfectament legítims. «interessos» és un concepte genèric, i no sempre seria fàcil classificar-los dins d’una escala de moralitat o de dignitat. Òbviament, hi ha causes legals que les nostres societats rebutgen, i altres que es consideren més nobles o pures; algú es pot ofendre si tracto aquí per igual la feina de *lobby* que fa la once a favor del reconeixement de la discapacitat i la que fa telefònica en matèria de telecomunicacions.


la motivació de les dues entitats no és la mateixa, estem ben d’acord. però l’activitat de *lobby* si que ho és. i fins i tot en el cas de les empreses, en la immensa majoria seria una caricatura presentar la seva acció com un simple acte de protecció de beneficis egoistes. legislar no és resoldre entre bons i dolents, sino cercar una solució estable que resolgui un problema col·lectiu de forma equilibrada i justa, dins dels límits d’un determinat model social. i les veus que fa sonar el *lobby* són veus que parlen amb diferents tons i colors d’allò que uns i altres creuen que és més just o més convenient a la nostra societat.


a l’hora de determinar si hi ha un *lobby* «dolent» cal aclarir que, a diferència del que passa als estats units, el *lobby* a la unió europea no té cap relació amb el finançament de partits o de candidats. a amèrica és cosa acceptada la relació (sovint escandalosa) entre els diners pagats a una campanya i la influència legislativa. a europa aquesta relació, que seria completament il·legal, no existeix (tot i que s’han descobert alguns, pocs, casos de «compra» de voluntats que han acabat al jutjat penal). al menys a nivell europeu no hi ha empreses que financin partits, diputats ni –òbviament– funcionaris.


altra cosa és que, evidentment, qui més diners té disposa de més recursos, pot tenir en principi una influència més gran que qui no els té. més i millor comunicació pública, més recerca orientada a provar una determinada posició, més recursos per anar a visitar uns o altres o per organitzar un sopar col·loqui amb ponents preseleccionats i convençuts. aquestes activitats són certament més accessibles per a google o un gran banc que per a una associació de professionals de la numismàtica o algunes ong. però tampoc no cal exagerar: en la majoria dels casos els destinataris finals de tota aquesta acció de convicció (diputats, càrrecs de la comissió o d’agències, etc.) tendeixen a equilibrar el pes d’aquestes grans corporacions, i una simple anàlisi d’alguns debats recents molt agres, com ara la reforma dels drets d’autor (que entre altres coses imposa noves obligacions a youtube en defensa dels autors i compositors) ha provat que no guanya la batalla qui més diners té.


És legítim preguntar-se si aquesta activitat és necessària, i si no altera els fonaments mateixos de la democràcia.
-------------------------------------------------------------------------------------------------------------------


És també per això que són tan importants i tan nombroses les associacions empresarials i professionals, cada cop més especialitzades en el seu espai de representació: allò que una petita empresa de calçat d’alacant no pot fer davant dels detalls d’una negociació comercial internacional, si que pot fer-ho una associació europea de totes les empreses del sector.


 
**efectes des de helsinborg a cadis**


És molt legítim preguntar-se si tota aquesta activitat és necessària, i si no altera els fonaments mateixos de la democràcia. per a respondre cal tenir present que estem parlant d’una acció reguladora o legislativa que haurà de tenir efectes sobre una població de prop de 600 milions de persones que viuen entre helsinborg i cadis. normes aplicables de les illes aran a les illes gregues. certament, la ue fa un gran esforç per protegir el principi de subsidiarietat: només es fa a nivell europeu allò que no es faria millor i amb més eficàcia a un nivell polític inferior. però en molts àmbits és necessari i positiu legislar de manera uniforme per al conjunt dels ciutadans i/o de les empreses de tot el continent. i quan això passa –com l’anècdota dels orgues mostra de manera ben gràfica– és necessari escoltar tothom per tal d’assegurar que la norma és equilibrada i justa respecte de situacions i realitats que són ben diferents.


un nou marc regulatori de les infraestructures de comunicacions tindrà efectes diferents en territoris despoblats o amb àmplies zones rurals que en àrees més industrials. una part molt important de la feina del *«lobby* de brussel·les» no passa d’aquí: molts dels professionals que hi treballen es dediquen a respondre consultes generals al voltant d’un canvi normatiu, o a informar els assistents dels diputats i diputades de quins serien els efectes de la norma proposada en tal o tal sector. tot això, si es fa bé, no sols no debilita la democràcia: l’enforteix, reforçant els vincles entre aquells que han de prendre decisions i la realitat sobre la qual volen influir.


el registre s’imposa de manera indirecta: qui no hi és inscrit no es podrà reunir amb diputats... excepte en un dinar o en un bar.
----------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------


i què vol dir «fer-ho bé»? És indispensable la màxima transparència. l’important no és si amazon, greenpeace o un enviat de les illes caiman han passat hores amb la diputada ponent d’una nova norma sobre vendes *on line*, sobre contaminació urbana o sobre les transaccions financeres internacionals. l’important és que es faci amb la màxima visibilitat. i aquí les coses han millorat els darrers anys, però no som encara allà on hauríem de ser. molts aspectes es poden millorar.


hi ha un registre públic de persones i entitats que treballen amb interacció amb les institucions europees. el registre detalla no sols els noms de les persones que hi treballen, sinó també els àmbits d’activitat, i els diners dedicats a aquestes activitats. però malgrat discussions que duren des de fa anys, el registre només s’imposa de manera indirecta: qui no hi és inscrit no serà acceptat a reunions amb diputats o amb alts càrrecs... excepte si la trobada és un dinar o té lloc en un bar.


d’altra banda, encara que a poc a poc s’estén l’obligació moral dels que lideren un procés legislatiu (ponents o *rapporteurs)* de declarar públicament amb qui s’han reunit, la pràctica no és encara formal ni general. també val a dir que el finançament real o fins i tot el control últim d’algunes entitats suposadament neutrals és sovint dubtós. i finalment, les pròpies institucions poden facilitar encara més l’accés a la seva pròpia informació oficial al llarg de tot el procés que va entre una proposta de regulació i la norma que finalment serà aprovada.


s’ha fet un grandíssim progrés en aquest àmbit gràcies a internet; però es pot millorar molt la transparència d’aquest procés, també per a facilitar-ne la comprensió per tal de «democratitzar» encara més l’accés a la informació oficial i als seus documents. cal que aquells que tenen menys recursos per arribar a tot tinguin també en temps real la millor i més clara informació sobre allò que els pot afectar directament a ells o a allò que representen. i per descomptat necessitem legisladors ben preparats, responsables, treballadors, honestos, i amb mitjans per a fer la seva feina. però això ja seria un altre debat.


21614e7a63a42137c838654aba72b1d1
el maldecap de xi jinping
politicaprosa.com
2020.10
hong kong s’ha convertit en un maldecap per a xi jinping. l’antiga colònia britànica és ara mateix un punt d’erupció democràtica que entorpeix els plans expansius del líder xinès de cara a convertir la república popular de la xina en la potència d’hegemonia indiscutida a l’Àsia i en la primera superpotència mundial a mitjan segle xxi.


la política exterior de xi ha trencat amb la moderació que va caracteritzar l’era deng xiaoping, conformada amb la recuperació de la sobirania sobre els territoris continentals, que va negociar sota el lema «una sola xina, dos sistemes», i comptava amb elements especialment delicats en el cas de hong kong. per deng no es tractava tan sols de recuperar les antigues colònies, sinó d’aprofitar-les com un dels motors del canvi de model econòmic, i així és com va crear a la vegada les zones especials on va començar l’experiment capitalista molt abans de la caiguda de la unió soviètica.


el pare del sistema de capitalisme comunista va negociar la recuperació del territori de hong kong amb la senyora thatcher, amb l’aprovació d’una llei bàsica de tipus constitucional que preveia el manteniment del sistema capitalista, de la justícia independent i de les llibertats civils garantides sota domini britànic. l’acord entre londres i beijing va establir un règim transitori de parlament i executiu tutelats fins a la total incorporació el 2049, una etapa de 50 anys durant els quals se suposava que la xina evolucionaria cap a una democràcia més propera a la idea occidental, a la vegada que la democràcia limitada de hong kong s’aniria ampliant, fins esdevenir així un sol país i un sol sistema, capitalistes i democràtics.


comença a preocupar la molt probable compatibilitat d’un règim autoritari com el xinès amb la revolució de la telefonia 5g.
---------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------


just el 1989, en el moment dels acords de devolució, la matança de tian anmen va ser la primera advertència sobre la incertesa d’aquest camí. no és estrany que enlloc com a hong kong s’hagi celebrat amb tanta intensitat el 30è aniversari de la repressió que va acabar amb la revolta dels estudiants xinesos. les tres dècades de la globalització feliç van ser una treva, fins l’arribada al poder el 2013 d’un nou líder com xi disposat a augmentar el control sobre la societat xinesa i recuperar per al seu país la centralitat mundial perduda a finals del segle xviii amb l’ascens del capitalisme a europa.


 
**joves contra l’autoritarisme**


els protagonistes de les protestes recents, iniciades ja fa cinc anys amb la revolta dels paraigües, són les generacions més joves, perfectament identificades amb la cultura socialment més oberta i lliure que comparteixen amb la gent de la seva edat de tot el món, inclosos molts països asiàtics veïns. s’oposen a l’autoritarisme gradualista que desplega el partit comunista per tal d’apoderar-se de l’excolònia, gràcies a la lenta i persistent presa de control de les comunicacions, a la infiltració policial –que pot arribar fins a segrestar llibreters que comercialitzen publicacions hostils a la jerarquia comunista— o a la modificació de la legislació, com ha succeït recentment amb el projecte de llei d’extradició retirat davant la intensitat de les protestes.


el divorci entre beijing i la població de hong kong és total. sobretot perquè ara es veu ben clar que el camí emprès per xi condueix en la direcció contrària a la prevista pels més optimistes negociadors de l’acord de devolució. la qüestió transcendeix el destí de les llibertats civils dins del territori hongkonès i actua com a símptoma amb valor per a taiwan, l’illa independent que beijing considera part inseparable de la pàtria xinesa, fins al punt que no descarta recuperar-la algun dia i si cal per la força de les armes. els plans expansionistes xinesos s’estenen per tot el mar de la xina, l’oriental on reivindica les illes senkaku/diaoyu controlades pel japó, i el meridional on ja ha ocupat, i començat a construir instal·lacions militars al damunt, nombrosos illots i roques reivindicades per tots els països veïns.


el control de la profunditat del mar territorial xinès és el més semblant a l’hegemonia dels estats units sobre les antilles, coronada el 1898 amb l’expulsió de l’imperi hispànic de cuba i puerto rico. lliurarà l’estratègic estret de malaca, la via de transport marítim d’energia més important del món, a la marina xinesa, i envoltarà taiwan de forma irreversible. fer fora els estats units i els seus aliats de la zona és clau per a l’hegemonia de beijing, adornada fins ara amb la retòrica de l’ascens pacífic i més recentment amb la nova ruta de la seda, coneguda com a belt and road, un conjunt d’inversions en infraestructures que acompanyaran, i en certa forma compraran, el predomini geoestratègic.


tot aquest projecte imperial és obertament discordant amb la democràcia i les llibertats públiques. comença a preocupar, a més, la molt probable compatibilitat d’un règim autoritari com el xinès amb la darrera revolució tecnològica, la de la telefonia 5g, que garantirà l’internet de les coses i l’explosió de la intel·ligència artificial i que té en la xinesa huawei l’empresa avantguardista. la darrera batalla potser es produirà entre manifestants com els de hong kong i les màquines intel·ligents controlades pel partit comunista.


8c10eb36bc50a8302687a8a1cc2cdf40
la darrera paraula
politicaprosa.com
2020.10
com en diferents ocasions ha manifestat l’expresident puigdemont, la darrera paraula en el *procés* la tindrà europa. doncs bé, aquesta darrera paraula comença a dibuixar-se en el firmament jurídic, especialment amb dues importants resolucions de dos tribunals diferents.


el tribunal europeu de drets humans (tedh) i el tribunal de justícia de la unió europea (tjue) comencen a assenyalar d’una manera contundent qüestions fonamentals, qüestions que els sectors independentistes han intentat ocultar als seus seguidors donant la falsa esperança que la justícia europea posarà en corriol l’antidemocràtic estat espanyol, sense adonar-se que els únics que han actuat en contra dels principis democràtics i de l’estat de dret han estat precisament ells.


això és el que es perfila en les últimes resolucions dels tribunals europeus: respecte als tribunals espanyols i a les seves competències, i respecte a la constitució, com a bases de la convivència democràtica, i especial repudi a qualsevol via de fet, desobediència o unilateralitat.


 
**contundència del tedh**


la importància de la resolució del tedh no s’esdevé perquè doni la raó al tribunal constitucional (tc) sobre la suspensió del ple en el qual hauria de declarar-se la independència de conformitat amb la llei del referèndum i la llei de transitorietat jurídica, sinó pel contingut jurídic i la contundència d’aquestes lleis. la decisió aborda diferents qüestions que determinen de manera clara i contundent quina serà la doctrina del tedh, i pràcticament deixa sense contingut qualsevol possible queixa davant aquest organisme per les diferents resolucions que va dictar el tc en el procés català.


el recurs a estrasburg qüestionava que el constitucional pogués interferir en l’activitat parlamentària.
--------------------------------------------------------------------------------------------------------


en aquest sentit hem de recordar la reiterada denúncia dels partits que formaven, en aquell moment, la coalició junts pel sí i la cup, al·legant que aquestes resolucions vulneraven els drets fonamentals dels diputats com a representants del poble català i que eren contràries al dret internacional, i manifestaven amb grandiloqüència que el tedh posaria en el seu lloc el tribunal constitucional espanyol. doncs bé, ja tenim la primera resolució i resulta molt clarificadora.


la primera qüestió que s’ha d’analitzar, i així ho fa també la decisió del tedh, és qui formula la queixa: 76 diputats dels grups parlamentaris de junts pel sí i la cup. el tribunal valora el caràcter de representants dels ciutadans lliurement triats als denunciants, la qual cosa dóna més importància al seu contingut jurídic al no ser simples ciutadans els qui acudeixen a sol·licitar l’empara del tribunal europeu sinó diputats que representen la majoria del parlament en aquell moment, i atorga a la decisió del tedh una més gran transcendència.


en segon lloc, cal analitzar quin és el contingut de la queixa per a entendre la transcendència de la resolució. els diputats es queixen que el tribunal constitucional ha vulnerat els drets fonamentals, recollits en el conveni europeu de drets humans, en suspendre la convocatòria de la sessió plenària del parlament, on s’havia d’expressar la voluntat del poble català manifestada en el referèndum de l’1 d’octubre i, per tant, declarar la independència de catalunya.


aquesta suspensió vulnerava el seu dret a la llibertat d’expressió i a la llibertat de reunió. en definitiva, qüestionen que el tribunal constitucional pugui interferir en l’activitat parlamentària. els partits independentistes sempre han mantingut que el parlament és sobirà i per tant no pot limitar-se la seva activitat, i que qualsevol limitació és un greu atemptat a la democràcia i a la sobirania del parlament, confonent greument el concepte de sobirania amb aquells qui representen la sobirania. en definitiva, emanen d’igual manera de la sobirania nacional tant la capacitat del parlament per a legislar com la capacitat del tribunal constitucional per a limitar-la; i aquesta és una de les conclusions transcendentals de la resolució del tedh que s’aplicarà a totes les resolucions dictades pel tc en relació amb el *procés*.


 
**suspensió del ple necessària**


però, a més, el tedh va molt més allà i considera que la decisió del tc va ser una mesura per a «garantir la protecció dels drets i llibertats dels diputats al parlament de catalunya que es trobaven en minoria enfront dels abusos comesos per la majoria parlamentària». la frase és demolidora, imputa abús als qui es queixen per vulneració dels seus drets.


en definitiva, la resolució imputa als denunciants que van ser ells els qui van vulnerar els drets fonamentals de la resta de diputats. però, a més, emfatitza la resolució que «la suspensió del ple era necessària en una societat democràtica, en particular per al manteniment de la seguretat pública, la defensa de l’ordre i la protecció dels drets i llibertats dels altres», novament demolidor.


el tedh atribueix als denunciants que van ser ells els qui van vulnerar els drets fonamentals de la resta de diputats.
----------------------------------------------------------------------------------------------------------------------


finalment, el tribunal fins i tot analitza, i per tant pren posició jurídica, si un referèndum sobre la independència es pot considerar part dels drets protegits per l’article 3 del protocol 1 del conveni, considerant que, en principi, els referèndums no entren en l’àmbit de protecció de la norma, però no es descarta, atesa la diversitat de sistemes electorals existents als països membres, que un referèndum en un estat membre pogués entrar en l’àmbit d’aplicació de l’esmentat article, tot i que ho fa emfatitzant que les condicions perquè això fos possible no es compleixen en el supòsit del referèndum de l’1 d’octubre celebrat a catalunya.


la contundència de les manifestacions del tedh no és una casualitat. el tribunal ha volgut establir criteri en la primera sentència que falla sobre el *procés*. tampoc se’ns pot escapar la unanimitat dels set jutges de la sala. i, com clarament estableix la resolució, els únics que van vulnerar els drets fonamentals dels ciutadans catalans i de la minoria parlamentària, van ser els qui, prescindint dels procediments legal i democràticament establerts, van pretendre aprovar normes al marge de l’ordenament jurídic i de l’estat de dret, o sigui, els 76 diputats del grup parlamentari de junts pel sí i la cup, denunciants en aquest procés.


 
**qüestió interna per al tjue**


l’última de les resolucions dictades és la interlocutòria del president del tribunal general del tribunal de justícia de la unió europea, d’1 de juliol de 2019, que si bé es produeix en seu de mesures cautelars, i per tant no prejutja la resolució del procés instat per puigdemont i comín, sí que conté afirmacions que ens mostren clarament com es resoldrà el procediment principal.


en aquest sentit assenyala literalment que «la qüestió de si s’hauria d’haver permès als demandants jurar o prometre acatament a la constitució espanyola sense personar-se físicament en la sessió convinguda el 17 de juny de 2019 ha de ser resolta per les autoritats nacionals.»


això avança el que molts hem mantingut reiteradament: que la ue no té un règim electoral propi per a les eleccions al parlament europeu i que per tant qui determina si s’ha aconseguit la condició de parlamentari és la legislació interna de cada estat membre. així mateix, serà la justícia de cada estat membre qui revisarà els actes de l’administració electoral per a la determinació dels electes i la remissió de la credencial al parlament europeu.


si no se’ls dóna la raó, els independentistes acabaran dient que el món sencer és antidemocràtic.
-------------------------------------------------------------------------------------------------


en aquest sentit reitera la interlocutòria del tjue que el dret de la ue que regula l’elecció dels representants al parlament europeu és l’acta relativa a l’elecció dels representants en el parlament europeu de 1976 76/787/ceca, segons la qual per a verificar les credencials dels seus diputats el parlament ha de prendre nota dels resultats oficialment proclamats pels estats membres i decidir sobre les controvèrsies que poguessin eventualment suscitar-se en relació amb les disposicions de l’acta, a exclusió de les disposicions nacionals al fet que aquesta interlocutòria remet.


en aquest context, el president del tribunal destaca que el parlament no pot qüestionar la validesa en si mateixa de la declaració realitzada per les autoritats nacionals, mancant per tant de competència la justícia europea per a la determinació del compliment dels requisits per a aconseguir o no la condició de parlamentari, ja que això competeix a la legislació, òrgans i justícia dels països membres


com podem veure, la justícia europea ja està donant l’última paraula i, tal vegada perquè no coincideix amb els interessos dels polítics independentistes, aquests ja estan anunciant que s’està produint una involució democràtica a europa.


estic segur que, quan acabin els processos davant els tribunals europeus i si aquests no els donen la raó, anunciaran que europa s’haurà convertit en un espai autoritari, però que l’onu els donarà la raó, i quan això no es produeixi, el món sencer serà antidemocràtic, sense adonar-se, o no voler admetre, que potser els qui han involucionat cap a posicions autoritàries són ells mateixos; i si no llegeixin vostès mateixos la llei de transitorietat jurídica, veritable tractat de com crear un estat totalitari.


b76787129899458de8a57e3c2512afeb
entre les ruïnes de l’ordre liberal internacional
politicaprosa.com
2020.10
coincideixen dues veus notables, la d’un acadèmic i la d’un dirigent polític, a donar per mort i enterrat l’ordre liberal internacional. el primer des d’una visió que es pretén científica, mentre que el segon des del punt de vista ideològic. un, el món tal com creu que és, i l’altre, el món tal com vol que sigui.


el món que l’un veu i l’altre vol és el mateix: és el món de trump. cap dels dos no s’identifica exactament amb trump, tot i que tampoc cap dels dos no el tracta amb menyspreu ni superioritat com solen fer-ho els seus enemics. en el fons, ambdós veuen en l’actual president un fenomen gairebé de la naturalesa. de la naturalesa humana, caldria afegir, i més específicament de la naturalesa de les relacions internacionals. l’elecció de trump primer i el desplegament del trumpisme desenfrenat després són els desencadenants dels canvis globals i els que han fet entrar en barrina l’ordre liberal internacional.


el món de trump és la selva, on el que compten són el poder, els diners i al final la força, i a la selva no hi ha institucions, ni regles de joc. tampoc no hi ha amistat ni aliances permanents. compta la relació de família, la filiació, nucli polític del nacionalisme. i compten els acords concrets, seguint el model dels contractes comercials de compra venda i les relacions feudals, que traduïdes en les nostres societats són les relacions mafioses. És tot el contrari a l’ordre liberal internacional, fonamentat en el dret i en el multilateralisme, on el més fort i el més petit s’han d’acabar sotmetent a la mateixa llei. no són els humans els qui governen sinó les lleis que han fet els humans per governar-se, les institucions pactades i construïdes entre tots.


sense regla de joc, emergeixen les figures salvadores que voldran acabar arrogant-se els poders del poble per esdevenir els seus tirans.
----------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------


les dues veus en ressonància són les de john j. mearsheimer, un dels més destacats politòlegs americans, i vladimir putin, president de la federació russa. el professor ho acaba d’explicar en un llibre d’una precisió i una fredor cartesianes (*the great delusion. liberal dreams and international realities.* yale university press) i en un llarg article a la revista *international security* («bound to fail. the rise and fall of the liberal order», vol. 43, n. 4 primavera de 2019, harvard). el president rus ho ha fet en una llarga conversa nocturna al kremlin amb lionel barber, el director del diari londinenc *financial times* (28 de juny de 2019).


 
**elits culpables**


l’ordre liberal internacional ha durat amb prou feines 30 anys, des de la caiguda del mur de berlín fins a la crisi financera del 2008. el que hi havia abans, la guerra freda, no era un ordre liberal internacional, segons els conceptes precisos de mearsheimer, i el que hi haurà a partir d’ara tampoc no ho serà. la teoria és molt senzilla: «els ordres liberals internacionals només poden aixecar-se en un sistema unipolar en el qual la potència dirigent és una democràcia liberal». mearsheimer i putin coincideixen a assenyalar els responsables de la ruína: les elits occidentals. són les que han construït aquest ordre i les que el consideren indispensable per promoure la pau i l’estabilitat al món, segons el professor americà. també són les que volen dictar els seus conceptes i idees de què és la democràcia, segons el mandatari rus.


mearsheimer, un realista en política internacional, que creu només en l’equilibri de poders i en els nacionalismes, s’alegra del que està passant perquè la realitat sembla donar-li la raó. putin se n’alegra perquè la realitat sembla que va a favor seu: el seu país recupera espais i hegemonia com a superpotència i ell mateix apareix com el líder dels nacionalpopulismes enemics de la immigració, del multiculturalisme, de les polítiques de gènere, i lògicament, de la democràcia liberal i representativa.


de moment, aquest nou ordre es dibuixa com a multipolar, però molt aviat evolucionarà vers la bipolaritat. com a la guerra freda, però no necessàriament en forma d’una nova guerra freda. els estats units i la xina seran les dues superpotències en competència, a les quals s’aniran aliant els uns i els altres. rússia ja ho està fent. europa, amb interessos arreu, encara no. si fos per trump els europeus ens hauríem d’aliar amb la xina, però si és pels nostres interessos estratègics i la nostra història, no hi ha dubte que el nostre aliat natural hauria de ser els estats units.


entre la teoria i la pràctica, entre mearsheimer i putin, hi caben totes les disrupcions d’aquesta segona dècada del segle xxi, que fragilitzen el sencer entramat institucional internacional construït des del 1945. És de notar que en les reflexions, teòriques unes i pràctiques les altres, hi manca un aspecte concret i inquietant, que no afecta el professor mearsheimer, però sí i moltíssim el «pràctic» vladimir putin. aquest és la personalització del poder. un ordre internacional que no sigui liberal tampoc no és ordre, més aviat és una mera correlació de forces. i, a falta de regla de joc, emergeix inevitablement la figura necessària que demanen els pobles quan s’aixequen contra l’opressió de les elits: les figures carismàtiques i salvadores que voldran acabar arrogant-se els poders del poble per a esdevenir els seus tirans.


328d7d021c45a12e85a4226afe2c489d
paisatge europeu amb figures canviants
politicaprosa.com
2020.10
els rostres dels líders més destacats de la ultradreta europea lluïen exultants. s’havien reunit a coblenza i la casualitat havia volgut que justament el dia anterior donald trump hagués près possessió com a president dels estats units. un nou «eix del mal» transatlàntic es configurava en l’horitzó. una esgarrifança va recórrer europa.


poc més de dos anys després, el passat 18 de maig, una reunió similar va gairebé omplir la plaça del duomo de milà. matteo salvini, líder de la lliga i ministre d’interior italià, havia convocat les principals forces ultranacionalistes i xenòfobes del continent per a fer gala del seu poder i per a recordar que tots junts aspiraven a convertir-se en la tercera força al parlament europeu. nombrosos pronòstics electorals auguraven que podrien aconseguir-ho i continuaven fent por. però durant l’intèrval de temps, a molts països, els que estaven disposats a frenar-los també havien començat a mobilitzar-se.


així que els tres titulars més destacats d’aquests últims comicis europeus celebrats entre el 23 i el 26 de maig han estat que la suma dels partits euroescèptics no aconsegueixen el 23 % (en el parlament sortint representaven gairebé el 21 %); que la participació mitjana ha estat de gairebé un 51 % –la més gran en 20 anys; i que els grups que més guanyen són el dels liberals, alde, i el dels verds, aquests últims sobretot gràcies a la gent jove.


molt s’ha parlat també de la pèrdua de pes dels grups tradicionals: el cristianodemòcrata, que es deixa 38 escons si bé continua sent el més votat en el conjunt de la unió; i el socialdemòcrata, amb 32 escons menys, que recull els pitjors resultats de la seva història. la principal conseqüència és que entre tots dos no aconsegueixen la majoria absoluta, amb què la «gran coalició» que de facto venia decidint sobre la política europea en l’eurocambra haurà de trobar noves aritmètiques per a poder continuar avançant. serà un parlament més fragmentat en el qual la governabilitat dependrà del bon saber fer polític.


per sota d’aquestes grans línies apareix un paisatge summament divers, sense patrons definits ni identificables, en el qual les dinàmiques nacionals condicionen, tant o més que mai, la configuració de la política europea.


en alguns països les eleccions han servit com a vot de càstig als governs de torn –frança, grècia, regne unit–; en uns altres, per a reforçar-los –hongria, polònia, portugal–. en alguns països els temuts euroescèptics s’han donat una patacada –dinamarca, països baixos–; en uns altres, tornen a aparèixer entre els partits més votats –els que més mal fan, dos dels països fundadors, frança i itàlia. sorprenen, per exemple, algunes conseqüències nacionals immediates dels resultats europeus, com l’anunci, la mateixa nit del 26, d’avançament electoral a grècia; o la nova sacsejada en la política britànica, aquesta vegada en el partit laborista, en fer-se públic que alguns dels seus membres van votar als liberals demòcrates, que donen suport sense embuts al *remain*. a espanya la victòria indiscutible del psoe dins del grup socialdemòcrata el col·loca en una bona posició per a tractar d’elevar el perfil del país en el tauler europeu.


malgrat la volatilitat en les tendències, la disparitat dels resultats i el caràcter nacional de la contesa, sí que es perfilen alguns canvis rellevants en clau europea.


 
**joc de cadires**


amb la caiguda de populars i socialdemòcrates, nombroses anàlisis incideixen en la pèrdua de pes del centre, amb resultats que tendeixen a inclinar-se cap als extrems. no és clar que sigui així. És, tal vegada, un centre més difús, més estès a través de postulats no tradicionals. aquest centre ampliat per la major presència d’uns liberals que s’alineen amb el mantra dels mercats en l’econòmic, però que aposten també pel social; fins i tot per uns verds que han moderat el seu discurs –habitualment molt lligat a l’esquerra– i s’han fet més pragmàtics.


la primera batalla postelectoral en aquest sentit ha començat ja. si en les eleccions del 2014 s’havia apostat per elegir el president de la comissió europea segons el sistema de l’*spitzenkandidat*, aquesta vegada ja no està tan clar. la idea que el candidat de la llista més votada es converteixi en el principal representant de la ce està recollida en el tractat de lisboa, amb l’objectiu de contribuir a la democratització de la unió; d’acostar una decisió tan rellevant a la voluntat de la ciutadania; de pretendre, d’alguna manera, semblar un «govern» una mica més a l’ús.


el president francès, emmanuel macron, sense opcions de col·locar-hi un dels seus, ja es va manifestar en contra i la pèrdua de poder del grup popular europeu –el més votat– juga al seu favor. així, entre el conservador alemany manfred weber i el socialista holandès frans timmermans ha sorgit inesperadament la possibilitat de licitar per la liberal danesa margrethe vestager. bregada en dures batalles, com la que ha dut enfront de les grans empreses tecnològiques com a comissària de competència, seria una bona opció. i, a més, seria la primera dona a ocupar el càrrec.


quant a la presidència del consell, i sense voler aventurar noms, serà també un procés interessant, tenint en compte, sobretot, la creixent tendència a l’intergovernamental. donald tusk ha tingut un perfil més polític que el seu antecessor en el càrrec, herman van rompuy. ha hagut de gestionar una sèrie de socis díscols i ha exercit un destacat paper de complement a la comissió.


serà interessant veure també com es difumina el pes dels italians, que d’encapçalar tres de les cinc institucions principals –parlament, banc central europeu i alta representant– passen a estar entre els dolents de la classe.


 
**no caure en la complaença**


un altre canvi important ha estat l’activa crida a la mobilització per part de les institucions, habitualment tan neutrals. significativa ha estat la campanya #estavezvoto del parlament europeu, molt dirigida a uns joves que tradicionalment optaven per quedar-se a casa. serà difícil saber fins a quin punt accions així han incidit en el resultat final, però val la pena destacar-ne l’esforç.


d’altra banda, semblen haver-se consolidat els debats a nivell europeu dels candidats principals de cada grup, per molt que es critiqui la poca audiència relativa que reben. És un tret més de normalitat electoral en un entorn molt diferent del nacional. de fet, tot i el sempitern predomini de l’intern, sí que s’han anat estenent alguns missatges en clau europea. al final, si bé cada sigla ofereix visions diferents, hi ha un cert consens sobre els temes prioritaris per al futur de la ue: la unió econòmica i monetària, el desenvolupament del pilar social, la lluita contra el canvi climàtic, la gestió de la migració i el reforçament de l’acció exterior.


l’ascens dels verds va lligat així mateix al pes que el desafiament mediambiental ha tingut en el vot jove, d’una manera transversal i per sobre de les qüestions ideològiques. podria desenvolupar-se a partir d’aquí la idea d’un green new deal, que busqui impulsar una nova economia a partir de postulats sostenibles? podria ser la qüestió que «recuperi» la joventut per al projecte europeu? podria, encara que caldrà convèncer també els països de l’est que de moment romanen aliens a aquest moviment.


les crides a la mobilització durant la campanya van tenir també molt a veure amb el fre als populismes. el seu potencial ascens va arribar a suscitar els pitjors temors sobre el futur del projecte europeu. pot ser que hi hagi hagut una mica de frivolitat en les anàlisis i molta manca de confiança en un entramat institucional, polític, econòmic i humà únic en el món. sortosament, els mals presagis van fallar i l’amenaça populista sembla continguda… de moment. el pitjor que podria fer ara europa, que podríem fer tots, és caure en la complaença i no atendre les grans qüestions pendents.


És cert que en els últims anys la unió ha vist de molt a prop una autèntica amenaça existencial. la suma de la crisi de l’euro, la dels refugiats, el brexit i l’ascens dels populismes ha fet saltar nombroses costures, i totes les alarmes. amb totes les seves imperfeccions, aquesta darrera comissió ha llançat un important procés de reflexió sobre el futur que inclou des de l’estratègia global europea –difuminada en el seu impacte i la seva aplicació– fins a una sèrie de documents sobre qüestions tan fonamentals com el futur econòmic, social, de la defensa o del paper d’europa en la globalització, entre d’altres. però és un procés necessàriament inconclós, que haurà de ser abordat també per les noves institucions. a les seves mans estarà el combatre aquesta amenaça existencial. a les seves i en les de tota una ciutadania que ha d’assumir que la ue no és cosa de brussel·les, sinó de tots.


9b610508c129e74f8b293be2bf2d9338
el tren perdut de la postmetròpolis
politicaprosa.com
2020.10
l’acceleració dels temps polítics, socials i econòmics és una tendència que s’ha intensificat en l’última dècada impulsada per la velocitat de vertigen del desenvolupament tecnològic i dels costums associats. no hi ha lideratge que resisteixi per molt de temps el repte de la fiscalització extrema de les xarxes. rar és el país o la regió on s’esgoten les legislatures. mai els carismes no s’havien erosionat tan aviat i no s’havien fabricat mai en menys temps els recanvis. o els recanvis dels recanvis.


la societat accelerada ha laminat les majories polítiques i ha abocat els partits a una cultura de consens per a la qual no solen estar preparats. per això continuen defugint el sacrifici que implica tot pacte. sovint, en la conversa política, s’anomena consens allò que hauríem de considerar concessions entre formacions afins: coalicions entre l’esquerra i el centre esquerra, o entre el centre i el centre dreta. però només en casos molt concrets les formacions antagòniques es donen la mà per governar juntes en una *grossen koalition.*


si a la falta de lideratges i a la dificultat d’articular consensos entre partits de diferents ideologies hi sumem un nou eix separador com és el dels nacionalismes enfrontats, el resultat serà, per exemple, catalunya. i si s’hi afegeix un tercer antagonisme, el de la ciutat versus el territori que l’envolta, tindrem barcelona, la barcelona caleidoscòpica d’avui. què ens suggereix el complex desenllaç de les eleccions del 26-m, més enllà de les conseqüències que pugui tenir en la gestió del dia a dia? És probable que la millor manera d’avaluar el resultat de les municipals sigui situar primer el llistó en el qual s’hauria de fixar una ciutat global com barcelona.


el concepte de postmetròpolis, encunyat per l’urbanista californià edward w. soja, seria una de les moltes referències possibles. l’elegim perquè subratlla, per contrast, les principals carències d’una barcelona que no acaba de decidir com vol presentar-se al món.parlem de la postmetròpolis (la metròpolis postmoderna) en l’accepció que es refereix a la superació a través de la tecnologia i a través dels nous costums urbans de les estructures metropolitanes preexistents.


superar les realitats metropolitanes heretades del segle xx suposa concebre una xarxa de serveis optimitzada pel desenvolupament de la tecnologia 5g; combinar aquestes noves interconnexions amb un mercat d’habitatge menys injust i més adaptat a la crisi climàtica o avançar cap a un nou concepte de seguretat i de transport en el qual la densitat de la població (la concentració davant la dispersió) sigui un factor a tenir molt en compte a l’hora de fer planejament urbanístic.


 
**sense metròpolis**


mentre les metròpolis globals es disposen a assumir aquests reptes revolucionaris a partir d’una realitat preexistent, barcelona ho fa amb el llast d’haver-se saltat la revolució prèvia, és a dir, la metropolitana. com es pot ser postmetròpolis si encara no ets metròpolis? quin sentit té plantejar-se el desenvolupament de noves xarxes tecnològiques d’àmbit metropolità si encara estan per construir les analògiques, com la millora sempre pendent d’una xarxa de rodalíes que té unes prestacions més pròpies del segle xix que del xxi?


aquest article està escrit abans del desenllaç de les negociacions sobre l’alcaldia de barcelona. però, en qualsevol cas, en vista d’un repartiment tan fraccionat de vots, no es pot dir que els votants de la capital hagin apostat per un lideratge indiscutible respecte a un entorn en el qual les alcaldesses i els alcaldes del psc han recuperat o consolidat majories absolutes (a l’hospitalet, santa coloma de gramanet, cornellà o sant boi).


es podria pensar d’entrada que aquesta coincidència d’ajuntaments d’un mateix color polític reforçats per les urnes pot jugar a favor de la reconstrucció metropolitana. però és improbable que en aquest panorama de lideratges consolidats emergeixi la possibilitat d’un pacte que comporti cessions de sobirania a una entitat superior, encara que alguna de les alcaldesses, com núria marín a l’hospitalet, hagin apostat obertament durant la campanya per l’elecció directa d’un alcalde metropolità. la debilitat i la necessitat funcionen millor com a motor de canvi que l’opulència.


recordem si no l’últim gran exemple europeu de conversió de ciutat en metròpolis. lió, una urbs amb només mig milió d’habitants, va fer el 2015 un salt a l’integrar els municipis del seu entorn en una àrea metropolitana, el grand lyon, que arriba als 2,2 milions. entre les mesures d’estalvi, el govern francès va impulsar la llei de modernització de l’acció pública territorial, que propiciava la concentració de municipis. des d’aleshores, el grand lyon constitueix la segona regió metropolitana de frança, per darrere de parís.


la construcció metropolitana, que va tenir una certa presència a l’última campanya electoral i que organitzacions empresarials i associacions privades com barcelona global continuen impulsant, ha tornat a desaparèixer de les agendes dels responsables polítics municipals. fins al dia en què assisteixin a un debat sobre urbanisme i es vegin obligats a fer algun tipus de declaració cosmètica. ningú no està disposat a perdre competències. en especial, l’eix del baix llobregat, sobre el qual gravita l’actual poder metropolità.


 
**voladura pujolista de la cmb**


amb el temps, la voladura controlada de la corporació metropolitana de barcelona el 1987 serà considerada com una de les obres més duradores del pujolisme, una operació de demolicó que va servir per minimitzar l’hegemonia que barcelona anava a exercir en el futur sobre el territori. amb la inestimable ajuda d’una llei electoral que brinda a les comarques menys habitades una sobrerepresentació en el parlament de catalunya. el resultat de tot aquest procés és una àrea metropolitana desestructurada per l’absència d’una planificació centralitzada. i amb el risc d’empitjorar i seguir el camí de ciutats com el los angeles que descriu el geògraf jared diamond en l’especial «cities» de la revista *national geographic*, publicat el mes d’abril passat. canvieu *propietaris individuals* per municipis i s’apreciarà millor el paral·lelisme:


«a los angeles, la meva ciutat, els drets dels propietaris individuals són considerats sagrats. el resultat és una situació de *tot està permès*, un plantejament que causa desavantatges a molts individus i comunitats. es permet qualsevol tipus de casa, l’arquitectura local no té un caràcter específic. la coberta vegetal està desapareixent, les temperatures estan pujant, la terra remoguda amb presència de pesticida dels grans propietaris acaba als terrenys del veí. per pescar a les aigües de la badia qualsevol pot comprar una llicència –ningú no fa preguntes– el que provoca una disminució de la presència de peixos...»


massa distòpic? situacions recents com la deslocalització de la delinqüència d’un municipi a un altre de l’àrea metropolitana (del raval barceloní al barri de la mina a sant adrià de besòs) o la constant amenaça de la contaminació per culpa de les deficients infraestructures de transport (la poca fiabilitat de la xarxa ferroviària obliga molta gent a utilitzar el transport privat per accedir i sortir de barcelona) són reflexos preocupants del model de los angeles. com ho és també la dispersió d’habitatges en urbanitzacions ineficaces i insegures per falta d’una encertada gestió del sòl.


els anys transcorreguts des que es va iniciar el procés independentista ja han tingut les seves conseqüències en forma de polarització ideològica en l’àmbit territorial. l’independentisme consolida la seva presència al territori mentre es va retirant dels municipis de l’àrea metropolitana. les últimes eleccions municipals han accentuat de manera significativa aquest procés. si a barcelona aquesta tendència és evident (només s’ha registrat un 31,82 % de vots independentistes amb assignació de regidor), és molt revelador el cas de la segona ciutat de catalunya, l’hospitalet, on el percentatge es redueix al 16,21 %. el contrast amb ciutats com girona (64,6 %) o vic (78,09 %), totes dues de gran valor simbòlic per al moviment independentista, demostra l’accelerada configuració de dues catalunyes antagòniques en el terreny polític.


les dificultats d’una barcelona mancada d’estructures d’estat metropolitanes es poden anar pal·liant amb imaginació i audàcia política ben combinada: la de les alcaldesses i els alcaldes que han vist avalats els seus projectes a les urnes. però l’efecte que tindrà l’esquerda creixent entre un territori independentista i una metròpolis no independentista dependrà dels equilibris polítics. si d’una banda pot acabar afavorint una certa identitat metropolitana, per una altra, amenaça de confinar l’ambició barcelonina dins dels seus estrictes límits municipals. el nacionalisme hegemònic difícilment permetrà el ressorgir d’un poder barceloní que tant li va costar laminar.


95477cb465629b40b899a4163df0cd83
el mapa territorial del 26-m
politicaprosa.com
2020.10
les eleccions autonòmiques i locals del 26 de maig han reforçat l’ascens electoral iniciat pel psoe en les eleccions del 2015. si llavors els socialistes només van aconseguir ser el partit més votat en tres autonomies, en aquestes ho han estat en 10 de les 12 comunitats autònomes, a més d’andalusia i de la comunitat valenciana. els resultats del psoe s’han situat de manera prou homogènia entorn del 30 % dels vots (tret de la comunitat valenciana), xifra semblant a l’obtinguda en les recents eleccions generals de l’abril.


a la rioja, castella la manxa i extremadura han quedat propers o han superat el 40 % dels vots. el psoe s’ha beneficiat també de les *primes* atorgades pels diferents sistemes electorals autonòmics. destaca, per exemple, la distorsió generada pel sistema electoral de castella la manxa on amb un 44 % dels vots ha obtingut un 58 % dels escons. en altres regions com castella lleó i astúries les *primes* han estat properes als 10 punts (taula 1). algunes de les implicacions més directes d’aquests resultats ja són sabudes: el psoe va perdre el govern d’andalusia que havia retingut des de l’any 1981. així mateix, el psoe governarà amb majoria absoluta tant a castella la manxa com a extremadura, regions en les quals va recuperar el govern l’any 2015. a més, els socialistes ocupen la presidència i governaran en coalicions en diverses regions com la comunitat valenciana, les illes balears, la rioja o astúries. a nivell municipal el psoe es converteix en la primera força en vots i regidors, però no ocupa l’alcaldia d’algunes de les grans ciutats espanyoles.


 
**el pp evita el ‘sorpasso’ de cs**


l’any 2011 marcà un dels punts àlgids d’expansió electoral del pp. el partit aconseguí el govern de pràcticament totes les comunitats autònomes tret d’andalusia, astúries i les tradicionalment governades per partits regionals (catalunya, país basc, canàries i navarra). a finals d’aquell mateix any, també obtingué la victòria per majoria absoluta en les eleccions generals. en les autonòmiques de 2015 el partit patí una notable erosió, però encara fou el partit més votat en 6 de les 14 comunitats autònomes i retingué el govern de 4: castella lleó, madrid, múrcia i la rioja. en les darreres eleccions del 26-m, el pp no ha estat el partit més votat en cap comunitat, el que suposa un important gir en les preferències electorals de regions on havia estat la principal força des dels anys noranta (taula 1).


a més, com ja va passar a andalusia, el pp ha necessitat tancar acords de coalició per a poder retenir algunes comunitats que fins ara ha governat amb majoria absoluta. d’altra banda, el pp ha demostrat la força de la seva implantació territorial en no patir el *sorpasso* de ciudadanos en cap comunitat autònoma. això, sumat al fet de retenir alguns governs autonòmics i diverses alcaldies importants segurament serveixi per a consolidar, amb el permís dels barons, el lideratge de pablo casado dins del partit.


després de la seva irrupció en el cicle electoral de 2014-16, ciudadanos i podemos encaraven les eleccions autonòmiques del 2019 amb la necessitat de consolidar i, eventualment, ampliar el seu poder territorial. la fortuna d’aquests *nous* partits ha estat certament desigual. ciudadanos va obtenir un molt bon resultat en les eleccions generals del 28 d’abril: pràcticament ha doblat el nombre de diputats al congrés i ha quedat a uns milers de vots del pp. a més, el partit de rivera va aconseguir superar al pp en regions com andalusia, aragó, madrid o balears, el que feu pensar en la possibilitat que aquest resultat es traslladés també a nivell autonòmic. com ja hem assenyalat, ciudadanos no ha estat capaç d’avançar el pp en cap comunitat, el que dóna mostra de les dificultats dels nous actors per a adaptar-se a la competició multinivell espanyola.


d’altra banda, el creixement de ciudadanos en les diferents comunitats autònomes és innegable i de nou dobla els seus diputats autonòmics fins arribar al centenar. el resultat és particularment rellevant perquè, a diferència del 2015, en aquestes eleccions aconsegueix representació en tots els territoris tret de navarra on el partit ha renunciat a competir en benefici de la coalició navarra suma, que inclou els foralistes de la upn. a més, si en les eleccions del 2015 ciudadanos fou decisiu per a garantir l’estabilitat de governs com els de madrid, múrcia, andalusia o la rioja, en aquestes ha tornat a tenir la clau per a decidir majories a aragó, castella lleó, madrid o múrcia. a diferència del 2015, el partit de rivera ha entrat per primer cop en diversos governs autonòmics, el que constitueix un pas més en el seu procés de consolidació. d’altra banda, el nivell municipal continua sent el taló d’aquil·les del partit.


el 2015, podemos va obtenir representació en totes les comunitats autònomes amb un centenar de diputats i sent clau en la formació de majories parlamentàries en la comunitat valenciana, balears, castella la manxa, extremadura, aragó o navarra. inicialment el partit decidí no comprometre’s amb tasques de govern, però l’any 2017 va apostar per entrar en el govern d’emiliano garcía-page a castella la manxa.


a nivell municipal, partits agermanats o propers a podemos (anomenats confluències) van obtenir l’alcaldia d’algunes de les principals ciutats espanyoles com madrid, barcelona, saragossa, valència o cadis. des de llavors la fortuna s’ha capgirat per al partit liderat per pablo iglesias, el que s’ha traduït en notables pèrdues electorals tant a les generals com el 26m. això suposa que, a més de perdre la meitat dels diputats autonòmics de 2015, en territoris com cantàbria o castella la manxa el partit s’ha quedat sense representació (taula 1). el cas de la manxa és especialment greu perquè el líder regional del partit, josé garcía molina, era al govern des de feia uns dos anys. el revers d’aquests resultats electorals pot trobar-se en regions com la comunitat valenciana on podemos tindrà un paper fonamental en la governabilitat. els resultats del 26m també han erosionat considerablement el lideratge d’iglesias al capdavant del partit, fet que podria conduir a una nova estructuració de l’espai d’esquerra alternativa.


l’àmbit municipal continua sent el taló d’aquil·les de ciudadanos i podemos ensopega.
-------------------------------------------------------------------------------------


el nou *enfant terrible* d’aquest cicle electoral ha estat vox. a andalusia, el seu fulgurant accés al parlament fou clau per acabar el govern del psoe. els resultats andalusos es mantingueren a les eleccions generals i a les autonòmiques de la comunitat valenciana. en les generals, els efectes mecànics del sistema electoral castigaren durament el partit d’abascal, que deixà centenars de milers de vots sense representació afavorint la victòria socialista. el desencís sembla haver-se apoderat d’una part d’aquests votants el 26m, el que ha anat aparellat de davallades generalitzades de vot a nivell autonòmic i local.


les dificultats de nous partits tan centralitzats per a implantar-se territorialment també poden haver jugat en contra d’aquesta formació. els millors resultats del 26-m han estat a múrcia, madrid o les balears i els pitjors a navarra i canàries (taula 1). tot i que el partit ha obtingut prop d’una cinquantena de diputats, en 5 de 14 comunitats (canàries, navarra, la rioja, castella la manxa, extremadura) no ha passat el llindar de la representació. per contra, i com també passa amb podemos i ciudadanos, vox tindrà un paper decisiu en aquelles regions en les quals, com andalusia, la majoria de dretes depèn dels seus vots.


 
**taula 1. resultats electorals i governs a diferents comunitats autònomes i ajuntaments (2015-2019)**


[fusion\_table fusion\_table\_type="1" hide\_on\_mobile="small-visibility,medium-visibility,large-visibility" class="" id="" animation\_type="" animation\_direction="left" animation\_speed="0.3" animation\_offset=""]



|  | **2015** | **2019** |
|  | partit més votat | %e | govern | des de… | partit
més
votat | %vv | %e | vox
%v (e) | escons
podemos cs** | %e pane |
| andalusia | psoe | 43,1 | psoe | 1981 | psoe | 28,0 | 30,3 | 11 (12) | 17 (15)
21 (9) | - |
| aragó | pp | 31,3 | psoe
cha | 2015 | psoe | 30,8 | 35,8 | 6,1 (3) | 5 (14)
12 (5) | 9,0 |
| principat
d’astúries | psoe | 31,1 | psoe | 2012 | psoe | 35,3 | 44,4 | 6,4 (2) | 4 (9)
5 (3) | 4,4 |
| illes balears | pp | 33,9 | psoe
més | 2015 | psoe | 27,3 | 32,2 | 8,1 (3) | 6 (10)
5 (2) | 16,9 |
| canàries | cc | 30,0 | cc* | 2017 | psoe | 28,9 | 36,1 | 2,5 (0) | 3 (7)
2 (0) | 39,3 |
| cantàbria | pp | 37,1 | psoe
prc | 2015 | prc | 37,8 | 42,9 | 5,1 (2) | 0 (3)
3 (2) | 42,9 |
| castella la manxa | pp | 48,5 | psoe* podemos | 2017 | psoe | 44,1 | 57,6 | 7,0 (0) | 0 (3)
4 (0) | - |
| castella i lleó | pp | 50,0 | pp | 1987 | psoe | 34,0 | 43,2 | 5,5 (1) | 1 (10)
13 (5) | 1,2 |
| extremadura | psoe | 46,2 | psoe | 2015 | psoe | 46,7 | 52,3 | 4,7 (0) | 4 (6)
7 (1) | - |
| la rioja | pp | 45,5 | pp | 1995 | psoe | 38,7 | 45,5 | 3,9 (0) | 2 (4)
4 (4) | - |
| comunitat
de madrid | pp | 37,2 | pp | 1995 | psoe | 27,4 | 28,0 | 8,9 (12) | 7 (27)
26 (17) | 15,2 |
| regió
de múrcia | pp | 48,9 | pp | 1995 | psoe | 32,4 | 37,8 | 9,5 (4) | 4 (6)
6 (4) | - |
| comunitat
foral
de navarra | upn | 30,0 | geroa bai bildu podemos izq-ezk | 2015 | na+ | 36,5 | 40,0 | 1,3 (0) | 2 (7)
- (0) | 74,0 |
| comunitat valenciana | pp | 31,3 | psoe
compromís | 2015 | psoe | 23,9 | 31,3 | 10,4 (10) | 8 (13)
18 (13) | 17,2 |
| barcelona | bec | 26,8 | bec* | 2017 | erc | 21,4 | 24,4 | 1,2 (0) | 10 (11)
6 (5) | 61,0 |
| madrid | pp | 36,8 | am | 2015 | mm | 30,9 | 33,3 | 7,6 (4) | 19 (20)
7 (11) | 33,3 |
| valència | pp | 30,3 | compromís psoe
vec | 2015 | compromís | 27,4 | 30,3 | 7,3 (2) | 0 (3)
6 (6) | 30,3 |
| saragossa | pp | 32,3 | zec | 2015 | psoe | 27,7 | 32,3 | 6,2 (2) | 2 (9)
6 (4) | 9,7 |



[/fusion\_table]
font: elaboració de l’autor a partir de dades del ministeri de l’interior, argos (gva) i el país.
e: escons; %vv: % de vot vàlid. *canvis al llarg de la legislatura. ** escons 2019 (escons 2015). pane: partits Àmbit no estatal.


 
**Àmbit no estatal**


les darreres eleccions autonòmiques també han mostrat la resiliència dels partits d’àmbit no estatal (pane). navarra és la regió que compta amb una major presència d’aquests partits, que ocupen gairebé el 75 % dels escons (taula 1). navarra suma ha obtingut la primera posició en vots, però sense majoria absoluta i a curta distància de la suma de geroa bai i bildu. a cantàbria, el prc de miguel a. revilla ha estat el partit més votat, fet que li garanteix seguir de president autonòmic una legislatura més. en canvi, a les illes canàries, coalició canària ha quedat en segona posició per darrere del psoe. a la resta de regions, el suport dels pane és menor però en alguns casos, com els de més a les illes balears o el de compromís a la comunitat valenciana ha servit per a revalidar governs de coalició liderats pel psoe.


a aragó, el regionalisme està dividit a parts iguals entre el cha i el par que, en aquesta ocasió, tenen la mateixa representació parlamentària (3 escons cada un). a astúries (fa) o castella lleó (upl) la presència d’aquests partits ha estat gairebé testimonial. finalment, convé assenyalar l’anòmal caràcter *regional* de más madrid que, com ciudadanos en el seu moment, sembla tenir pretensions d’estendre la seva influència a l’àmbit nacional. de moment, l’existència d’un pane madrileny deixa múrcia i castella la manxa com les úniques regions on no han tingut mai representació.


bd56ae947caa06622d03f89406f76951
un ‘coriolà’ per als independentistes
politicaprosa.com
2020.10
tenint en compte les circumstàncies que es van donar poc abans de la coalició de junts pel sí, l’any 2015, la vaga idea de la independència que aquesta coalició portava al programa electoral era una possibilitat tan remota que només se la podien creure els il·luminats. però la sorpresa va ser que la coalició va tenir molts vots. segurament hi havia fets concrets que van fer que una bona part de la població s’hi anés decantant a favor. en primer lloc, els resultats de la crisi econòmica i la promesa dels polítics que deien que, un cop independents, seríem tots molt rics. en segon lloc, el fet que hi hagués dirigents imputats que tenien al cap la il·lusió que la independència els alliberaria de les imputacions, i, per tant, en feien una intensa propaganda interessada. i en tercer lloc, hem de tenir en compte una raó subjacent: a partir més o menys dels anys 70 del segle passat, l’abandonament progressiu de la fe cristiana havia anat deixant un buit que, amb el pas del temps, reclamava que s’omplís amb alguna altra fe col·lectiva més tangible.


no són poques les persones que necessiten comptar amb alguna creença que doni sentit a la seva vida, i la fe en la independència els va anar ocupant clarament aquest buit, bàsicament a partir de la manifestació del 2006 i sobretot com a conseqüència de la reacció de mas a les protestes de l’any 2011 davant del parlament. ara bé, segurament res d’això no hauria tingut lloc si el pujolisme no hagués preparat el terreny per a fer-ho possible.


És evident que jordi pujol amb les seves influències ideològiques (emmanuel mounier, charles péguy, antoine de saint-exupery, prat de la riba, francesc galí, i segurament ningú més) va ser el primer a impulsar el patriotisme cristià.


‘coriolà’ no és una obra popular, sobretot perquè posa sota judici les creences de la massa.
--------------------------------------------------------------------------------------------


la seva immensa astúcia li va permetre molts anys de poder sobre catalunya. de fet, va ser ell qui va inocular el tipus de patriotisme, que, com va dir samuel johnson (i va repetir gore vidal), és l’últim refugi dels pocavergonyes. jo afegiria a aquesta excel·lent afirmació que és també l’últim refugi dels que, incapaços de donar un sentit personal a la seva vida, en necessiten un de col·lectiu. però en tot cas, el pujolisme és a la mateixa arrel del moviment independentista.


 
**catàstrofe i carambola**


després, la mala sort va fer que vingués artur mas, el funest motor de totes les desgràcies que ens han anat arribant després: l’anomenat *procés*, la destrucció de convergència, la desaparició d’unió, i, la pitjor catàstrofe: el fet que ens encolomés l’il·luminat megalòman fugat a waterloo, i, com a carambola posterior, l’arribada al poder del president més inútil de la història de la política mundial: el propagandista de la ratafia. també ha estat mas el responsable d’altres desgràcies menors, com, per no posar més que un exemple, la imposició a tv3 de la fanàtica i constant propagandista pilar rahola, amb un sou més que generós, segurament com a premi per l’hagiografia que li va escriure.


el patriotisme impulsat per jordi pujol es presentava amb el nom de nacionalisme, però el seu vessant cristià havia deixat de tenir força per prosperar; l’agnosticisme, que ja s’havia generalitzat molt, ho va impedir. el que sí va prosperar enormement, sobretot en els pobles més petits, d’on sortien els vots, va ser l’artera incitació a l’egoisme col·lectiu. la propaganda estava farcida de frases com «hem de votar els de casa!» (amb una astuta primera persona del plural). sense que el país se n’adonés gaire, s’anava adobant a poc a poc, el terreny per a l’independentisme que va venir després i que ha causat fuga d’empreses, fractura social, enemistats, conflictes als carrers, etc.


naturalment, el fet que es descobrís fins a quin punt jordi pujol va facilitar la lladreria de la seva família, així com la corrupció del 3 % (que a vegades es multiplicava per dos i per tres) va ser la causa del seu descrèdit personal, però, curiosament, no va perjudicar gaire la doctrina nacionalista. És per això que penso que, si bé els mals de la dictadura, que van ser molts, la democràcia els ha anat guarint, els mals del pujolisme i el postpujolisme, en canvi, costaran molt més d’esborrar. si no, temps al temps.


 
**patriotisme estúpid i immoral**


no pocs escriptors han escrit sobre aquest tema. tolstoi, per exemple, afirmava que tant el patriotisme com el nacionalisme eren posicions estúpides i immorals. estúpides perquè mantenen que el propi país és el millor de tots o bé que és millor que els països veïns. i és immoral perquè imposa col·locar els interessos del país per sobre dels interessos dels altres. a més a més, la història ens demostra que, a aquesta ideologia, no li costa gens de desencadenar violència, perquè sovint predica que hauríem d’estar preparats per morir i matar per amor a la pàtria. alguns independentistes catalans ja han afirmat que no es pot assolir la independència sense morts. (jo tinc una enorme curiositat per saber a qui voldran matar primer). d’altra banda, el patriotisme no és la suma dels interessos dels individus, sinó una abstracció composta d’ingredients imaginaris. És, per tant, una malaltia de la imaginació del poder.


el general romà té aversió al sistema que governa la ciutat, però el poder el titlla de traïdor a la pàtria.
------------------------------------------------------------------------------------------------------------


shakespeare no va deixar el tema del patriotisme al tinter. a part de les obres històriques, on l’eix principal és l’ambició i els interessos contraposats de diferents nobles, va escriure dues obres totalment centrades en la política: *juli cèsar* i *coriolà*. parlaré d’aquesta segona perquè és més pertinent al tema que ens ocupa.


 
**traïdors a la pàtria**


els ideòlegs sovint han interpretat *coriolà* com un mer conflicte polític entre el poble i un coriolà intransigent a les seves demandes. i, com que dels ideòlegs es pot esperar tot, també s’ha arribat a dir que, amb aquesta obra, shakespeare demostra que odiava els anglesos de classe baixa, i que per això va crear el personatge de coriolà. És fascinant veure com funcionen els ideòlegs que fan crítica literària: en aquest cas confonen el millor dramaturg de la història amb un mediocre constructor de paràboles.


en aquesta obra, shakespeare presenta molts temes. un dels principals és el lligam de coriolà amb la seva mare, incloent-hi totes les fatals conseqüències polítiques que això li comporta. però el que ara ens interessa més és el fet que un general romà, noble i valerós com ell, decideixi ajuntar-se amb els volscos per presentar batalla a roma. si es dóna el cas que la gent, sigui del país que sigui, està acostumada a sentir prèdiques patriòtiques i nacionalistes (sempre destinades, en temps de pau, a fer que els predicadors s’omplin les butxaques), el resultat és que no ens costi gens d’entendre que una persona maltractada pel seu país pugui decidir de girar-s‘hi en contra. És clar que cal especificar que girar-se contra el país significa bàsicament girar-se contra els seus governants. no és que coriolà tingui cap aversió a roma; la té al sistema que governa la ciutat. ara bé: al poder li interessava dir que era un traïdor a la pàtria.


els països governats per tirans o simplement els països mal governats, com és el cas de roma en aquella època, i de catalunya en el moment present, no tenen dret a esperar fidelitat per part dels que, havent dedicat la vida o el treball al país, han estat menyspreats o fins i tot maltractats. una de les vergonyes de catalunya és la manera com, des de sempre, el poder ha tractat els intel·lectuals i els escriptors, des de verdaguer a ferrater, per no posar exemples més recents. i no podem oblidar el moviment contrari: la concessió de càrrecs altament remunerats als inútils que només tenen la qualitat de ser addictes al règim. algun dia se n’hauria de publicar una llista completa.


els catalans més sensats hem de renegar de la catalunya que ens imposen els que manen.
--------------------------------------------------------------------------------------


És més aviat una qualitat i no un error, doncs, que coriolà es passi de bàndol, per més que això li comporti l’error de confiar en un brètol com aufidi, cosa que li causarà la mort. per aquesta i altres raons, *coriolà* no és una obra popular, sobretot perquè justament posa sota judici les creences de la massa. ara bé, el que *coriolà* pot il·luminar sobre la situació de catalunya és el seu desig de veritat, la seva convicció sobre el que ha de ser un país i sobretot sobre el que no ha de ser. coriolà renega de la seva pàtria perquè veu clarament quins són els interessos dels seus patriotes (és a dir: dels seus canalles), encarnats pels tribuns i els senadors, que tenien el poder.


 
**llacet dintre el cervell**


aquí, els patriotes estan encarnats en primer lloc pels partidaris de puigdemont, mas i torra, i, en segon lloc, pels independentistes menys insensats, però no per això mancats de fanatisme. no són aquests els que ens han de dictar la conducta, sinó que hem de ser nosaltres, com a individus amb la capacitat de pensar, els que hem de decidir les nostres accions. dit d’una manera més clara: els catalans més sensats hem de ser traïdors a la catalunya que ens imposen els desaprensius que manen. aquí podríem recordar que si suárez i gutiérrez mellado no haguessin traït els seus, no hauríem tingut la democràcia.


el que *coriolà* (o més ben dit: el que la saviesa de shakespeare) pot ensenyar als independentistes és a reflexionar sobre la seva presa de posició, a no combregar amb rodes de molí, a fer l’esforç de pensar sempre una mica més, a adonar-se que quan el poder polític és tan patètic com el que en torra, un patriota, declaradament racista, ens imposa, l’obligació d’una persona lliure és la de pensar per si mateixa i lluitar contra aquest tipus de follia i d’incompetència. i sobretot no deixar-se enganyar pel llenguatge del poder, no deixar de creure que no hi ha democràcia ni llibertat sense complir les lleis.


abans que res més, doncs, recomanaria als que porten el llacet (tant si és a la solapa com a dintre el cervell) que facin una bona lectura de *coriolà*, perquè els pot ajudar a evitar que el poder els encadeni la ment i els encarcari l’esperit. de fet, una bona lectura de *coriolà* és un alliberament moral, i això és un regal extraordinari. ara bé: aquesta obra, com totes les grans obres literàries, no es pot llegir de la manera que ho fan els ideòlegs. s’ha de llegir amb l’esperit obert a les reflexions que genera. però, com que els independentistes són, en primer lloc, uns ideòlegs, tinc la vaga convicció que el meu consell serà del tot inútil. en tot cas, seria bo que la lectura no els fes més mal del que ja pateixen sense saber-ho gaire.


5b9382b71d32df9c38dfa0d63b90f596
l’enfonsament de la millor diplomàcia de la història
politicaprosa.com
2020.10
el món ha pogut presenciar en el curt interval d’un quart de segle, el que transcorre entre el 1992 i el 2017, el zenit de la diplomàcia americana i el moment més baix de la seva història, entre dues presidències republicanes, la de george h.w. bush i la de donald trump. fa 25 anys havia acabat la guerra freda, s’havia reduït ostensiblement el nombre d’armes nuclears i eliminat els euromíssils a europa; alemanya s’havia unificat, l’aliança atlàntica havia començat la seva ampliació envers l’est, una coalició multilateral emparada per les nacions unides havia aturat l’expansionisme de sadam husein i començaven per primera vegada les negociacions directes entre israelians i palestins. ara mateix sembla que tot el que s’havia aconseguit aleshores es troba en perill, començant per les malmenades relaciones transatlàntiques, mentre comencen a bufar fins i tot els vents d’unes noves guerres fredes, entre europa i rússia o entre els estats units i la xina.


 
**misèria diplomàtica**


això pel que fa als fets, a l’estat del món. no és estrany que els instruments que van portar a aquell zenit apareguin ara seriosament deteriorats. la caiguda de la presidència dels estats units en mans d’un magnat immobiliari, desconeixedor dels rudiments més elementals de les relacions internacionals i de l’acció diplomàtica, serveix com a circumstancial explicació. sobretot per l’estat de deixadesa en què es troba el departament d’estat, antany la joia de la corona de la projecció internacional dels estats units, des de la presa de possessió de donald trump al gener del 2017, just 25 anys després del moment estel·lar americà. amb els pressupostos retallats i les plantilles infradotades, fins i tot amb vacants a ambaixades crucials, aquesta misèria diplomàtica explica la proliferació de conflictes i punts de fricció, que s’afegeixen a la ruptura d’acords inspirada per la visió unilateralista del president, al·lèrgic als pactes i a les aliances, i fidel als dubtosos codis de conducta típics dels especuladors immobiliaris de nova york o florida.


la llista dels acords trencats és ja espectacular: el de parís sobre canvi climàtic, els dos comercials amb els països asiàtics i amb els europeus; el nuclear amb l’iran; els acords sobre míssils d’abast intermedi amb rússia; o el procés de pau començat a la conferència de madrid i després a oslo entre israelians i palestins, destruït en els fets per l’acció de la casa blanca. la llei internacional, la negociació multilateral i els compromisos històrics de washington han passat a millor vida.


l’acció exterior és ara en mans de personatges com john bolton, conseller nacional de seguretat, i mike pompeo, secretari d’estat, considerats com a genuïns representants del corrent paleoconservador, més radical i extremista que la *neocon*, o jared kushner, el gendre de trump, encarregat del dossier sobre l’orient mitjà i autor d’un pla de pau que és el més semblant a la imposició d’una rendició incondicional al poble palestí.


ningú no ha explicat tan bé aquesta decadència sense remei com william j. burns, probablement un dels diplomàtics de carrera més brillants de la història dels estats units del darrer segle. burns ha servit a les ordres de cinc presidents i de deu secretaris d’estat, en el moment més espectacular de la millor diplomàcia que ha conegut el món, i és l’ambaixador professional que ha arribat més amunt a l’escalafó, doncs ha ocupat el càrrec polític de subsecretari d’estat entre 2008 i 2011 amb obama, després d’haver exercit com a ambaixador a moscou i d’encarregat de l’orient mitjà durant la presidència de bush fill entre 2001 i 2008.


són innombrables les negociacions en les quals va participar des del final de la guerra freda, però destaca com a negociador de l’acord amb l’iran a través d’un canal secret i directe que passava per l’emirat d’oman. aquest canal és el que inspira el títol de les seves memòries *back channel. a memoir of american diplomacy and the case for its renewal* (random house, 2019), llibre ja fonamental per comprendre la davallada internacional dels estats units des de bush pare fins ara.


 
**virulenta reacció a l’11-s**


el primer que destaca en la seva anàlisi és la llarga durada. trump és la culminació, però no és l’inici ni la causa. el pendent va començar pròpiament just després del zenit, tot i que va agafar velocitat després de la virulenta i desordenada reacció als atemptats de l’11s-. el món ja no és unipolar. la informació en temps real ha canviat la diplomàcia. els governants es comuniquen directament. han aparegut actors no estatals molt potents. s’ha fragilitzat el secret d’estat i la confidencialitat, elements bàsics de la diplomàcia tradicional. les xarxes socials s’han convertit en nous instruments per a la conformació de les opinions i per a l’acció política. els pressupostos del departament d’estat han caigut sobtadament, ja molt abans de la retallada tremenda de trump. la diplomàcia s’ha militaritzat i centralitzat.


tot ha empitjorat amb donald trump i els seus dos secretaris d’estat, primer l’abúlic rex tillerson i ara l’obedient mike pompeo. segons burns, degut a una «visió narcisista i gens institucional de la diplomàcia», sotmesa a més a «l’unilateralisme bel·ligerant, el mercantilisme i el nacionalisme». el resultat és que els estats units han perdut força en la configuració del paisatge internacional, la seva diplomàcia ha desaparegut i el seu paper al món ha esdevingut esca de divisió entre els americans, qüestions totes tres que obliguen els socis transtlàntics europeus a replantejar-se molt seriosament l’estat de les seves aliances i de les actuals garanties de defensa i seguretat del continent.


3e7e3414fe7f06cabb01d0e6d2040b07
enquestes sota pressió
politicaprosa.com
2020.10
la celebració de les eleccions generals ha dut al món de les enquestes una pau estranya, una mena de treva, un silenci gairebé sepulcral. s’han acabat les acusacions de manipulació, el soroll que tradicionalment envolta aquest món a compte de qui l’encerta més. curiosament, aquest cop no hi han hagut debats exaltats sobre les «equivocacions» de les enquestes, la seva inutilitat o el seu ús interessat per part d’uns o altres. res. silenci.


la causa d’aquesta treva momentània la podem trobar en el fet que qui s’ha acostat més al resultat final ha estat l’enquesta preelectoral del centre d’investigacions sociològiques (cis), feta pública dies abans de l’inici de la campanya electoral. si es tenen en compte totes les enquestes publicades durant el mes anterior a la celebració dels comicis generals, s’observa que majoritàriament els pronòstics han estat correctes: les desviacions de les mitjanes respecte del resultat final oscil·len entre el mig punt i el punt i mig.


És cert, les estimacions per als socialistes han estat generalment massa generoses, mentre que per a c’s i up s’han quedat curtes. de tota manera, en els tres casos les diferències no han estat significatives. en el cas de l’estimació de vox la mitjana de les enquestes publicades clava el resultat final de la formació d’extrema dreta.


cas a part és el pp. el resultat d’aquest és l’únic que es desvia significativament dels pronòstics. concretament quatre punts. la mitjana de les trenta-cinc enquestes publicades a l’abril pressuposava que els populars obtindrien un 20,8 % dels vots vàlids, quan en realitat en van obtenir el 16,7 %. aquest va ser l’únic resultat que no van saber preveure la majoria de les enquestes. qui s’hi va acostar més fou el cis, amb una estimació de 17,2 %.


d’aquí el silenci general. cap empresa no va pressuposar que el pp s’enfonsaria com ho ha fet el passat 28 d’abril, només el cis de tezanos. si hagués estat el contrari, els crits exigint la seva dimissió encara se sentirien.


tanmateix, «l’encert» del cis va ser casual. el mateix tezanos admetia el vespre mateix de fer-se públiques les dades del seu sondeig que no s’acabava de creure la baixada del pp que aquest pronosticava. i tenia raó, perquè l’experiència ens ensenyava que els populars sempre acabaven millorant al darrer tram de la campanya, i també perquè el sondeig mostrava que hi havia gairebé dos milions d’exvotants del pp que encara no havien decidit el vot, part dels quals es podia preveure que acabarien tornant a votar els populars (de fet, el 35 % d’aquest grup declarava al sondeig tenir simpatia pel pp, un dels indicadors que s’utilitzen tradicionalment per estimar la decisió final dels que no mostren una intenció evident de vot).


no obstant això, per a la petita història de les enquestes quedarà que el cis va encertar el que tots els altres van errar. tant és que fos per xamba, tant li fa que ell mateix no s’ho acabés de creure, tezanos es va reivindicar la nit electoral i va fer callar tots aquells que l’han criticat des que va assumir la presidència de l’institut públic d’enquestes. la nit electoral a la seu del psoe fins i tot es van poder veure samarretes amb el lema *tezanos was right.*


 


[caption id="attachment\_5710" align="aligncenter" width="1200"]![](https://www.politicaprosa.com/wp-content/uploads/2019/07/pp_enquesta-del-cis-publicada-a-el-periódico-el-9-dabril-que-sacosta-força-als-resultats-de-les-eleccions-generals.jpg) enquesta del cis publicada a el periódico el 9 d’abril que s’acosta força als resultats de les eleccions generals.[/caption]


 
**cartes de navegació**


més enllà de les petites batalletes, l’episodi d’aquestes eleccions generals ens diu quelcom sobre quin concepte tenim de les enquestes, i la imatge que en queda no és gaire positiva, per a les mateixes enquestes, per als que les fan, per als que les difonen i per als que les llegeixen.


el paper que juguen les enquestes en el nostre món és cada cop més important. i ho és perquè han esdevingut les úniques cartes de navegació en un oceà, l’electoral, cada cop més inescrutable, més canviant, més imprevisible. malauradament, la creixent importància atribuïda a les enquestes com a brúixoles del nostre temps electoral ha anat acompanyada d’una també creixent simplificació, si no directament banalització.


de les enquestes el que ens acaba important és si l’encerten o no l’encerten. És així com les valorem, sempre *a posteriori*, és clar. i és aquí on apareix l’adagi que s’ha popularitzat i que diu que les enquestes no l’encerten mai. aquesta manera d’entendre les enquestes, com si fossin juguesques que valen tant com les visions de qualsevol futuròleg de matinada televisiva, és el preu que han hagut de pagar les enquestes per la seva popularitat, i és fruit de pressions de diverses fonts.


la nit electoral a la seu del psoe s’hi van poder veure samarretes amb el lema ‘tezanos was right’.
---------------------------------------------------------------------------------------------------


en primer lloc hi ha les pressions polítiques, de les quals el cas *tezanos* n’és un exemple paradigmàtic. les enquestes ja formen part de la trituradora d’informació en què s’ha convertit la política. en funció de si les estimacions que donen els afavoreixen o els perjudiquen, els partits lloen o omplen de penjaments els sondeigs, que són presentats com a instruments al servei de la manipulació de l’opinió pública. qualsevol tertulià ha esmentat una desena de vegades la malèfica «cuina» demoscòpica com una cambra dels horrors on s’esferifiquen percentatges i escons. tant és que la «cuina» sigui imprescindible precisament per evitar el biaix de les dades d’enquesta. la imatge que queda a la retina dels ciutadans és la de la manipulació.


el segon tipus de pressions són les comercials. la majoria de les enquestes ens arriben a través dels mitjans de comunicació i estan obligades a complir la seva llei, que no és altra que vendre. això obliga els instituts demoscòpics a reduir els seus sondeigs a un titular, que generalment només vol respondre a una pregunta: qui guanya. o pitjor, qui guanyarà. i aquí és on les enquestes entren al joc perillosíssim d’intentar encertar el futur, a setmanes o mesos vista. un futur, a més, que no sempre, per no dir mai, es presenta evident i clar a la vista de les dades, ans tot el contrari. però és el joc que han de jugar si volen aparèixer als diaris, les televisions o els webs, han de passar per l’adreçador i apostar-ho tot a un resultat, com més concret millor, acceptant que després les seves previsions seran jutjades pel seu grau d’encert o d’error.


el tercer tipus de pressions són les empresarials, i vénen de les anteriors. el sector de les enquestes és un mercat on competeixen empreses per veure qui es queda amb una porció d’un pastís que cada cop és més gran, però que cada cop també té més aspirants. la manera que tenen les empreses de competir pels favors dels qui encarreguen enquestes (mitjans, majoritàriament, però no només) és la de mostrar la seva capacitat d’«encertar» els resultats electorals. aquesta és la llei del mercat demoscòpic. guanya qui més l’encerta, de manera que són les mateixes empreses, i no només els mitjans, les que promouen la confusió que el valor de les enquestes rau en la seva capacitat d’esdevenir un oracle.


les enquestes ja formen part de la trituradora d’informació en què s’ha convertit la política.
----------------------------------------------------------------------------------------------


 
**actors pirates que rebenten preus**


lligat a això hi ha la pressió que comporta el cost i el preu de les enquestes. És quelcom que no s’acostuma a dir, però és un autèntic mal de cap per a les empreses: a més competència, preus més baixos. són les lleis del mercat. els instituts demoscòpics estan sotmesos a una pressió molt forta per abaratir els seus costos. en aquest mercat, com en tant d’altres, hi ha actors pirates que juguen a rebentar preus a risc de produir enquestes de molt baixa qualitat. si es té en compte que el que es valora finalment dels sondeigs no és tant si la metodologia emprada és la correcta sinó la capacitat d’encertar el resultat futur, i que aquesta no depèn tant de la qualitat dels sondeigs com de l’atzar, mantenir la qualitat del treball és solament una opció (que cal dir que afortunadament la majoria de les empreses tria).


finalment, les enquestes es veuen sotmeses a una pressió que ve del públic, d’aquells que coneixen els resultats dels sondeigs. un públic delerós d’informació que li permeti orientar-se en un món que (ja ho hem dit) cada cop és més complicat d’entendre. les mateixes enquestes ens ho diuen: cada cop hi ha més electors que decideixen el seu vot en funció de les previsions que subministren les mateixes enquestes. És un cercle viciós amb tots els números per acabar malament. un elector utilitarista i no ideològic, que pretén que el seu vot serveixi per a alguna cosa (evitar que guanyi tal partit, fer que guanyi tal altre) i que demana a les enquestes que li diguin a qui cal votar per fer realitat allò que vol. el problema és que la mateixa existència (creixent) d’aquest tipus d’elector fa més difícil per a les enquestes perfilar un escenari mínimament realista, precisament perquè hi ha una part del cens que no té el vot decidit i que precisament espera veure què diuen les enquestes per decidir-se, de manera que en el moment que ho faci convertirà en paper mullat el pronòstic fet per l’enquesta, que és el que li ha servit per decidir el seu vot.


les enquestes poden convertir-se en un producte més de ‘fast-food’, en el context d’una política feta d’amnèsia i cops d’efecte.
--------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------


aquest tipus d’elector, a més, ja no demana a les enquestes que li diguin qui pot guanyar les eleccions. aquest elector vol saber si serà possible conformar majories d’un o altre sentit o si un partit en concret pot superar el llindar mínim per obtenir representació. les demandes del nou elector utilitarista són més rebuscades, i per tant més difícils de satisfer per part dels sondeigs.


totes aquestes pressions empenyen les enquestes a convertir-se en un producte de *fast-food*, un més en l’aparentment inacabable mostrari en què s’ha convertit una política feta d’amnèsia i cops d’efecte. caldria que entre tots intentéssim evitar aquesta deriva i intentar convertir les enquestes en el que poden ser: una eina de coneixement i d’informació al servei d’una ciutadania més capaç d’entendre el món que l’envolta i del qual forma part.


gosaria dir que a les enquestes els està passant el mateix que al conjunt de la societat: no tenen classe mitjana. hi ha una manera elitista d’utilitzar les enquestes, que és la dels acadèmics, ja siguin professionals o *amateurs*. i després hi ha l’ús baix, barroer, d’un sol ús, que en fan molts mitjans. entre l’un i l’altre hi ha un espai intermedi que permetria un ús de les enquestes a mig camí entre l’erudició i la claveguera, i la clau és (altre cop) als mitjans. uns mitjans assetjats per internet i la profusió d’informació gratuïta que tenen en les dades dels sondeigs una quantitat ingent d’informació de fons susceptible de convertir-se en peces d’interès per al ciutadà comú.


si ho fem, potser aleshores evitarem acabar considerant les enquestes com a simples artefactes de futurologia amb la mateixa credibilitat que sandro rey, dels quals només esperem que «encertin» uns resultats electorals com qui encerta la loteria.


af0ed4de75f293912ae2511ef92e7e28
les eleccions generals ratifiquen la moció de censura de fa un any
politicaprosa.com
2020.10
si en el futur hem de recordar dos atributs de les eleccions del 28 d’abril del 2019, aquests haurien de ser continuïtat i provisionalitat, en darrer terme la que li confereix un cert caràcter de primera volta, a l’espera del que succeirà quatre setmanes després, a les eleccions europees, municipals i autonòmiques del 26 de maig del 2019. en això, constitueixen una interessant rèplica de les eleccions generals i municipals que tingueren lloc el 1979. la continuïtat sembla poc discutible. els resultats han confirmat les tendències que defineixen la política espanyola des que es va produir la moció de censura el juny passat: una recuperació lleu de l’esquerra, afavorida per la divisió de la dreta, i un paper renovat de les forces nacionalistes i, en particular, de l’independentisme català. i la provisionalitat rau en aquells aspectes secundaris que queden per confirmar: la correlació de força definitiva dins dels espais de la dreta espanyola i de l’independentisme a catalunya.


parlem primer del que no ha canviat. des de juny del 2018, la campanya permanent del pp i ciutadans havia esdevingut una esmena a la totalitat contra la moció de censura i el gir polític emprès llavors pel nou executiu de pedro sánchez. el miratge produït per la revolta electoral a andalusia va introduir a més un auguri il·lusionant: el miracle que la divisió de les dretes en facilitaria la majoria. la culminació d’aquesta campanya va ser el veto personal a sánchez amb el qual ciutadans va iniciar la seva recta final cap a les eleccions. d’aquest veto potser no importava tant l’argument com el missatge: un partit de centredreta renunciava a pactar amb el centreesquerra per així preservar uns suports incerts de la dreta més radical. i és clar, n’esperaven la comprensió i el suport dels seus votants moderats.


el resultat no podia ser més incontestable: l’esmena ha estat rebutjada rotundament per la majoria de l’electorat, després d’una participació indiscutible, la cinquena més alta des del retorn de la democràcia. aquesta majoria ha ratificat l’agenda del govern sánchez, amb molts matisos però amb suports inequívocs: el psoe sol sumarà els mateixos escons que pp i ciutadans i serà l’únic partit que pot estar en qualsevol combinació de partits per formar majoria, mentre que les dretes no tenen aliats per forçar majories alternatives, ni tan sols puntualment.


per què ha succeït això? i quant de canvi real hi ha darrere d’aquesta contesa electoral tan turbulenta i sorollosa?


 
**càstig al pp**


la victòria del plebiscit de sánchez requeria tres condicions: una recuperació del vot socialista sostinguda sobre la mobilització de l’esquerra i la recuperació del psoe al centre; la fragmentació de la dreta i el càstig al profund desgast acumulat pel partit popular; el debilitament de les posicions més unilaterals en el nacionalisme català, representades per carles puigdemont. tal com anunciaven les entranyes de les enquestes d’opinió més serioses, i en contra del que suggeria el soroll interessat de l’opinió publicada en les setmanes prèvies a les eleccions, es van donar totes tres. de fet, podríem tenir la sospita fundada que aquesta campanya electoral hauria resultat bastant inútil, si no fos perquè ha deixat en evidència que certes estratègies basades en l’insult, la grolleria i la degradació institucional corren el risc del descrèdit electoral. hem d’agrair i donar la benvinguda a aquesta clarificació, perquè darrerament n’havíem tingut dubtes.


d’una banda, no va ser una sorpresa que psoe i psc recuperessin una part important del suport electoral que el 2015 se n’havia anat a podemos, els comuns i la resta de confluències. És la conseqüència lògica de la recuperació del vot estratègic (anomenat útil) a l’esquerra, cosa que va fallar completament en el cicle electoral anterior. de fet, la irrupció reeixida de podemos i les seves confluències el 2015 va ser possible gràcies a la desconnexió que s’havia donat entre el partit socialista i la seva base tradicional de votants. fa quatre anys es va diluir el suport d’aquells votants d’esquerres que havien primat tradicionalment un càlcul utilitari del vot, dissuadits aquesta vegada per la falta de credibilitat en la renovació del psoe, la desafecció provocada pels últims anys de zapatero, i l’atractiva promesa d’un càstig a les elits llançada per la nova esquerra radical encapçalada per pablo iglesias i ada colau.


És cert que les eleccions de 2016 ja havien llançat un avís a l’electorat d’esquerres: la seva divisió i els conseqüents efectes mecànics del sistema electoral havien donat a mariano rajoy una minoria artificial suficient per mantenir-se al poder com si no hagués passat res. les primeres víctimes de la continuïtat en aquell moment van ser precisament els partits d’esquerra, que van quedar exposats a les seves contradiccions internes, i que aviat van derivar en una guerra civil entre faccions. el psoe va ser el primer, però l’estrip aviat es va estendre també a la nova esquerra de podemos i les confluències. de fet, a finals del 2017 les expectatives de l’esquerra espanyola eren francament penoses, quan la crisi catalana d’octubre i l’aplicació del 155 van obrir un horitzó encara més inquietant: en el baròmetre de gener del 2018 del cis, la suma de psoe, podemos i les seves confluències tenien una intenció de vot conjunt del 26,5%, tot just un de cada quatre electors.


la moció de censura a mitjans del 2018 ho va canviar tot: poques vegades copsarem millor el significat d’allò que els economistes anomenen un «cigne negre», una imatge amb la qual identifiquen aquells successos difícilment predictibles que canvien abruptament tot el paisatge. les eleccions d’abril han ratificat la recomposició que ja es reflectia en les enquestes des de juliol passat. la recuperació de dos milions de votants i 38 escons per al psoe es correspon bé amb la pèrdua de més d’1,3 milions i 29 escons per part de podemos, iu i comuns, afeblits pel vot «útil», però també per les seves lluites internes i la pèrdua de les confluències valenciana i gallega.


els resultats electorals dificulten observar l’altra cara de la victòria socialista: una recuperació moderada del votant de centre que ja s’anava detectant en els sondejos des de juny de l’any passat, quan el psoe va doblar una presència que havia quedat en nivells testimonials des del 2010. tanmateix, aquest retorn d’electors moderats al socialisme ha resultat menor del que hauria necessitat sánchez per refermar la seva posició. en aquest aspecte, es manté la «dretanització latent» que s’ha anat donant a la societat espanyola des del 2011: la representació d’una proporció significativa de votants progressistes de centre ha quedat de facto en mans del pp (perquè es van abstenir), primer, i de ciutadans, després, on la seva influència s’ha acabat diluint dins de la majoria de centredreta que avui abasta el partit taronja. aquesta persistent feblesa del psoe al centre es reflecteix en la comparació de la suma psoe-podemos (i confluències) entre 2015 i 2019: tots dos partits van sumar prop de 400.000 vots menys el 28 d’abril.


 
**la divisió debilita**


per això, la victòria de sánchez també necessitava un segon ingredient: la divisió de la dreta. i aquesta ha acabat sent més perjudicial del que auguraven les enquestes. tot i que avui pp i ciutadans sumen mig milió de votants més que el 2015, han perdut escons. la desunió de les dretes s’ha vist enormement perjudicada pels efectes del sistema electoral, especialment en les circumscripcions menys denses, on tradicionalment ha gaudit d’un vot més sòlid. de fet, aquests partits han perdut prop de 900 mil vots en l’assignació d’escons mitjançant restes, gairebé tots provinents de vox.


aquestes dades desmenteixen una llegenda que s’ha anat propagant des de les eleccions andaluses de desembre del 2018: la divisió de les dretes com a facilitador perquè arribin a la majoria absoluta. com ho va ser per a les esquerres quatre anys enrere, la lliçó és clara: la divisió, debilita. a curt termini, això deixa aquest espai polític en una situació pitjor de la que estava fa tot just unes setmanes. d’una banda, aquests resultats posen en qüestió els lideratges nacionals de pablo casado i albert rivera, encara que per a aquest últim la processó vagi per dins a causa de la millora obtinguda. en tots dos casos, els seus discursos de duresa contra el govern de sánchez i contra el paper dels nacionalismes han resultat castigats per una part important de l’electorat. a més, amb vox se’ls fica al congrés un nou competidor que aspira a qüestionar alguns consensos bàsics de la política espanyola. pp i ciutadans amb prou feines tindran temps per a reflexionar sobre què ha passat i recuperar oxigen, perquè el balanç general ha d’atendre com queda l’escena autonòmica i municipal.


a llarg termini, el resultat de la competició per l’espai de centredreta ofereix un escenari més ambivalent. l’ensorrament del pp, perdent més 3,5 milions de vots, no és suficient perquè ciutadans aconsegueixi el *sorpasso* conservador, tot i que els 220 mil vots que el separen del pp és una distància encara menor que l’obtinguda per podemos respecte al psoe el 2016. ciutadans ha entrat en la zona d’absorció potencial del pp. no obstant això, les seves expectatives segueixen sent molt fràgils. d’una banda, aquest «quasi empat» en vots és producte del demèrit del seu oponent. a més, suposa un fracàs clar de les expectatives generades per les enquestes fa més d’un any, quan va tenir el seu *moment ciudadanos* i es va convertir en la formació amb més intenció de vot fins a la moció de censura. i sobretot, el que ha guanyat ciudadanos és més que modest davant del que ha deixat de guanyar: tot just una quarta part del vot perdut pel pp i en un context de mobilització massiva dels votants de centre i de dreta. si la recomposició del poder autonòmic i municipal de les eleccions de maig no milloren substantivament la posició de ciutadans, aquesta legislatura podria resultar-li massa llarga, precisament quan més decisiva és la seva representació parlamentària per a la governabilitat.


 
**límits de l’estratègia de puigdemont**


i en aquest context adquireix ple significat la nova victòria d’erc davant de junts per catalunya. després d’uns anys en què la lògica del moviment independentista imposava al nacionalisme català la renúncia a la seva influència política en la governabilitat de l’estat, el fracàs del *procés* obre un nou paisatge. el procés judicial i la presó dels dirigents polítics són dues anomalies que enterboleixen encara el panorama polític a catalunya. però no hi ha dubte que la governabilitat de la pròxima legislatura seguirà depenent, en part, també de la capacitat de sánchez de rebaixar l’enfrontament dins de catalunya i recuperar una certa distensió entre el neoindependentisme i l’estat, per poder teixir acords amb els seus sectors més pragmàtics. aquestes eleccions han confirmat els límits de l’estratègia de radicalització de puigdemont davant del canvi de rumb proposat per junqueras. però aquests reequilibris seguiran depenent de com quedi la distribució interna del poder a catalunya: barcelona, diputacions, ajuntaments i consells comarcals. la xarxa institucional que sosté l’independentisme és força autònoma de la recomposició de forces a les corts generals.


no obstant això, les eleccions generals ens apunten alguns aspectes a tenir en compte en l’evolució de la política catalana en els propers mesos. d’una banda, sembla que es consolida la segmentació de blocs a catalunya i es manté l’absència del vot dual que en el passat havia ajudat a entrellaçar identitats polítiques complexes a catalunya. així, la suma de les forces no independentistes el 2019 (psc-comuns-pp-ciutadans-vox) és idèntica a la que van obtenir al desembre del 2015, entorn a uns 2,4 milions de vots. l’augment de prop de 650 mil votants catalans hauria anat en massa a les forces independentistes, que tanmateix segueixen sense sumar nous sectors socials a les seves files: avui la política catalana depèn bàsicament de la capacitat de mobilitzar «els nostres», no pas de recollir el suport dels «altres».


certament, aquest increment de vot independentista s’ha concentrat a erc (dos terços dels votants independentistes), mentre que el terç restant es divideix entre les candidatures amb discursos més durs: jxc i l’escissió de la cup. amb aquests resultats, l’equilibri de forces intern dins del govern de coalició jxc-erc ha mutat en favor dels segons. caldrà una actualització dels equilibris. en aquestes condicions, la legislatura durarà segons el que convingui als plans de junqueras. i això potser no és aliè al disseny estratègic amb què sánchez decideixi iniciar la xiii legislatura a partir de juny, un any després de la moció que ho va trasbalsar tot.


d74583951f3a7cbd7152e0da43ddaf21
l’assignatura pendent dels governs en minoria
politicaprosa.com
2020.10
els resultats de les eleccions generals del 28 d’abril dibuixen un escenari on el pròxim govern d’espanya serà minoritari o de coalició, o totes dues coses alhora –una coalició en minoria. com a norma, cap partit polític no sol guanyar una majoria de vots en les eleccions al congrés dels diputats. el partit que s’hi va acostar més va ser el psoe de felipe gonzález el 1982 amb el 48 per cent del vot, seguit pel 45 per cent del pp el 2000 i el 2011, sota josé maría aznar i mariano rajoy, respectivament.


però a causa de les peculiaritats del sistema electoral a espanya, en diverses ocasions un sol partit ha guanyat una majoria dels escons, definida com el 50 % més 1 del total dels 350 escons disponibles, o sigui 176 escons. això va ocórrer dues vegades amb el psoe, el 1982 i el 1986, i dues vegades amb el pp, el 2000 i el 2011. en aquests casos van formar governs unipartidistes i òbviament van comptar amb el suport d’una majoria de diputats del seu mateix partit.


tots els altres governs a espanya han estat governs minoritaris unipartidistes. un govern minoritari inclou un o més partits polítics però aquests mateixos partits no compten amb una majoria absoluta d’escons al congrés. entre aquests, hi ha un cas excepcional. el 1989 el psoe va guanyar exactament la meitat dels escons, 175. però pel fet que els diputats d’herri batasuna no van participar en l’activitat parlamentària, el psoe va poder governar gairebé com un govern en majoria.


des de la transició, espanya ha tingut quinze governs, comptats com se sol fer en la ciència política. compta com un nou govern el que es forma després d’eleccions, quan hi ha un canvi de primer ministre (president del govern a espanya), o un canvi en la composició partidista del consell de ministres. així, onze dels quinze han estat governs minoritaris –el 73 %.


cs podria sobrepassar el pp i liderar el camp de la dreta en un futur no gaire llunyà.
--------------------------------------------------------------------------------------


espanya està entre els països europeus amb més governs minoritaris. mesurat amb dades de l’arxiu european representative democracy, del 1945 al 2010 un terç dels governs a europa van ser minoritaris. dinamarca en va tenir la proporció més alta, amb el 89 %, seguit per espanya (73 %), suècia (72 %), romania (65 %) i noruega (63 %).


hi ha moltes possibilitats que hi hagi un altre govern minoritari a espanya, però per a saber-ho haurem d’esperar a la interpretació que els partits polítics facin de les eleccions locals i autonòmiques del 26 de maig.


 
**fragmentació i polarització**


les eleccions del 28 d’abril han produït una composició del congrés dels diputats més fragmentada i més polaritzada que l’anterior. el psoe compta amb 123 diputats (28,7 %), el pp amb 66 (16,7 %), ciutadans amb 57 (15,9 %), unidas podemos i aliats amb 42 (14,3 %), i vox amb 24 (10,3 %). els restants 38 escons estan repartits entre vuit candidatures diferents, amb erc la que en té més.


malgrat ser un escenari complex, l’aritmètica parlamentària assenyala que hi ha tres opcions de govern que són les més probables —dues són governs minoritaris. la primera possibilitat és un govern minoritari unipartidista del psoe; la segona, un govern de coalició en minoria format pel psoe i unidas podemos; i la tercera una coalició majoritària formada pel psoe i ciutadans. qualsevol coalició seria una novetat a l’espanya post-transició. juntament amb la freqüència de governs minoritaris, espanya destaca a europa per l’absència de governs multipartidistes a nivell estatal, encara que sí que existeixen a nivell autonòmic i local.


una coalició majoritària entre el psoe i cs sembla la menys probable, tot i que no impossible. hi ha diverses raons. la política s’ha polaritzat tant en l’eix ideològic d’esquerra-dreta com en el territorial o d’identitat nacional. aquesta polarització dificulta que el psoe pugui optar per una coalició amb cs, i viceversa. a més, durant la campanya electoral, albert rivera va descartar en moltes ocasions formar un govern amb el psoe de pedro sánchez. encara que no és inconcebible que un polític o un partit canviïn de criteri després de la campanya, els resultats de les eleccions compliquen aquesta possibilitat. cs està en alça. del 13,1 % del vot i 32 escons en les eleccions del 2016 ha passat a guanyar el 15,9 % del vot i 57 escons.


el que és més important, cs va quedar darrere del pp per menys d’un punt percentual del vot. el pp va guanyar un 16,7 %. aquest resultat ha creat la possibilitat (o la creença) que cs pugui sobrepassar el pp i liderar el camp de la dreta en un futur no gaire llunyà. unir-se al psoe en un govern de coalició deixaria el pp com a clar líder de l’oposició. a més, els estudis de ciència política demostren que governar en solitari pot tenir costos electorals. el politòleg kaare strøm va avançar la tesi que els governs minoritaris es formen perquè hi ha partits que temen el cost electoral de governar. així que cs hauria de decidir si vol assumir el risc electoral que comportaria aconseguir càrrecs governamentals i influència sobre polítiques públiques.per tant, hi ha moltes possibilitats que el pròxim govern sigui minoritari. un govern unipartidista del psoe tindria el desavantatge obvi de només comptar amb el suport (gairebé segur) dels seus 123 diputats. però el psoe i el president sánchez poden intentar negociar un pacte explícit amb un o diversos partits de suport. aquests partits donen el seu suport en el parlament a canvi de concessions polítiques. alternativament el psoe pot intentar governar sense cap suport explícit, negociant contínuament. o bé, pot combinar les dues estratègies.els pactes formals són comuns en els sistemes parlamentaris amb governs minoritaris. de totes maneres, varien enormement en els seus continguts i en el nivell de formalització. així que el pròxim govern d’espanya tindria diverses opcions.


en països com el regne unit, austràlia, o el canadà han utilitzat acords de *confidence and supply* (confiança i subministrament). com ho indica el nom, el partit de suport es compromet a donar suport al govern en qualsevol moció de confiança (o censura) i en els pressupostos o lleis de despeses. alhora l’acord és compatible amb la discrepància en altres assumptes. en d’altres països, com ha succeït alguna vegada a suècia i nova zelanda, els acords sobre l’agenda de polítiques públiques i les relacions entre el govern i el (els) partit(s) de suport són tan detallats i institucionalitzats que s’aproximen a una coalició governamental. És el que els politòlegs tim bale i torbjörn bergman denominen *contract parliamentarism* (parlamentarisme de contracte).


espanya ha emprat pactes d’investidura i de legislatura: n’hi ha dos exemples destacats. el primer és «l’acord d’investidura i governabilitat» entre el partit popular de josé maría aznar i convergència i unió sota jordi pujol el 1996, l’anomenat pacte del majestic. també van subscriure un acord el partit popular i ciutadans el 2016, que van titular «150 compromisos per a millorar espanya». en les seves formes escrites i públiques, el primer va ser menys extens que el segon. mesurat en paraules, el de pp i cs va ser quatre vegades més llarg que el pacte del majestic. que existeixin pactes formalitzats no vol dir necessàriament que es compleixin. però, si no, el govern pot estar en risc.


no obstant això, hi ha molts governs minoritaris que no compten amb pactes formalitzats. aquests tenen el desavantatge d’haver de negociar de forma contínua amb altres partits polítics en el parlament, la qual cosa significa un risc i requereix també molt d’esforç i bon tarannà. però, si el partit (o els partits) del govern ocupen una posició central en el parlament es poden beneficiar de l’anomenada geometria variable, o del que s’anomena *shifting alliances* (aliances canviants) en la literatura acadèmica. el terme central es refereix al posicionament d’un partit respecte a polítiques públiques i respecte als altres partits. per exemple, un partit seria central si pogués aliar-se (i aconseguir els vots necessaris en el parlament) tant amb partits a la seva esquerra com amb partits a la seva dreta. així el partit del govern té opcions, i reforça la seva posició negociadora.


aquesta estratègia es va emprar, per exemple, durant els governs minoritaris del president josé luis rodríguez zapatero. i pot ser emprada per un futur govern minoritari monocolor del psoe de pedro sánchez. basant-me en dades sobre posicionaments de partits polítics de l’enquesta d’experts de la universitat de chapel hill, el psoe ocupa la posició central en els dos eixos principals de competència política –el d’esquerra-dreta i el territorial/identitat nacional.  així que aquest possible govern estaria més ben posicionat que l’anterior govern de pedro sánchez. tindria més escons en el congrés, 123 comparat amb els 85 de l’anterior. el psoe ocupa actualment la posició central en els dos eixos principals de competència política mentre que en l’anterior legislatura només la va ocupar en el territorial. a més, el psoe té ara una majoria absoluta al senat, que no va tenir en l’anterior legislatura.


un govern de coalició minoritari del psoe i unidas podemos tindria l’avantatge de comptar amb més diputats en el congrés, uns 165. i és l’opció preferida per unidas podemos. un govern d’aquestes característiques també hauria d’adoptar una estratègia per a atreure suports en el congrés, amb o sense pactes formals. en decantar-se més cap a l’esquerra, amb la presència de podemos, tindria les opcions més limitades per a aliar-se amb partits a la seva dreta. fins i tot pot ser més difícil per als partits que no són d’esquerres, i que sovint han servit com a partits de suport per al psoe o el pp, donar-li suport per la presència de podemos en el govern, com pot ser el cas de coalició canària.


 
**després del 26 de maig**


de totes maneres, els càlculs dels partits polítics sobre el tipus de govern que prefereixin a nivell estatal o els suports que estiguin disposats a donar (o no) depèn de les eleccions locals i autonòmiques del 26 de maig, i de la interpretació que facin dels resultats. aquests resultats –que ja es coneixeran quan surti publicat aquest assaig– proporcionaran més informació sobre el nou sistema de partits i el posicionament competitiu de cada partit en aquest sistema.


a més, a espanya, els partits polítics sovint intercanvien suports a diferents nivells territorials. com ha mostrat el politòleg josep maria reniu en un llibre sobre els governs minoritaris a espanya, la formació del govern a nivell estatal està interrelacionada amb les negociacions per a la formació dels governs a nivell autonòmic. i les meves pròpies recerques demostren que els partits d’àmbit no estatal que necessiten suport per a governar en la seva comunitat autònoma tenen més tendència a aliar-se amb un govern minoritari a nivell estatal. i funciona a l’inrevés també. els partits d’àmbit estatal que governen en minoria tenen més tendència a donar suport a un partit d’àmbit no estatal en la investidura a nivell autonòmic, com ho proven albert falcó gimeno i tània verge a través de les seves recerques acadèmiques.


passi el que passi, el pròxim govern d’espanya requerirà acords multipartidistes per a poder governar.


a159ee272dbd92e72a10e085d78ed9b6
la rússia de putin, potència obscurantista
politicaprosa.com
2020.10
«podem veure quants països euroatlàntics rebutgen les seves arrels, incloent-hi els valors cristians que constitueixen la base de la civilització occidental. neguen els principis morals i totes les identitats tradicionals: nacional, cultural, religiosa i fins i tot sexual. implanten polítiques que equiparen les famílies nombroses amb les parelles del mateix sexe, la creença en déu amb la creença en satanàs.» (vladímir putin. reunió del club internacional de debats valdai, 19 de setembre de 2013). atesa aquesta situació *dramàtica* que descriu el president putin en un discurs famós pronunciat el setembre de 2013 en una trobada del club valdai, els russos necessiten, argumenta putin, noves estratègies per «preservar la nostra identitat en un món [...] que s’ha tornat més obert, transparent i interdependent».


És, en efecte, des del retorn de vladímir putin a la presidència de rússia el març del 2012, que l’orientació ultraconservadora del discurs dominant originat des del poder creix en intensitat i en amplitud. en una evolució ja marcada per altres fets, dos moments polítics, que han tingut lloc dins i fora de rússia, assenyalen les fites d’aquest enaltiment progressiu del tradicionalisme i del conservadorisme: l’onada de protestes que va sacsejar moscou i altres ciutats russes durant l’any 2012 pels resultats de les eleccions legislatives de desembre del 2011, i l’euromaidan ucraïnès, que es va desencadenar a finals de 2013, i va aconseguir tombar el règim anterior, afí al kremlin. És també l’època en què neix la política sistemàtica de desinformació i apareixen dos instruments destacats al seu servei per contribuir a la «preservació de la identitat»: *russia today* (avui rt) el 2013 i *sputnik* el 2014. tots dos esdeveniments van atiar la por més viva dels cercles del poder: que es pogués produir una revolució de color a rússia per enderrocar la cúpula en el poder.


 
**desplegament de conservadorisme**


en la rússia actual, un dels grans països plurinacionals del món, els valors conservadors, si no ultraconservadors, van acompanyats de la clara exaltació del nacionalisme rus en el discurs de gran part de l’elit del país. alguns d’aquests valors ja es donaven en el període soviètic (patriotisme, concepció de la família, valoració de l’ús de la força, etc.), mentre que altres, com la religió, són més nous. aquest desplegament de conservadorisme, que algun intel·lectual rus no dubta a titllar d’obscurantisme, afecta un ventall molt ampli de temes i àmbits.


en l’educació, s’han revisat els manuals d’història per adequar-los a la narrativa de la grandesa de rússia i fer arrelar els sentiments patriòtics en els nens. el foment de l’esperit militar en els més joves va des de la fabricació de joguines i peces de vestir (sabatilles en forma de tanc, per exemple) fins a la preparació militar a l’escola (aprenentatge en l’ús d’armes) o la creació d’un moviment patrioticomilitar de joves, anomenat *yunarmia* (exèrcit jove, en rus), que va posar en marxa el ministre de defensa el 2016. *yunarmia* es concep com la branca militaritzada del moviment rus d’escolars, establert per putin el 2015, amb l’objectiu de formar els nens en una «educació patriòtica» segons el «sistema de valors rus» (*mundo ruso*, 2 de novembre de 2015).


 
**‘gayvropa’**


en temes de família i gènere, la concepció del paper de la dona exalta la mare de família, suport de la llar, que ha d’anar sempre guapa i ben vestida. una llei adoptada el febrer de 2017 accepta cert nivell de violència domèstica. l’homofòbia es converteix en un valor educatiu que explica que l’homosexualitat és contra natura, perversa i contaminant. més encara, l’homosexualitat és antirussa, és a dir, és un valor forà, importat per vies obscures des de fora. diversos mestres de secundària han estat amonestats en nom d’una llei de 2013 que tipifica i penalitza la «propaganda gai» en tots els àmbits. en l’argot nacionalista rus, europa, que en rus es diu *yevropa* es converteix en *gayvropa*, cosa que també se sent en més d’una cadena de televisió estatal...


s’han revisat els llibres escolars d’història per adequar-los a la narrativa de la grandesa de rússia.
------------------------------------------------------------------------------------------------------


en qüestions identitàries, el patriotisme i el fet de ser «especial» ocupen un lloc central al costat de la religió i l’església ortodoxes. la concepció de l’ús de la força també forma part d’una identitat que no concep ser respectada si no és forta, i no concep ser forta si no és temuda. la desconfiança en l’*altre*, en el que és diferent, recorre també aquest terreny mental, abonat per exemple per la llei de 2012 que exigeix que les organitzacions no governamentals es registrin com a «agents estrangers» davant del ministeri de justícia si participen en «activitats polítiques» i reben finançament estranger. per això, ucraïna s’ha convertit per al kremlin en el símbol de la lluita de rússia per l’afirmació de la seva identitat nacional i contra un occident degenerat; en altres paraules, ucraïna no és per a putin un tema de política exterior sinó interior, i per això la unió europea no el pot tractar com un tema més en les relacions bilaterals.


ucraïna no és per a putin política exterior sinó interior, i per això la ue no el pot tractar com un tema més en les relacions bilaterals.
------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------


una peculiaritat del moment és l’accent posat en els valors tradicionals com si fossin específics de rússia, si bé, com es pot apreciar, no hi ha res en aquests valors que sigui específicament rus, ja que els comparteixen sectors conservadors de molts països del món amb règims polítics diferents. tanmateix, a putin li convé per tal d’associar sempre el que és rus amb el patriotisme i el conservadorisme. per això, entre altres conseqüències, putin ha convertit rússia en paladí de les suposades essències de la «civilització cristiana».


 


[caption id="attachment\_5221" align="aligncenter" width="1024"]![sabatilles per nens russos en forma de tanc de guerra.](https://www.politicaprosa.com/wp-content/uploads/2019/06/pp_-sabatilles-per-nens-en-forma-de-tanc-de-guerra.jpg) sabatilles per nens russos en forma de tanc de guerra.[/caption]


 
**pseudopluralisme al parlament**


molts intel·lectuals, passivament o activament, han abraçat aquesta nova ideologia que defineix «què és ser rus avui» i la *intelligentsia* del país ha vist declinar fins a desaparèixer el seu paper de consciència moral en la societat. no obstant això, alguns experts russos independents consideren que, de fet, en el cas de putin i els seus cercles propers, no es pot parlar d’una ideologia interioritzada sinó d’una narrativa construïda amb finalitats instrumentals, és a dir, per controlar millor la societat i, alhora, ampliar la seva base de legitimitat davant d’aquesta societat. la veritable oposició política no es troba al parlament, on només estan representants partits que, de fet, constitueixen un pseudopluralisme de pantalla. una realitat que putin, en el mateix discurs de 2013, explica perquè «massa sovint en la història de la nostra nació, en comptes d’oposició al govern, ens hem enfrontat a una oposició a la mateixa rússia». amb aquesta lògica, el rival polític es converteix automàticament en enemic de la pàtria i en «agent estranger».


però, amb el temps, aquest orgull lligat a gestes en política exterior —tal com, després d’ucraïna, es va presentar la intervenció russa a síria— ja no serveix com a contrapès suficient per al descontentament que va creixent, en l’àmbit social en particular. els joves actuals només han viscut el putinisme i, en els grans centres urbans (que són el motor de la resta del país), aquests joves miren cada cop més cap a europa o els estats units, sobretot per temes culturals o com a destinació de la seva educació superior. una enquesta del centre independent levada, feta el desembre de 2018 en tot el territori de la federació, mostra, per exemple, que un 41 % dels joves d’entre 18 i 24 anys vol emigrar per sempre.


un 41 % dels joves d’entre 18 i 24 anys vol emigrar per sempre, segons l’enquesta del centre independent levada.
----------------------------------------------------------------------------------------------------------------


el kremlin és força menys fort del que aparenta. la societat russa ha començat a mostrar que ja no s’acontenta amb la glòria nacional com a resposta a les seves dificultats materials creixents. en les eleccions locals de setembre de 2017, candidats independents van guanyar en diversos districtes de moscou. tendència que es va confirmar un any més tard quan quatre regions de rússia, en particular a l’extrem orient, van tombar els candidats a governador del kremlin.


 
**contra la ue**


tret del cas dels valors tradicionals que l’acosten tant a l’extrema dreta mundial, el seu atractiu extern es basa essencialment en la puixança militar, els recursos energètics i el paper destacat en el comerç internacional d’armes. el seu *soft power*, en canvi, és bastant limitat, concentrat sobretot en les exrepúbliques soviètiques de l’Àsia central, font de mà d’obra per a rússia.


el poder dels seus instruments privilegiats de desinformació en el món està experimentant els límits d’uns mitjans que el món ja comença a conèixer per la seva veritable naturalesa: no es tracta, com en l’època soviètica, de propaganda destinada a enaltir l’excel·lència d’un model social, sinó d’una acció exterior que es dedica a utilitzar contradiccions i conflictes de la ue per aprofundir la divisió interna en els estats membres.


la proximitat de les eleccions europees de maig del 2019 és una altra oportunitat que el kremlin no està malbaratant en tots els seus canals de comunicació, en els seus instruments de desinformació i en la seva xarxa de contactes internacionals, en particular amb l’extrema dreta europea. però, alhora, el fet que rússia necessiti abocar aquests mitjans ingents per deslegitimar el projecte europeu revela la debilitat del model de país de putin: els seus mèrits, per ells mateixos, no semblen suficients.


 



---


*traducció de **glòria bohigas arnau.***


aca496a70382db0eae8e81cc53f679ba
el ‘processisme’ com a perversió del llenguatge
politicaprosa.com
2020.10
com si d’una *reductio ad unum* necessària es tractés, totes les consideracions polítiques conflueixen en aquest mateix punt: en clau de *procés*. a catalunya sobretot, però cada vegada més també a la resta de l’estat. la paradoxa, però, és que aquesta *reductio* reflecteix, com qualsevol altra reducció, una operació hermenèutica on els interessos primaris no sempre queden explicitats. És per això que des de múltiples perspectives s’ha intentat il·luminar el rerefons d’interessos estrictament partidistes també presents darrere la voluntat de reduir-ho tot al *procés*.


aquest breu escrit no va en aquesta línia. aquí ens volem fixar en com la potència simbòlica de tot el que estem vivint a catalunya afecta, en virtut precisament de la seva magmàtica i irreductible complexitat, esferes com la conceptual o dialògica. esferes del tot allunyades, a priori, de la pura i dura batalla pel poder polític, però tanmateix impregnades, com no pot ser d’una altra manera, del que succeeix en el món de la vida, per fer bona l’expressió de jürgen habermas.


en aquest sentit, no s’ha de perdre de vista el que l’austríac ludwig wittgenstein, després nacionalitzat britànic, va posar en voga: la idea dels jocs del llenguatge. una dinàmica segons la qual el sentit de les paraules varia depenent de l’ús que se’n faci segons el context al qual remetin. quelcom a dia d’avui probablement mal assumit, atès que la postveritat no té res a veure amb els jocs del llenguatge, però sí una certesa, la de la polisèmia, ben present en la tradició cultural «occidental». uns quants segles abans, de fet, aristòtil ja ho havia formulat a través de la seva teoria de l’analogia. l’adjectiu «sa», per exemple, es pot usar en un context mèdic (un cos sa), psicològic (una relació sana), ètica (una intenció sana), o en qualsevol altre on l’emissor i el receptor convinguin que l’ús és versemblant.


el *procés*, com tot altre concepte, participa d’aquesta condició lingüística. És a dir, encara que per convenció un procés podem dir que es refereix a un canvi que afecta una entitat individualitzable i reconeixible, que transcorre en un temps, que progressa i que superant fases arriba a una resolució, aplicat al nostre context polític denota més coses. per exemple, el desplegament de quelcom suposadament inevitable cap a un destí també suposadament definit. en aquest cas, la independència de catalunya.


 
**realitat simbòlica**


que el desenvolupament del que succeeix a catalunya culmini en una independència, o, fins i tot, que cristal·litzi en quelcom políticament diferent del que es dóna ara, és una certesa no gens clara. ans al contrari. sense perdre de vista, d’altra banda, que la unicitat de tal entitat (catalunya) no és la que es vol donar a entendre. com qualsevol realitat simbòlica, la idea de «catalunya» és tan complexa com tota entitat «cultural», on l’homogeneïtat no és precisament quelcom donat, sinó abstret, i per tant, seleccionat. per això les dades de què disposem (a falta d’un referèndum homologable com a tal ens hem de remetre a les darreres conteses electorals) vénen a corroborar que no hi ha una sola noció de què vol dir «catalunya».


però això forma part, en alguna mesura, de la dinàmica dels jocs de llenguatge. tampoc no és tan estrany. tota construcció biogràfica i comunitària se serveix d’aquesta realitat amfíbia i analògica del llenguatge per traçar el seu horitzó. les nostres vides s’assenten en metàfores i construccions simbòliques que, transitant per equívocs i semblances, privilegien la coloració d’una realitat que roman però sempre irreductible en la seva complexitat, si no contradicció. i en política això no és una excepció.


així, també podem rastrejar aquesta condició amfíbia en posicions contràries a la independència de catalunya o favorables a altres tipus de reordenaments territorials. prenem com a exemple el concepte «suflé», usat fa uns anys més per evitar haver d’afrontar un problema de primera magnitud per a l’estat que per descriure una realitat. perquè, assumim-ho, una mentida repetida mil vegades no sempre es converteix en veritat i, en qualsevol cas, no modifica aquella realitat que no es vol entomar. més aviat la fa més forta. com alertava sigmund freud, allò reprimit en l’inconscient sempre torna. i més consistentment.


 
**reduir la complexitat**


això ens fa certificar que la dinàmica dels jocs del llenguatge s’ha vist ultrapassada per la naturalització de la contraposició nosaltres/ells, d’alarmants reminiscències *schmittianes*, que afermen una idea de la política i de la convivència com si parléssim d’elements estancs i contraposats, i que redueix el llenguatge a pur interès. d’aquesta forma s’ha consolidat la tònica de reduir la complexitat a un sistema binari que tot ho interpreta al propi gust i sense opció de rèplica. i això, certament, ja no té gaire a veure amb els jocs del llenguatge, per no dir gens. l’ètica de la convicció ha prescindit de l’ètica de la responsabilitat, emportant-se la pretensió de veritat.


atesa la finitud i relativitat de la nostra condició no hi ha relat pur ni evidència objectiva en els discursos. però justament per això mateix les paraules no poden emmascarar completament la complexitat real i fragmentària que s’esdevé. no és plausible fer-les servir com si es tractés d’un bufet lliure, prenent les parts que interessen i s’acomoden al discurs, deixant fora del menú aquells elements que no ho fan. És possible fer-ho, perquè de facto es fa, però això no ho justifica.


per tant, no és el mateix assumir la relativitat del llenguatge que decidir arbitràriament què és relatiu i què no ho és del mateix llenguatge. més aviat és una estratègia temerària, pels costos que li ocasiona a la convivència comunitària de la qual tots, però en especial els representants electes, hem de ser custodis, per la hipoteca que comporta a qualsevol opció de praxi política entesa com la gestió dels interessos comuns i, en conseqüència, per l’erosió de la confiança en la dinàmica política mateix, per definició dialògica.


política és també posicionar-se, de manera personal i intransferible, davant les reduccions partidistes del llenguatge.
-----------------------------------------------------------------------------------------------------------------------


tot allò relatiu al *procés*, generi aquest adhesió, rebuig o simple indiferència, constitueix un evident punt d’inflexió. també el valor de les paraules, confirmant quelcom que fa temps que s’ha anat covant en la praxi política general i que darrerament ha reeixit: tant se val què és o no veritat perquè la pretensió de veritat no la convalida la complexa realitat, sinó la voluntat que sigui versemblant. d’aquesta manera, se selecciona i aïlla aquella part de la realitat que es vol privilegiar, aquella que es vol que confirmi el propi relat. la resta no interessa perquè simplement no es vol que interessi.


els conceptes polítics han deixat de ser complexos i exigir la precisió terminològica i crítica dialèctica que fins fa no gaire comportava el seu ús. estat de dret, referèndum, societat civil, constitució o sobirania, qüestions que generen multiplicitat de debats entre els especialistes i que romanen obertes a més precisions, són resoltes de manera succinta, dicotòmica i en 280 caràcters. per no esmentar el concepte de democràcia, rector i motriu de les altres qüestions, patrimonialitzat a conveniència i desnaturalitzat de la seva pluralitat constitutiva.


en el llibre col·lectiu que porta per títol precisament *en clau de procés* (herder, 2018), on es destrien onze conceptes clau del debat públic català de la mà d’onze especialistes de tendències, generacions i ideologies diferents, però amb el rigor acadèmic indispensable per a poder aproximar-se amb criteri al seu fons semàntic, podem llegir: *«*l’actual crisi de la democràcia és una crisi d’unilateralització d’algun dels seus elements*».* la frase és de daniel innerarity i ens remet de nou a la fatídica temptació de practicar una reductio ad unum dels vectors, pluridimensionals, que la vertebren.


dit a la inversa, no hi ha vida democràtica sense la conjugació i equilibri de tots els seus ingredients. tots. com fer-ho i, sobretot, com estar preparats per a saber actualitzar el fràgil equilibri trobat en virtut de les transformacions de la vida política, és un dels grans quids de la qüestió. És, per tornar a esmentar aristòtil, cosa de prudència, entesa ni com l’excés ni el defecte d’allò que es vol aconseguir. És a dir, en la capacitat adquirida per mitjà de l’experiència de ser audaços quan cal ser-ho i retinguts quan convé i, per tant, sense fer de l’acció prudent un joc de paraules. no valen trampes al solitari.


algú podria contraargumentar que aquesta dicotomia i ús interessat de les paraules es dóna perquè la dinàmica social ho permet, la local i la global. És el que tenim, el joc mateix de l’oferta i la demanda, i si no s’hi juga, l’adversari polític se n’aprofitarà. i atès que l’èxit es mesura per la capacitat d’ostentar poder, no se li pot deixar a l’adversari el camí lliure en nom dels principis. ja n’ironitzava groucho marx: els principis s’adapten. només cal anar als clàssics grecollatins per constatar com enalteixen la retòrica, que, *mutatis mutandis*, remet a la mateixa estratègia discursiva en què s’aixopluguen el catàleg de postveritats polítiques que es van succeint, una rere l’altra, arreu.


 
**fer passar bou per bèstia grossa**


una posició d’aquest estil té les seves raons. certament, és part de la nostra condició tergiversar allò que no ens agrada, dir que quelcom és veritat quan sabem que no ho és, fent de l’interès privat la darrera pedra de toc de qualsevol raonament. però no és menys cert que ho són també altres coses, com ara que en la mentida es malviu, que sense pretensió de veritat dels conceptes cap diàleg ni comunicació són possibles, i que sense convivència no hi ha progrés social. així que la salut del nostre ecosistema sociopolític, que dóna peu al debat públic de posicions contràries precisament perquè és respectuós amb la dinàmica de la comunicació intersubjectiva, depèn de tots i cadascú de nosaltres. que la praxi política avui discorri per la confrontació deliberada (aquí no en el sentit de habermas) i l’ús indegut, però del tot consentit, de les paraules i els seus significants, tot emparant-se en la seva relativitat per fer passar bou per bèstia grossa, és contraproduent per a la salut comunitària.


si alguna cosa ha esdevingut urgent amb el *procés* és la pregunta per *l’ethos* del fet comunicatiu. l’ètica, que s’interroga pel caràcter de les coses (*ethos*, en grec, vol dir caràcter) no és primàriament un catàleg de bons i mals comportaments. això, si de cas, ho fa la moral. tenir consciència ètica és qüestionar-se pel sentit de les coses i per com haurien de ser o volem que siguin. d’aquí la certesa, inquietant, que validant un ús del llenguatge al gust estem erosionant la possibilitat present i futura de les relacions socials.


no hi ha vida democràtica sense la conjugació i equilibri de tots els ingredients del concepte de democràcia.
-------------------------------------------------------------------------------------------------------------


precisament perquè la comunicació transita per equívocs i malentesos, cal estar sempre vigilant i no abaixar la guàrdia autocrítica. que hi hagi qui en propiciï i encoratgi una altra cosa (per exemple, la crítica sistemàtica de qui no pensa com un mateix simplement perquè les raons no són les pròpies) no vol dir que cadascú de nosaltres, ciutadans anònims però protagonistes quotidians de la vida, estiguem obligats a secundar-ho.


política és també posicionar-se, de manera personal i intransferible, davant les reduccions partidistes del llenguatge. ja sigui en la praxi discursiva privada o pública, el llenguatge i la seva pretensió de veritat és el que vehicula la dinàmica de la democràcia, de les relacions personals i de la societat. És la nostra responsabilitat, lliure i indefugible, enfortir-la o debilitar-la encara més.


46cfe4daa5947a351092a3b92d4f3465
un balanç dels ajuntaments del canvi
politicaprosa.com
2020.10
al maig del 2015, un conjunt de forces polítiques nascudes de mobilitzacions ciutadanes conqueriren el govern de madrid, barcelona, saragossa, la corunya, el ferrol, santiago de compostel·la i cadis. la pràctica totalitat de la capçalera del sistema urbà espanyol quedava així governada per alcaldes i alcaldesses que tenien en comú la seva orientació progressista i la seva manca d’obediència als partits polítics tradicionals.


la irrupció d’aquestes forces tenia certes similituds amb l’arribada de les forces progressistes als ajuntaments l’any 1979, després de les primeres eleccions municipals democràtiques. els nous governs venien impulsats pels moviments socials, no pertanyien a l’*establishment* existent, aixecaven grans expectatives i propugnaven una agenda fortament innovadora.


quatre anys després, els resultats de les darreres eleccions municipals assenyalen l’eclipsi d’aquestes experiències. fins i tot en aquelles ciutats on han conservat una certa capacitat de maniobra, fins i tot si poden mantenir algunes alcaldies, les forces polítiques que varen guanyar fa quatre anys en les principals ciutats espanyoles han perdut vots i empenta transformadora.


resultaria del tot prematur, tanmateix, donar per enterrades aquestes experiències, com alguns s’han apressat a fer. més oportú resulta, en canvi, assenyalar quins són els aspectes positius del seu llegat, reflexionar sobre les debilitats que n’han originat el declivi, i, sobretot, analitzar com l’experiència pot projectar-se cap al futur. a aquestes finalitats dedicarem aquestes notes d’urgència.


 
**les fortaleses**


la primera aportació positiva dels nous governs municipals ha estat el canvi de prioritats en l’agenda política. mentre en períodes immediatament anteriors els ajuntaments de les grans ciutats havien estat sobretot preocupats pel desenvolupament urbanístic i per l’activitat empresarial, els ajuntaments del canvi han posat en primer terme temes relacionats amb les condicions de vida. l’increment de la despesa social, la rehabilitació de barris, la contenció del tràfic i el foment del transport públic són mostres d’aquest canvi de perspectiva. És encara d’hora per avaluar les llums i ombres d’aquestes polítiques, però el canvi d’orientació en l’agenda ha estat prou evident.


el canvi de prioritats s’ha acompanyat per la voluntat de contrarestar el poder de les grans corporacions en l’ús de la ciutat. això s’ha fet evident en els litigis sobre la gestió de l’aigua i les iniciatives en matèria energètica. també en els intents de limitar els efectes perniciosos de les economies de plataforma (uber, airbnb), així com de regular els usos turístics a les ciutats. aquestes actuacions s’ha acompanyat, amb èxit divers, del foment d’iniciatives d’economia social i cooperativa, fins i tot prioritzant-les en determinats processos de contractació o concessió municipal.


la tercera aportació innovadora ha estat l’intent de transformar les formes de governar. així, els avenços previs en matèria de participació ciutadana han estat ampliats, de manera que s’ha cridat el veïnat no només a opinar, sinó també a contribuir a diagnosticar, fixar els objectius, dissenyar i, en ocasions, cogestionar actuacions. això hauria hagut de servir, a més, per mantenir i enfortir les pràctiques ciutadanes i els moviments reivindicatius que havien impulsat els canvis polítics en els ajuntaments. el rendiment d’aquestes iniciatives ha estat desigual, però han plantejat sota un nou prisma la relació entre ciutadania i governs locals.


els ajuntaments del canvi s’han mostrat també particularment actius en el debat sobre les formes de vida i els valors socials. així, han proliferat les actuacions en matèria de gènere, racisme, activitats de cura i acollida de persones refugiades o immigrades. aquestes iniciatives, a més de subvenir necessitats peremptòries, haurien pogut contribuir a «polititzar la vida quotidiana». de nou, els seus efectes han estat variats, però és possible que les aproximacions crítiques destinades a transformar hàbits i valors deixin una petjada difícil d’esborrar.


finalment, en un context espanyol i europeu creixentment condicionat per debats i confrontacions territorials, els ajuntaments del canvi han pogut representar un element d’estabilitat i d’integració política. s’han donat així dues paradoxes. aquests governs, que presumptament responien a impulsos emocionals (la «indignació», en primer lloc), han acabat destacant sovint per la seva actitud racional en la vida pública. d’altra banda, si s’havia presumit que la presència d’elements «antisistema» tindria efectes deleteris per a les institucions, els governs del canvi han contribuït a preservar-les i enfortir-les davant la degradació, corrupció i instrumentalització a què han estat sotmeses per part de forces polítiques tradicionals. segurament, tampoc és irrellevant, en un context com l’espanyol, que durant el darrer mandat no sembla haver-se produït cap episodi destacat de corrupció en el govern d’aquestes ciutats.


 
**les debilitats**


aquest conjunt d’elements dibuixen una executòria i un llegat prou positiu. tanmateix, l’eclipsi polític dels ajuntaments del canvi és avui evident. quins han estat doncs els factors propis i de context que n’han propiciat el declivi? de nou, qualsevol judici taxatiu seria prematur, però poden assenyalar-se els factors següents.


els ajuntaments del canvi han posat en primer terme temes relacionats amb les condicions de vida.
-------------------------------------------------------------------------------------------------


el primer element debilitador ha estat l’esllanguiment dels moviments ciutadans que es trobaven darrere la victòria de maig del 2015. un episodi similar tingué lloc després del 1979, quan les associacions de veïns, que tant havien condicionat la vida local durant la transició, iniciaren un ràpid declivi . en ambdós casos, la davallada pot explicar-se potser pel clàssic efecte desmobilitzador de la victòria, per relativa que sigui. en aquests mandat, però, la pèrdua de connexió dels governs locals amb els moviments ha estat força acusat, fins arribar a episodis d’antagonisme. els intents de coproduir polítiques i de jugar als dos costats de la taula –de ser al mateix temps govern i moviment– han tingut un èxit relatiu i limitat.


el segon factor que ha portat al declivi dels ajuntaments del canvi han estat els entrebancs a l’hora d’articular instruments d’acció política estables i cohesionats. És ben cert que passar del moviment a les institucions i, al mateix temps, construir organitzacions polítiques constituïa una tasca colossal. És possible també que l’accés prematur a responsabilitats de govern –sense experiència prèvia i sense haver consolidat les eines de mobilització– hagi propiciat l’allunyament entre els que s’integraven a les institucions i els que en restaven fora. però no hi ha dubte que la fragmentació, les pugnes internes i, al final, la pèrdua d’unitat en la contesa electoral han passat una feixuga factura. els moviments que varen impulsar els ajuntaments del canvi mostraven una (justificada) desconfiança en el funcionament dels partits polítics. però la incapacitat de crear i consolidar organitzacions unitàries aptes per articular l’impuls ciutadà, unificar objectius i dotar-se d’un programa ha estat una font de debilitat permanent i decisiva.


la tercera feblesa rau en les dificultats per concertar projectes alternatius per al desenvolupament de les ciutats. els moviments que propiciaren el canvi polític s’havien caracteritzat per la reivindicació dels drets ciutadans i el rebuig als retalls en matèria social. per passar a l’ofensiva i incidir de manera duradora en la relació de forces, calia disposar de visions de conjunt en el camp urbanístic, social, ambiental i econòmic. doncs bé, tot i l’existència de meritòries realitzacions parcials, aquests horitzons de referència han mancat. en part, la feblesa pot atribuir-se a limitacions territorials: la majoria d’ajuntaments del canvi han governat només una petita part de les respectives metròpolis i cap projecte urbà transformador pot emprendre’s avui sense abastar els àmbits metropolitans realment existents. també ha faltat, òbviament, temps. mancats de l’espai i el temps adequats, als ajuntaments del canvi els ha costat dibuixar perspectives de futur viables i entenedores.


la fragmentació, les pugnes internes i la pèrdua d’unitat han passat factura electoral.
---------------------------------------------------------------------------------------


cal reconèixer que, debilitats pròpies apart, els ajuntaments del canvi han hagut de moure’s en un entorn especialment hostil. des del primer moment, bona part dels mitjans de comunicació, els poders econòmics i les forces polítiques establertes els obsequiaren amb una aversió i una desconfiança extremes. en això s’han trobat en una situació més negativa que no pas els primer ajuntaments democràtics. a aquesta animadversió declarada, que en ocasions ha pres connotacions de ressentiment de classe, s’hi han afegit les traves imposades des del govern de l’estat, les autonomies i fins i tot altres ens locals: la llei de sostenibilitat i racionalització de l’administració local, les mancances en la legislació en matèria d’habitatge, les elusions (i, sovint, la deslleialtat) en el finançament i la prestació de serveis han suposat impediments decisius.


finalment, cal tenir en compte que l’adveniment dels governs del canvi ha coincidit amb l’inici d’un tombant polític a tot europa. l’any 1979 els ajuntaments iniciaren la construcció de l’estat del benestar local justament quan aquest començava a ser desmantellat a bona part dels països de l’europa occidental. doncs bé, els ajuntaments del canvi emprengueren la seva singladura en el zenit de la influència arreu d’europa dels moviments d’indignació davant els efectes de la crisi. a partir de llavors, començaren a declinar, mentre els temors i la indignació dels grups socials subalterns començaren a expressar-se a través d’altres orientacions polítiques. aquestes han pres sovint connotacions xenòfobes, racistes i autoritàries. en el cas espanyol, l’esclat de sentiments nacionalistes confrontats –a catalunya i en el conjunt d’espanya– ha acabat constituint un factor de distracció formidable respecte les reivindicacions, l’agenda i les actuacions dels ajuntaments del canvi. més encara, el conflicte nacional ha estat explotat per part dels contrincants polítics per posar-los en dificultats, amb un èxit, per cert, molt notable.


 
**les perspectives**


la situació actual obliga a plantejar-se si el declivi dels ajuntaments del canvi constitueix només una interrupció de l’experiència o, per contra, en comporta la liquidació definitiva. d’entrada, cal constatar que les problemàtiques que varen portar al seu adveniment perduren. les penúries d’una part substantiva de la població continuen i, sovint, s’agreugen, tot i que, segons els principals indicadors econòmics, la crisi iniciada l’any 2008 hauria quedat superada. les discriminacions de gènere i la problemàtica ambiental segueixen també sense trobar millores necessàries. cap de les forces polítiques tradicionals sembla, de moment, capaç de vehicular una resposta efectiva a aquests reptes. l’espai per a unes polítiques alternatives continua, doncs, existint i reclama forces polítiques capaces de vehicular-les.


un segon element que assenyala la vigència de l’aposta és la rellevància de l’escala local en un món globalitzat. És sabut que la integració de les ciutats en les xarxes globals, lluny de reduir la importància dels factors locals tendeixen a exaltar-la. així, les diferències entre àrees urbanes esdevenen decisives tant a l’hora d’atraure inversions i activitat, com en la millora de les condicions de vida. per aquesta raó, les polítiques urbanes guanyen una importància i la possibilitat d’aixecar alternatives des de l’àmbit local resulta particularment decisiva. ho serà més encara, si les ciutats aconsegueixen coordinar les seves estratègies i construir aliances per tal de fer front a grans corporacions o influir decididament en les institucions estatals i europees. el futur dels governs locals del canvi depèn, en bona mesura, de la seva capacitat de «re-escalar» les seves polítiques i influència.


la necessitat de reconstruir l’experiència es deriva també de la vigència de l’agenda dels ajuntaments del canvi. davant la desigualtat, la deriva immobiliària, la crisi ambiental i la discriminació de gènere aquests han volgut impulsar els drets de ciutadania, l’habitatge assequible, la sostenibilitat ambiental i les polítiques feministes. han tractat també de reduir la distància entre ciutadania i institucions, així com de fer front a la fragmentació social mitjançant l’organització col·lectiva. tant des del punt de vista del contingut com dels instruments, es una agenda que, lluny de perdre actualitat, en guanya cada dia.


el quart aspecte que permet afirmar la pertinència d’experiències transformadores locals és la necessitat de comptar amb noves eines de mobilització social. l’experiència de les darreres dècades mostra que transformacions decisives només tenen lloc quan els sectors desafavorits es mobilitzen per defensar els seus interessos. a més, el fet de disposar d’instruments capaços d’impulsar alternatives progressistes és l’única garantia que la indignació social no acabarà sent canalitzada i instrumentalitzada per forces reaccionàries i totalitàries com, malauradament, ja ocorre. la construcció d’aquests instruments requereix sovint una maduració lenta, però és un requisit imprescindible per tal de consolidar projectes de transformació social.


finalment, la raó última per reivindicar-ne la continuïtat és l’impacte positiu que l’experiència dels ajuntaments del canvi ha tingut ja en les seves ciutats i en el conjunt de la societat. s’han pogut produir episodis de sectarisme, d’inexperiència i d’ingenuïtat, però en conjunt, les polítiques aplicades i la mobilització d’energies socials expressada a través dels ajuntaments del canvi ha permès avenços positius en camps molt diversos. no en va, la seva executòria ha atret fins i tot l’atenció internacional. per això, ara cal capitalitzar i debatre l’experiència, des del compromís i la distància crítica alhora. És a partir d’aquest balanç compromès que podran construir-se les estratègies i els instruments necessaris per a la continuïtat dels projectes transformadors en les nostres ciutats.


ae964527db3d939a53c46f7676ab113b
duran lleida passa comptes
politicaprosa.com
2020.10
molt aviat en la lectura d’*el risc de la veritat* (proa), les memòries polítiques –que és gairebé tant com dir les memòries vitals– de josep antoni duran lleida (1952), l’autor afirma que la intenció d’escriure aquest llibre no és pas la d’ajustar comptes amb el passat. però durant les més de cinc-centes pàgines del volum, que repassa la trajectòria del polític d’alcampell (osca) des de la seva primerenca militància a unió democràtica en els darrers anys del franquisme fins a la liquidació del veterà partit democratacristià, no hi manquen les bales.


quan algú ha estat més de trenta-cinc anys tan a prop del poder, és obvi que s’haurà fet enemics, i quan ja no es té intenció de tornar a la política sembla lògic que hi hagi menys incentius que mai a mostrar-se conciliador. per això resulta bastant refrescant que l’autor no estalviï tampoc el foc contra ell mateix –en nombroses ocasions s’admet culpable, tot i que sovint per omissió, de les males decisions de partit i governs–, i que de la mateixa manera reparteixi abundosos elogis a aquells, fossin correligionaris o no, amb qui ha tingut bona sintonia. però tot i la natural xafarderia que provoca conèixer de primera mà alguns dels protagonistes més rellevants de la nostra història recent, seria injust llegir *el risc de la veritat* com si es tractés simplement de la versió per a politòfils d’una revista del cor.


el llibre comença pel final, com és habitual en les memòries polítiques, una tria narrativa que sovint els treu en longevitat allò que els atorga en immediatesa editorial. És el 16 de gener del 2016 i josep antoni duran lleida anuncia la seva dimissió com a president del comité de govern d’unió democràtica de catalunya, el partit fundat durant la república, d’inspiració catalanista i socialcristiana. una doble vocació que serà, a la llarga, difícil de conjugar a la vista del que succeïrà, i on el fet d’haver decantat la balança per la primera part de l’equació, coaligant el destí d’unió al de convergència des del 1978, potser n’ha segellat el destí.


perquè aquestes memòries de duran lleida es poden llegir també com una contínua successió d’«i si…», des del moment en què un jovenet de la franja d’aragó veu frustrada la seva vocació de periodista en no tenir encara les notes del preu (allò que després fou la selectivitat) que li haguessin permès l’ingrés a la carrera. una vocació que marcarà posteriorment la seva proximitat al món de la premsa, així com els posteriors desencontres amb periodistes destacats.


aquest és el primer dels senders que es bifurquen dels que trobarem en la trajectòria de duran, des del seu ascens una mica accidental dins les files d’unió –quan els centristes d’anton cañellas abandonen la nau per anar-se’n amb suárez– i que el situa a l’aparell polític d’unió i el fa entrar en càrrecs, primer municipals, a lleida, després al govern de catalunya, a afers interdepartamentals (on pel que sembla s’avorrirà), al parlament espanyol i a l’europeu.


què hagués passat, podem especular, si unió hagués decidit no coaligar-se amb convergència? o si duran lleida hagués acceptat l’oferta d’aznar de ser ministre? però en totes aquestes bifurcacions vitals, la que segurament hagués alterat més el curs de les coses és la de la successió de pujol. duran i lleida no se n’amaga que en un moment molt determinat, l’abraçada de pujol en acabar el míting del miniestadi, va creure que aquesta successió seria per a ell. afirma també que ell no la volia, però que malgrat això va sentir certa decepció quan pujol, gran manipulador, finalment opta per mas, influït segurament per un sanedrí familiar en què s’intueix també el pes de francesc homs i david madí.


És lícit que duran lleida situï aquí implícitament el moment on tot es va torçar, tot i que ell s’estima més parlar dels «moments» a partir dels quals la darrera legislatura de pujol, investit president de la generalitat gràcies als vots del pp i l’abstenció d’erc, inicia la dinàmica que desembocarà en el *procés*. És lícit i ben comprensible humament, sí, però pot ser erroni. deia kierkegaard que la vida només es pot comprendre mirant enrere, però que s’ha de viure cap endavant, i les explicacions *post hoc ergo propter hoc* poden crear monstres d’autojustificació.


per sort, duran, atent a aquestes objeccions, reconeix que una vida feta en els passadissos del poder implica també responsabilitzar-se dels seus fracassos, i admet obertament que la seva renúncia, així com la separació dels dos partits, havien d’haver arribat abans. i és així com, també bastant al principi, trobem de seguida el tema del deute econòmic d’unió, que atribueix a una suma complexa de desinterès de la militància pel vessant patrimonial del partit, trampes comptables dels socis de convergència, i la renúncia a recuperar el patrimoni històric d’unió en un context de crisi i retallades.


les retallades són, per a duran lleida, la gran raó que marca formalment l’inici del *procés*, i explica que la versió donada que aquest es va impulsar per tapar els casos de corrupció de ciu no s’adiu amb allò que ell va presenciar, amb un artur mas que s’havia autoproclamat campió de l’austeritat, però que quan va començar el malestar social amb aquest tema va decidir espolsar-se la responsabilitat mitjançant l’«espanya ens roba».


va sentir-se decebut quan pujol, influït per homs i madí, va designar mas com a successor.
------------------------------------------------------------------------------------------


allò que permetia recuperar terreny davant una erc renascuda gràcies a la retroaliementació mediàtica amb el pp d’aznar, va ser una circumstància aprofitada per una sèrie d’actors –polítics independentistes, d’una banda, i parapolítics, amb l’anc i Òmnium cultural movilitzant el carrer– per crear un estat d’opinió favorable, i que farà inevitable no ja que artur mas designi carles puigdemont per succeïr-lo, pressionat per la cup, sinó que aquest últim després cedeixi a les pressions del carrer i proclami la dui suspesa.


tampoc de l’altre costat hi ha ningú disposat a cedir o a escoltar: duran no estalvia retrets a l’absoluta passivitat del govern de rajoy, que va preferir amagar el cap sota l’ala actuant reactivament amb la judicialització del tema i un escàs control del relat fins que les càrregues de l’1-o van deixar en evidència la seva inoperància.


una dimensió particularment interessant del llibre, i potser menys òbvia que la de la narració estricta dels fets (entre els que hi ha però alguna escena impagable, com la d’ana botella entrant pel jardí de darrere a casa dels duran lleida a empuriabrava), és la del vessant ideològic de l’autor. en aquest sentit, llegir sobre els possibles desllorigadors d’un conflicte que, com diu ell mateix, necessita solucions complexes en contraposició als missatges simples del populisme, encaixa bastant amb la tradició humanista, europeista i comunitarista d’adenauer i successors. una tradició que podria entroncar també amb altres sensibilitats, com la socialdemòcrata o amb els hereus d’aquell eurocomunisme italià de berlinguer. tradicions en les quals, a més, militen alguns dels que s’han oposat tan fermament o més que duran lleida a la deriva *processista* i a la contrarreforma de la dreta ultramontana.


És per això que sobta veure com en aquestes línies hi ha tan escassa atenció –cas d’haver-n’hi– i tan tebi afecte a aquells que des de l’esquerra catalana han treballat també en aquesta línia, com miquel iceta o, sobretot, joan coscubiela. potser, al capdavall, sí que l’encaix de catalunya a espanya ha pesat tant sobre uns i altres que ha llastrat fins i tot la possibilitat dels consensos basats en la dimensió social. de posar el focus en aquests, de fer que «aquesta vegada surti bé», se n’han d’encarregar els estadistes. i, com acaba preguntant-se duran, n’hi ha?


[fusion\_table fusion\_table\_type="1" hide\_on\_mobile="small-visibility,medium-visibility,large-visibility" class="" id="" animation\_type="" animation\_direction="left" animation\_speed="0.3" animation\_offset=""]



|  |
| --- |
| duran lleida, josep antoni. *el risc de la veritat. memòria d’una passió política: del final del franquisme al col·lapse de l’independentisme*, proa, barcelona, 2019. |



[/fusion\_table]
9116ee00a6f9dc4fb455c7b0aa279dee
la gran confusió entre autodeterminació i secessió
politicaprosa.com
2020.10
en el moment d’escriure aquestes ratlles, el procediment judicial que involucra els principals líders del procés es troba en la fase de judici oral. És evident que existirà per part de les defenses dels acusats la voluntat de justificar, des d’un punt de vista jurídic, les actuacions dutes a terme durant la tardor de l’any 2017. a hores d’ara, i en aquest sentit, una part dels acusats i testimonis han fet ja referència a la noció de dret a l’autodeterminació dels pobles, subratllant la seva condició de principi o norma establerta en el dret internacional. aquest element serà també, de ben segur, introduït per part dels advocats defensors en els seus informes finals.


sens dubte, les defenses en el procés de referència tenen tot el dret a utilitzar els arguments que creguin que poden jugar a favor dels seus representats. això no obstant, aquest fet dóna peu també a una anàlisi més objectiva i ponderada de la qüestió.


el concepte de dret a l’autodeterminació s’ha utilitzat en diversos casos de la nostra història recent per justificar declaracions unilaterals d’independència en contextos diversos, amb resultats també força divergents, tant des del punt de vista de la reacció dels diversos estats integrants de la comunitat internacional, com de la dels organismes i organitzacions internacionals amb capacitat de decisió o opinió sobre aquesta matèria.


en aquest sentit, si bé és cert que amb la caiguda del mur de berlín i el col·lapse de la unió soviètica un grapat de nous estats varen sorgir i ser reconeguts a nivell internacional, també ho és que fruit precisament de les tensions vinculades a l’emergència d’un nou mapa europeu, determinades minories o comunitats nacionals del si d’alguns d’aquests nous estats, particularment de l’antiga unió soviètica, varen procedir unilateralment, a la seva vegada, a declarar la independència. aquestes declaracions van donar lloc a situacions de tensió o fins i tot conflictes armats (alguns dels quals, per cert, avui encara duren i alimenten tensions geopolítiques especialment complexes), així com a una pràctica manca de reconeixement en el context internacional.


parlem, així, de les aspiracions dels territoris d’ossètia del sud i abjàsia respecte de geòrgia, l’autoproclamada independència de transnístria respecte de moldàvia, així com del conflicte del nagorno-karabakh. sí que va prosperar en canvi l’any 2008 (en una mesura i circumstàncies que comentarem després) la secessió de kosovo respecte de sèrbia. per contra, la decisió del territori de crimea d’autodeterminar-se a través de referèndum i separar-se d’ucraïna per a passar a formar part de la federació russa no ha trobat empara internacional, i a més no ha estat avalat el referèndum corresponent per part de la comissió de venècia del consell d’europa.


fora de l’europa de l’est val la pena mencionar així mateix com el consell de seguretat de nacions unides ha condemnat la declaració unilateral d’independència dels territoris de xipre del nord i l’autodenominada república srpska. cal aclarir però que en ambdós casos la reacció del consell de seguretat no es deu a la consideració de la unilateralitat com a il·legal des del punt de vista del dret internacional, sinó al fet que els processos esmentats varen tenir lloc en un context d’ús il·legítim de la força i violació d’altres normes imperatives del dret internacional.


 
**el quebec i escòcia**


finalment, dos casos especials que cal citar en aquest context són la celebració de referèndums relatius a la secessió del quebec respecte del canadà i d’escòcia pel que fa al regne unit. l’element determinant en ambdós casos, en els quals, per cert, el «no» es va imposar al «sí» (en dues ocasions en el cas del canadà), fou no tant la fonamentació dels esmentats processos en el dret internacional a l’autodeterminació dels pobles (si bé en el cas del quebec aquest argument fou, en un moment determinat, utilitzat principalment per part del pobles aborígens d’aquest territori), sinó l’existència d’un acord polític i un marc legal-constitucional que permetien l’esmentat procés de possible secessió. l’absència de referències al dret a l’autodeterminació és especialment clara en el cas escocès, que ens mostra com no és estrictament necessari acudir a aquesta noció del dret internacional per a portar a terme un procés d’aquestes característiques.


des d’un punt de vista general, el dret a l’autodeterminació dels pobles es troba recollit a diverses normes fonamentals del dret internacional, particularment, en el marc de nacions unides, al conveni de drets humans, al pacte internacional de drets civils i polítics i al pacte internacional de drets socials, econòmics i culturals. aquesta solidesa jurídica del dret a l’autodeterminació va ser a més objecte de confirmació per part de la cort internacional de justícia a través d’una decisió relativa a timor oriental. així mateix, més enllà dels preceptes del dret internacional, el respecte a l’autodeterminació dels pobles forma part també dels compromisos polítics assumits a l’acta final de hèlsinki acordada en el marc de la conferència per a la seguretat i cooperació a europa l’any 1975.


l’abast i modalitats d’exercici de l’esmentat dret es troben però lluny de ser clares, deixant doncs moltes qüestions encara obertes a data d’avui. en primer lloc, la noció de «pobles» com a subjectes d’autodeterminació no ha estat mai objecte d’una definició precisa per cap instrument jurídic o decisió d’una instància internacional. no existeix doncs claredat sobre si faria referència a minories nacionals, grups ètnics o a qualsevol altra comunitat formada sobre la base de determinats vincles culturals. en tot cas és evident que aquesta referència al subjecte d’autodeterminació no pot abastar absolutament qualsevol grup de persones, en la mesura en què el seu exercici suposaria llavors que qualsevol grup inferior i amb trets propis respecte del prèviament autodeterminat tindria també, a la seva vegada, la potestat d’exercir el mateix dret, i així successivament *ad infinitum*.


l’autodeterminació com a principi internacional atorga el dret a autogovernar-se però no suposa el dret a fer un referèndum de secessió.
----------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------


en segon lloc, és fonamental entendre correctament què significa la idea mateixa d’autodeterminació. en aquest sentit, existeix un consens a nivell internacional a considerar que l’autodeterminació presenta dos vessants: un d’intern i un altre d’extern. des d’un punt de vista intern, l’autodeterminació es pot exercir de moltes formes possibles, i el dret internacional no sembla contenir una fórmula concreta al respecte. els pobles que integren un estat (fins i tot i especialment quan aquests són diversos) poden exercir el seu dret a autodeterminació en el marc d’un sistema federal, regional o fins i tot unitari. en definitiva, existeix autodeterminació quan concorren unes circumstàncies mínimes que permeten als ciutadans d’un determinat territori o subterritori prendre decisions a propòsit de la vida política, econòmica, social o cultural, especialment en relació a l’elecció dels seus representants. la dimensió democràtica del dret a l’autodeterminació és doncs particularment important, incidint especialment, en aquesta faceta interna, en els drets de les minories ètniques, lingüístiques, religioses i culturals i els drets dels anomenats pobles indígenes.


l’autodeterminació com a principi internacional atorga doncs el dret a autogovernar-se però no suposa el dret a la realització d’actes concrets, per exemple i principalment un referèndum de secessió. el dret internacional atorga clarament el marge de decisió en aquesta matèria a les autoritats nacionals sobre la base de l’ordenament respectiu. el dret a l’autodeterminació no és doncs incompatible amb l’altre principi internacional (reconegut al mateix nivell) que cal contemplar també, és a dir el principi d’integritat territorial. de fet, el dret internacional parteix de la base que és en el marc de la integritat territorial que l’autodeterminació dels pobles pot normalment tenir lloc.


de l’anterior es desprèn una conclusió important: l’autodeterminació externa, entesa, aquesta sí, com a creació d’un nou estat sobirà o la unió amb altres estats, només serà jurídicament acceptable quan l’autodeterminació interna sigui absolutament inviable, particularment en casos de vulneració flagrant dels drets humans dels membres d’una determinada comunitat (donant lloc doncs al que es coneix com a «secessió-remei» o *remedial secession*).


un àmbit específic d’aplicació externa del dret a l’autodeterminació són els supòsits de descolonització, els quals a data d’avui es troben ja pràcticament esgotats. es tracta en tot cas d’un escenari molt particular atès que el territori colonial jurídicament parlant no hauria format part, originàriament, del territori de la potència colonial, i en conseqüència, aquests territoris (i els pobles «definits» per aquests territoris), no s’han pogut considerar com a «integrats» legalment. i és per això que tenen, entre altres hipòtesis, el dret a la independència, fins i tot en els casos en què el poder colonial respecta els seus drets fonamentals.


en tot cas és clar que, en termes generals, els processos d’autodeterminació només es troben emparats pel dret internacional en situacions extremadament excepcionals, quan s’han esgotat absolutament tots els mecanismes per a una solució compatible amb la integritat territorial, i quan una determinada comunitat o grup es troben subjectes a una situació irremeiable de subjugació i absència de capacitat de decisió i representació en el marc del sistema polític corresponent.


 
**el cas de kosovo**


És necessari fer ara una consideració final sobre el cas específic de kosovo, concretament la decisió de la cort internacional del 2010, a la qual s’atribueix el fet de donar suport jurídic a la declaració unilateral d’independència duta a terme vulnerant l’ordenament de l’estat originari.


el cas de kosovo mereixeria un article extens per a ser explicat apropiadament (i de fet a les revistes jurídiques especialitzades s’hi poden trobar anàlisis sòlides i exhaustives). en aquest context el que cal assenyalar de forma succinta és, en primer lloc, el fet que es tracta d’una opinió consultiva, no declarativa, de la cort: fou l’assemblea general de nacions unides, no cap de les parts implicades, qui va sol·licitar l’opinió en aquest cas. en segon lloc, la cort l’únic que es limita a fer és constatar la inexistència de cap norma internacional que impedeixi la declaració unilateral d’independència en els termes i les circumstàncies en què es va produir en el cas en qüestió. en tercer lloc, finalment i en relació precisament al que s’acaba d’esmentar, el que resulta determinant per a la cort per considerar l’absència de vulneració del dret internacional és el fet que qui declara la independència no són les institucions d’autogovern provisional del territori de kosovo (establertes i reconegudes en el marc de la resolució del consell de seguretat 1244), sinó un grup de persones que actuaven «en representació» del poble de kosovo, però totalment al marge dels mecanismes i normes d’administració del territori (en cas contrari ens trobaríem davant d’un acte en contravenció del mandat i les previsions de nacions unides).


un cas doncs *sui generis* resolt de forma també *sui generis*. en última instància el que ens suggereix la cort en aquest cas és que en circumstàncies com les analitzades el que acabarà determinant la independència efectiva és l’existència d’un reconeixement efectiu i suficient per part de la comunitat internacional (cosa que només ha succeït parcialment en el cas de kosovo).


en definitiva, el dret a l’autodeterminació es quelcom més complex del que se’ns presenta, i la seva aplicació per justificar els fets succeïts a catalunya durant la tardor del 2017, tot respectant i comprenent la seva utilització com a estratègia processal de defensa, és com a mínim considerablement dubtosa.


8affeb7d23454c118911eb0284f1739d
de política, llaços i drets
politicaprosa.com
2020.10
la situació d’excepcionalitat que viu catalunya des de setembre del 2017 i que va culminar amb la celebració d’un referèndum d’autodeterminació il·legal l’1 d’octubre, amb la declaració d’independència i amb l’empresonament o la fugida dels dirigents independentistes ha arraconat la política i el seu lloc ha estat ocupat per una estèril gesticulació. gairebé un any després de la investidura del president torra i de la designació d’un govern que va posar fi a l’aplicació de l’article 155 la normalitat institucional encara no ha retornat a catalunya.


el parlament està sota mínims i cada vegada que ha convingut a la majoria s’ha suspès la seva activitat a caprici d’un govern totalment supeditat a l’agenda estrangera i a l’agenda judicial. s’han celebrat algunes sessions de control a l’executiu amb molt soroll i moltes grolleries però amb molt poc contingut polític. també s’han celebrat sessions en algunes comissions de control, se n’han posat en marxa algunes d’investigació i estan actives diverses comissions legislatives encara que l’elaboració de lleis és mínima.


 
**paràlisi del parlament**


en el que portem de legislatura se n’han aprovat quatre, literalment, entre les quals s’hi compten dues modificacions de lleis ja existents a iniciativa del grup parlamentari socialistes i units per avançar (la llei de mesures fiscals, administratives, financeres i del sector públic i la llei de renda garantida de ciutadania), la llei que ha suprimit el consell comarcal del barcelonès i, a iniciativa del grup parlamentari de junts per catalunya, s’ha modificat la llei de la presidència de la generalitat i del govern, un canvi ad hoc per tractar de fer possible la investidura a distància de carles puigdemont que va ser suspesa pel tribunal constitucional.


les estelades, tot i que hagin colonitzat el nostre paisatge i institucions, no són la bandera oficial sinó el símbol de l’independentisme.
-------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------


la paràlisi també afecta l’executiu fins a l’extrem que només s’han tramitat 5 decrets llei i com s’evidencia cada dimarts en les enormes dificultats que han tingut les portaveus del govern per explicar alguna cosa més enllà de les accions rutinàries a les rodes de premsa després del consell executiu. i els pressupostos ni hi són ni se’ls espera. ni tan sols s’han dut al parlament, assumint com ho va fer el psoe al congrés dels diputats, el risc de rebuig i el d’un conseqüent avançament electoral.


la generalitat ha esdevingut una carcassa buida, tan buida que la suposada màxima institució de catalunya, el govern, es pot permetre prescindir del seu personal pretesament més valuós (artadi, borràs i maragall) per encapçalar candidatures en altres conteses, fent palès que tot se supedita als interessos electorals deixant en segon terme els interessos del conjunt dels ciutadans. tot plegat mentre el president demana als cdr que *apretin*, fa vagues de fam i es permet desafiar la junta electoral central fins al punt d’haver acabat querellat per presumpta desobediència amb les possibilitats que això implica de ser inhabilitat.


tot perquè, a instàncies de ciutadans, la junta electoral central li va exigir que retirés els llaços grocs i les banderes estelades dels edificis de la generalitat per considerar que aquesta simbologia posa en dubte l’exigència de neutralitat institucional durant el període electoral. les estelades, per molt que hagin envaït el nostre paisatge i les nostres institucions, no són una bandera oficial sinó el símbol de l’independentisme, i els llaços s’utilitzen per recordar els dirigents independentistes en presó preventiva.


la seva presència a les institucions públiques no respon a una qüestió genèrica vinculada a la defensa de drets fonamentals sinó que té una relació directa amb unes determinades persones que estan a la presó, algunes de les quals són candidates en les properes conteses electorals. la defensa dels presos, a més, no és quelcom transversal a catalunya ja que si bé hi ha molts ciutadans que consideren que la seva situació és profundament injusta també n’hi ha molts d’altres que no ho veuen així atesa l’extrema gravetat dels delictes pels quals estan essent jutjats.


no es pot interpretar, com pretenen el govern de la generalitat i els seus defensors, que l’exigència de la junta electoral és un atac a la llibertat d’expressió. les institucions no són titulars de drets, sinó que ho són els individus i tots els individus que així ho volen, tant a catalunya com al conjunt d’espanya, no tenen cap impediment per lluir llaços o els símbols que vulguin, com bé els llueixen a les seves solapes molts diputats catalans i membres del govern. com tampoc no es pot sostenir que la presència de simbologia partidista a les institucions respon a l’exercici de la llibertat d’expressió dels treballadors públics ja que ni l’espai que ocupen ni els mitjans amb què treballen són seus ni se’l poden apropiar perquè són de titularitat estatal.


a aquest respecte resulten molt simptomàtiques les reaccions envers la decisió de la junta electoral de barcelona de prohibir als mitjans públics catalans les expressions «presos polítics», «exili» o «judici de la repressió» per considerar que són clarament identificables amb els missatges electorals d’algunes de les opcions polítiques que concorreran a les eleccions i que, per tant , «són contràries al pluralisme polític i social així com a la igualtat, proporcionalitat i la neutralitat informativa que han de regir l’actuació dels mitjans públics de comunicació en períodes electorals».


els dirigents independentistes, començant pel president torra mateix, es van apressar a denunciar que la prohibició era censura i van titllar l’estat d’autoritari mentre que els mitjans de comunicació públics catalans van argumentar que aquestes expressions s’utilitzaven seguint criteris periodístics i han expressat la seva disconformitat amb la decisió recordant a cada emissió la prohibició, igual com fan per denunciar l’obligatorietat de fer blocs electorals durant la campanya electoral seguint les directrius del parlament de catalunya que, pel que sembla, per a alguns periodistes és una institució sobirana que pot decidir sobre tot, inclosa l’autodeterminació, però no sobre allò que els afecta directament.


aquesta doble vara de mesurar és la mateixa que utilitzen el govern i els grups parlamentaris que li donen suport quan, amb la qüestió dels llaços, es mostren molt gelosos en la defensa del dret d’expressió, que en cap cas no ha estat conculcat, o quan reivindiquen reiteradament el dret de participació política dels diputats a la presó o a l’estranger mentre que no mostren el mínim respecte pels drets de participació política dels diputats de l’oposició. al llarg d’aquesta legislatura per exemple, quan instrumentalitzen el parlament a la seva conveniència i sobretot, com recentment ha quedat acreditat pel tribunal constitucional, a l’anterior legislatura, especialment durant la tramitació de la llei de referèndum i de la llei de transitorietat aprovades el 6 i 7 de setembre del 2017.


 
**drets que no estan en perill**


amb les seves accions i omissions el govern de la generalitat està fent palès quines són les seves prioritaris. prioritza la defensa dels drets civils i polítics, potser de manera innecessària però sobretot de manera asimètrica, els anomenats de primera generació vinculats al principi de llibertat com evidencia la improductiva qüestió dels llaços. però sobretot prioritza un dret col·lectiu de tercera generació, que emfatitza amb la idea de reconeixement, com és del dret d’autodeterminació al que sembla disposat a supeditar-ho tot. i demostra poc o nul interès a protegir i a promoure els drets de segona generació, els drets socials, els que posen l’èmfasi en el principi d’igualtat i que arran de la crisi econòmica són els que més s’han vist afectats.


la renúncia a negociar i tractar d’aprovar els pressupostos n’és la prova més fefaent. l’independentisme pot estar carregat de bones intencions i aspirar a construir un estat propi per fer una societat més justa en la qual es visqui millor. però mentre això no arriba ha renunciat a fer política, roman instal·lat en l’escarafall volent defensar uns drets, els civils i polítics, que no estan en perill o el d’autodeterminació, que per a un cas com el de catalunya no està reconegut, i ignora la defensa dels drets socials que, efectivament, estan amenaçats i en franca regressió.


67b6b5007f75031862ce54268ffa95f3
un projecte d’esquerra postmaterialista
politicaprosa.com
2020.10
un nou fantasma polític recorre el centre i el nord d’europa i aquest cop no és l’extrema dreta, que ha experimentat un fort ascens i consolidació. en els darrers anys hem vist com en la majoria de països que conformen l’europa central i escandinava es produïen diverses mutacions en els seus sistemes polítics que han donat lloc a forts canvis electorals: l’impacte del *crash* econòmic i financer del 2008, les seves conseqüències socioeconòmiques, la crisi política que va provocar la incapacitat dels estats-nació per poder fer-hi front amb les eines de què disposaven i la percepció negativa del paper de la ue han alterat la política nacional de molts països en els darrers 10 anys.


per acabar-ho de complicar, l’arribada d’un gran contingent de refugiats al centre d’europa va contribuir a tensar-ho tot. el resultat de tot això ha estat l’ascens de formacions d’extrema dreta, de partits nacionalpopulistes, que en alguns casos han arribat al poder de la mà dels conservadors, com a Àustria. el número 5 de *política&prosa* repassava l’auge d’aquestes formacions polítiques arreu d’europa i les condicions que l’han fet possible. això no obstant, aquest fenomen polític n’ha eclipsat un altre no menys important: la consolidació dels anomenats partits verds.


com si fos l’altra cara de la moneda, en els últims dos anys hem vist com a Àustria, holanda, bèlgica i alemanya, les formacions de l’esquerra verda començaven a despuntar electoralment. l’arribada del candidat verd alexander van der bellen a la segona volta de les eleccions presidencials austríaques, i la seva victòria contra el candidat d’extrema dreta, va obrir el pas a altres èxits electorals: les eleccions legislatives holandeses (*déi gréng*) i les municipals belgues (*ecolo i groen*). aquests dos comicis mostren els bons resultats dels partits verds. els verds holandesos van obtenir deu escons més en el parlament i els belgues uns excel·lents resultats a les municipals on van ser la segona força.


aquest ascens ha tingut el seu colofó en la segona plaça obtinguda als comicis del *land* de baviera. en uns comicis on s’esperava que l’extrema dreta irrompés amb força i fos la gran sorpresa de la nit, els verds de baviera van aconseguir la segona plaça, doblant resultats i enduent-se tot el protagonisme. aquest resultat els va catapultar a ser la segona força a nivell federal en la majoria d’enquestes que s’han celebrat en els darrers mesos. no podem oblidar tampoc com aquestes formacions tenen una forta implantació electoral als països escandinaus amb percentatges de vot que oscil·len entre el 7 i el 10%. la consolidació d’aquestes formacions en l’europa central confirma la tesi del politòleg cas mudde que afirma que el sistema de partits europeu està patint una gran fragmentació no només en l’espectre ideològic conservador, amb l’ascens de l’extrema dreta, sinó també a l’esquerra amb la irrupció dels verds com a opció electoral competitiva.


 
**vot femení i jove**


la irrupció d’aquestes formacions polítiques sembla identificar-les amb opcions noves i recents, però el naixement d’aquests partits se situa en els anys 70 i en les transformacions culturals i socials posteriors al maig del 1968. els verds no provenen d’una tradició política i ideològica obrerista com els partits comunistes, socialistes o laboristes; el seu origen es troba en els moviments i l’activisme social d’aquestes dècades, basat sobretot en l’ecologisme, el feminisme o el multiculturalisme, els valors postmaterialistes de què parlava ronald inglehart.


les formacions verdes es van fer un forat dins l’esquerra intel·lectual, en les capes intermèdies i progressistes i entre la població amb estudis universitaris, interpel·lant sobretot el vot femení i jove. un vot allunyat de les clàssiques formacions de matriu socialista que estaven excessivament centrades en qüestions materials i no s’havien adaptat al canvi cultural que s’estava produint: un canvi basat en l’eclosió de la identitat personal, en nous hàbits culturals i de vida i en la defensa de qüestions intangibles. una elecció marcadament cultural. tant és així que les darreres anàlisis electorals dels votants d’aquestes formacions dibuixen un perfil marcadament generacional en el seu suport electoral.


però en l’actual cicle històric aquestes formacions no estan destacant per les seves *issues* fundacionals: el seu resultat s’explica per un altre motiu de pes. en un moment de fort replegament nacionalista i reaccionari a nivell de valors i moral en molts estats europeus, els verds s’han erigit en els defensors d’una cosmovisió completament oposada. a l’europa central i nòrdica, a causa de l’evident crisi d’integració europea i de la crisi migratòria dels refugiats, estem veient com un dels principals eixos de batalla política és el que enfronta dues concepcions diferents d’una societat: la d’una visió tancada o una d’oberta. els partits d’extrema dreta i moltes formacions conservadores aposten per tornar a les essències nacionalistes, tancament de fronteres, proteccionisme, critiques a la globalització i l’europeïtzació i certa regressió moral; davant d’això, els partits verds defensen valors cosmopolites, feministes i multiculturals, un avanç en la integració europea i en les institucions multilaterals, els drets civils i les llibertats públiques i una apertura cultural. És el que es coneix com la disputa entre partits gal (*green, alternative, libertarian*) i tan (*traditionalist, authoritarian, nacionalist*). els primers defensen societats plurals, diverses i obertes; els segons un replegament a tots els nivells. erigir-se en l’alternativa al replegament nacionalista en diversos estats és el que ha permès als partits verds la confrontació directa amb les formacions ultradretanes aconseguint vots a esquerra i dreta de l’espectre ideològic i poder millorar amb força els seus resultats.


els partits verds defensen valors cosmopolites, feministes i multiculturals, la integració europea i els drets civils.
----------------------------------------------------------------------------------------------------------------------


les eleccions de baviera, amb uns verds defensant una baviera oberta, diversa, multicultural i tolerant, van convertir aquesta formació en l’oposició a una cdu que va adoptar el discurs de l’extrema dreta per taponar les seves fuites cap a l’afd. l’aposta per programes generalistes, que no generen rebuig en grans segments de la població, i la defensa de valors propis del segle xxi han permès als partits verds sortir del compartiment ecologista on molts electors l’ubicaven i els han transformat en una opció més competitiva que la que eren fins ara.


la confrontació entre aquestes dues concepcions radicalment oposades es materialitzarà en el parlament europeu que sorgeixi de les eleccions de maig. el xoc entre el grup dels verds europeus i l’extrema dreta no només es produirà en matèries relacionades amb el cosmopolitisme, la defensa de la multiculturalitat o dels drets de les minores sexuals, ètniques o culturals, sinó que també es donarà al voltant de la integració europea.


 
**‘new green deal’ europeu**


europa es troba en una cruïlla històrica en la qual es decidirà si avança en el seu procés d’integració política i econòmica o si inicia un camí que ens porta a un replegament nacional que trenqui els avenços fets fins al moment en aquest àmbit. els verds seran un dels principals actors que defensin anar més enllà en la integració europea i impulsaran la seva aposta per un *new green deal* europeu, creació d’impostos i un gran pressupost comunitari, polítiques públiques d’abast europeu com un salari mínim o un subsidi d’atur comunitari, una millora del sistema d’asil i una política energètica comuna que permeti al continent revertir els efectes del canvi climàtic que ja estem patint. una agenda de mesures per avançar en una major integració.


davant d’això, els eurogrups que conformin l’extrema dreta i les formacions nacionalistes apostaran per trencar la institució comunitària des de dins plantejant un enduriment de la política migratòria i el trencament d’acords com el de schengen, la renacionalització de competències comunitàries o l’abandonament de diversos tractats. més o menys europa, aquesta serà una de les confrontacions que veurem entre verds i grups d’extrema dreta al llarg de la propera legislatura europea. no obstant això, la forta irrupció d’aquestes formacions en diferents països no ens pot fer oblidar alguns dels problemes que pateixen: la majoria d’enquestes sobre les eleccions europees del proper maig els situen en resultats pitjors dels que van treure fa 5 anys, on van assolir 50 diputats, per 43 que li atorguen la mitjana d’enquestes.


la força amb què haurien entrat en alguns països no es trasllada al seu resultat a l’arena comunitària, i per tant la seva capacitat d’influència es redueix dràsticament. a més, aquestes formacions polítiques tenen dificultats d’implantació en el sud d’europa on l’esquerra dels socialdemòcrates l’ocupen partits d’esquerra radical, la majoria dels quals euroescèptics. en societats on la desigualtat és més alta, és a dir, on la batalla política gira al voltant de qüestions més materials com la redistribució de la riquesa, els partits verds hi són absents o tenen problemes seriosos per implantar-s’hi políticament i electoralment.


el cas d’espanya és un bon exemple. excepte a catalunya, una de les autonomies amb més nivell de renda, de benestar i amb forts valors europeus i cosmopolites, on icv ha ocupat aquest espai verd, en el conjunt de l’estat no hi ha hagut un partit verd fort. la presència d’aquesta família ideològica a espanya no ha tingut mai la força amb què es va implantar a europa. l’existència d’una opció d’esquerres radical d’origen comunista a l’esquerra del psoe, ja sigui iu o podemos, ha trencat aquesta possibilitat. a més, aquests partits van saber establir relacions i assumir part del programa de les formacions verdes que existien a espanya formant coalicions electorals. los verdes anaven coaligats amb iu i actualment és equo, de la mà d’unidas podemos, qui ocupa aquest espai.


finalment, aquests partits tenen electorats molt volàtils i el seu ascens molts cops és fruit d’una conjuntura política determinada que té en la desfeta dels partits socialdemòcrates una de les seves principals causes. les dades ens mostren que els verds estan buidant uns partits socialdemòcrates de l’europa central en crisi i que fins i tot són capaços d’aglutinar els sectors més moderats o liberals de partits conservadors.


És una coalició de votants que defensen aquests valors de tolerància enfront del replegament identitari al qual estem assistint a europa. el seu èxit electoral futur passarà per saber mantenir aquesta coalició que estan obtenint en les darreres convocatòries.


 
**canvi climàtic en l’agenda**


tanmateix, és necessari acabar aquest article esmentant una qüestió que pot suposar un fort impuls per a les formacions verdes i els pot donar un major protagonisme en aquells indrets on encara no tenen prou força o són socis menors de diferents coalicions: l’entrada del canvi climàtic en l’agenda política arreu d’europa. aquesta qüestió està directament vinculada amb un dels seus pilars fundacionals: l’ecologisme.


les darreres setmanes estem veient com els més joves s’estan organitzant i mobilitzant arreu d’europa organitzant marxes, trobades i concentracions pel clima. sota el lema joventut pel clima defensen un missatge clar: el planeta es troba en una situació límit i les institucions han de respondre i evitar el desastre. les mobilitzacions pel clima estan situant aquest tema a l’agenda política i mediàtica dels diferents països europeus fet que pot suposar que els partits verds, percebuts com els referents en aquest tema i com els partits amb més capacitats per gestionar-lo, vegin incrementades les seves expectatives electorals. És possible, doncs, que la suma de la defensa de les societats obertes i de la justícia ambiental catapulti els verds a una consolidació definitiva? el proper cicle electoral ens treurà de dubtes.


25ebafcfb142d22f85f3435f44eac664
l’europa postcrisi va a les urnes
politicaprosa.com
2020.10
cada cinc anys, quan s’apropen les eleccions europees, polítics d’arreu coincideixen a assenyalar que les d’enguany seran les més importants de la història de la unió europea. en part, aquestes afirmacions es deuen al fet que el projecte de construcció europea és, per definició, un projecte incomplet. a mesura que el parlament europeu va guanyant competències, més rellevant esdevé l’elecció directa dels seus representants, per molt que la participació a les eleccions hagi anat minvant des que, el 1979, els europeus vam començar a escollir per sufragi directe els nostres representants a estrasburg.


això s’explica per l’especificitat del sistema polític de la ue, en què no hi ha una traslació directa entre els resultats electorals i el govern de la unió europea. el parlament europeu no té plena capacitat legislativa (la comparteix amb el consell de la ue, la institució que reuneix els representants dels estats membres). tot i que la codecisió ha esdevingut el mecanisme ordinari de presa de decisions des del tractat de lisboa de 2009, certs àmbits competencials i, sobretot, les grans decisions de la unió europea, encara troben en el consell de la ue i el consell europeu (on s’asseuen els caps d’estat i de govern) el principal òrgan decisori.


en aquells àmbits en què regeix la codecisió, però, el parlament europeu té una capacitat d’incidència en la vida dels ciutadans de la unió gens menyspreable. sobre la base de les iniciatives legislatives de la comissió europea, el parlament europeu i les seves majories decideixen sobre el mercat interior, regulacions sanitàries o el pressupost de la ue, entre molts altres àmbits competencials. també exerceix el control polític sobre la comissió europea i n’aprova el nomenament, per molt que les institucions supranacionals hagin perdut capacitat d’influència en els darrers deu anys com a conseqüència de les crisis tectòniques que han afectat el funcionament de la ue.


 
**fre dels estats membres**


durant la crisi de l’euro, mentre es reforçaven els estats creditors del nord enfront dels deutors del sud, també guanyaven pes les dinàmiques intergovernamentals protagonitzades per l’eurogrup i el consell europeu. durant la crisi dels refugiats, les propostes de la comissió i les demandes de solidaritat del parlament també van trobar en els estats membres el principal fre a les quotes de repartiment de refugiats o la reforma de schengen.


tampoc els estats no s’han esforçat gaire a donar resposta a les propostes de la comissió per a repensar el futur de la integració europea, sobre la base dels escenaris proposats per juncker el març del 2017. així doncs, per a ser les més importants, les eleccions de maig haurien de ser també aquelles en què es presentessin i debatessin propostes de rellançament i reforma de la ue.


fins ara, no ha estat el cas. a les properes eleccions no es dirimirà un gran projecte de reforma institucional, una reforma a fons de la zona euro, una resposta als reptes democràtics de la construcció europea o una agenda compartida davant dels grans reptes internacionals. més aviat, les forces favorables a la integració s’aferraran a la necessitat de continuar defensant l’existència mateixa de la ue. les forces euroescèptiques, mentrestant, s’intenten organitzar, ja no per a destruir el projecte europeu sinó per a conquerir les seves instàncies institucionals i transformar-les al seu gust. de la campanya protagonitzada per salvini, orbán o le pen, amb l’ajuda de l’ex-assessor de trump, steve bannon, sorgeix un projecte de replegament basat en l’europa de les nacions, que retorni als estats el control de polítiques creixentment europeïtzades.


per tant, les properes eleccions potser no seran les més importants per a la construcció europea, però si les més polititzades. europa ha anat guanyant força als debats públics nacionals i als imaginaris dels partits que reneguen del projecte europeu. la ue és ja un objecte polític identificat, en el qual es confronten visions polítiques antagòniques. i sorprenentment, malgrat l’efervescència informativa que genera el populisme euroescèptic, les projeccions electorals no mostren el triomf d’aquestes opcions en les eleccions de maig. com ha estat el cas durant les darreres crisis, també el brexit, la ue es mostra més resilient del que desitjarien els que preconitzen la seva obsolescència.


les properes eleccions sí que ens deixaran, però, un parlament europeu més fragmentat. la creixent contestació de la construcció europea es traduirà en un major equilibri entre les forces polítiques representades al parlament. s’europeitzarà el sistema polític europeu, de la mateixa manera que, durant la darrera dècada, ha augmentat la fragmentació dels parlaments nacionals arreu d’europa.


 
**més pes de liberals i verds**


a estrasburg, les dues grans famílies tradicionals, conservadors i socialdemòcrates, necessitaran més aliats per a constituir una majoria pro-europea. els liberals i els verds tindran més pes a l’hora de definir el rumb de la propera legislatura i, probablement, el nomenament dels nous lideratges a les institucions serà menys consensual i requerirà negociacions més llargues i complexes. fins i tot el sistema dels *spitzenkandidaten*, aplicat el 2014 i segons el qual la presidència de la comissió recau en el líder del grup més votat a les eleccions europees, serà objecte de discussions i equilibris institucionals.


la caiguda dels grans consensos integracionistes ha portat a caracteritzar les eleccions de maig com una dicotomia entre més o menys europa o un model de societat oberta contra un replegament renacionalitzador. potser aquest plantejament va tenir sentit durant la segona volta de les presidencials franceses, on el model macron podia aglutinar el vot contrari a le pen. no obstant això, en unes eleccions parlamentàries com les europees, els matisos sempre són majors i les diferents opcions no tenen perquè adscriure’s a models binaris. alhora, plantejar les properes eleccions en clau de més o menys europa pot ajudar a normalitzar i legitimar el discurs populista euroescèptic i impedir la gestació d’una alternativa convincent per als que volen millorar la unió. el més o menys europa pot acabar fent la feina a aquells que es pretén combatre.


la ue ha deixat de ser un objecte polític no identificat, en el qual es confronten ara visions polítiques antagòniques.
-----------------------------------------------------------------------------------------------------------------------


en un moment de major contestació i politització, la construcció europea no pot passar només per una tria sobre l’existència mateixa de la ue. al contrari, cal centrar els debats sobre les polítiques i els drets que ha d’oferir als ciutadans la pertinència a la ue. donant per descomptat que les forces proeuropees voldran mantenir l’existència del projecte supranacional, el seu discurs ha de confrontar diferents models per als europeus, els beneficis o alternatives a una europa social o les mesures per a augmentar la seguretat dels ciutadans.


 
**el valor de ser europeus**


alhora, una campanya europeista ha de posar en valor què significa ser europeu en un moment en què models que combinen creixement econòmic i absència de llibertats polítiques floreixen a altres parts del món. ser europeu significa també gaudir d’una sèrie de drets que defineixen, no només el projecte de construcció europea, sinó els estats que en formen part. les forces europeistes han de defensar el model de llibertats i drets consubstancial a les nostres societats, tenint en compte que, darrerament, bona part del descrèdit prové de l’interior de la ue. la deriva d’autoritarismes electes o la política il·liberal que regna a hongria o polònia desacredita el model europeu i, per tant, l’adn de la unió com a espai de llibertats i estats de dret.


les properes eleccions seran el primer test democràtic a escala continental de l’europa de postcrisi. si bé sovint aquestes eleccions s’han jugat en clau nacional, els efectes d’una dècada de crisi han fet augmentar entre la ciutadania la consciència que la ue no només existeix, sinó que afecta les nostres vides. la politització de la unió ha anat acompanyada d’una major contestació del projecte europeu, i aquesta dinàmica és pròpia de tot projecte polític en fase de maduresa. la contestació de la ue no té perquè ser, doncs, negativa per al futur de la ue. pot ser l’ingredient necessari d’una major voluntat d’incidència i participació de la ciutadania, en un moment en què aquesta reclama major poder de decisió sobre l’europa que volem.


bc1b0812e645962315180403919dc2d3
l’ombra d’estrasburg
politicaprosa.com
2020.10
des que va començar el judici a la sala segona del tribunal suprem, i especialment després de les declaracions dels acusats, així com d’alguns testimonis amb importància mediàtica, observem que ha perdut part del seu interès de manera significativa en certs sectors independentistes, precisament aquells que volien convertir el judici en un aparador de l’espanya arcaica i vetusta. sorprenentment l’única cosa arcaica i vetusta ha resultat ser el continent, és a dir la sala del tribunal, on es realitza la vista oral; però el contingut ha resultat d’una extraordinària modernitat, amb una aplicació i interpretació exquisida del dret processal penal per part del magistrat president, aplicant doctrines molt avançades que àdhuc no han arribat a molts tribunals espanyols i europeus.


i és que sobre el judici planeja l’ombra del tribunal europeu de drets humans (tedh), on molt probablement es dictarà l’última sentència del *procés*. però per comprendre les reaccions d’alguns mitjans, que insistentment intenten demostrar el caràcter parcial del tribunal, hem de tenir clar quina és la funció del tedh i que aquest no té una funció revisora de l’apreciació de la prova pel tribunal, ni tan sols és una segona o tercera instància. les seves funcions vénen perfectament definides en la convenció europea de drets humans, i la seva jurisdicció se circumscriu a l’examen d’aquelles demandes individuals interposades per persones que es considerin víctimes d’una violació dels drets reconeguts en la convenció.


per tant, en el supòsit que ens ocupa, la demanda que pugui interposar-se davant del tedh ho serà per vulneració del que es disposa en l’article 6 de la convenció, o sigui el dret a un judici just, sense que el tribunal europeu pugui entrar en la determinació i concurrència dels elements dels tipus pels quals siguin condemnats, ja que aquesta és una funció del tribunal sentenciador.


així mateix, hem de recordar que el magistrat president, en la segona sessió del judici, va posar de manifest a les parts que només es tindrà en compte per a la formació de la voluntat del tribunal aquella prova que, amb els principis d’immediació, publicitat, i contradicció, es realitzi en el judici, posant a zero el comptador per a qualsevol vulneració del dret a un judici just. tota la instrucció no servirà per a determinar la voluntat dels magistrats, i només es tindrà en compte la prova practicada en el plenari, com no podia ser d’una altra manera.


l’exquisit tracte donat pel magistrat president a les defenses, especialment en l’interrogatori als seus defensats on se’ls va permetre manifestar qüestions que en qualsevol tribunal espanyol i europeu no se’ls hagués permès. l’admissió de pràcticament tota la prova proposada per les defenses, excloent només aquella que per la seva formulació quedava fora de l’àmbit de judici. la vigilància constant que les defenses siguin les que realment tinguin l’última paraula en els interrogatoris, circumstància que ha posat el tribunal en alguna dificultat, per errors en la formulació de la prova per les mateixes defenses i la fiscalia.


tot això ha fet que, certament, el president del tribunal s’hagi convertit en un extraordinari garant dels drets fonamentals dels acusats, per molt que alguna defensa hagi volgut desviar l’atenció a qüestions d’àmbit polític. crec que tots són conscients que, tal com s’està desenvolupant el judici, difícilment podrà arribar-se a una sentència per part del tedh que condemni espanya per vulnerar la convenció. i precisament en aquest sentit, la retransmissió en directe ha jugat un paper fonamental, convertint en observador qualsevol ciutadà, la qual cosa ha dotat de criteri a qualsevol que es posi davant del televisor, sense necessitat que siguin uns observadors els qui li donin les pautes de com es desenvolupa el judici. ja no es pot dir qualsevol cosa, tots veiem què va esdevenint, i què van declarant.


de fet, la retransmissió en directe ha provocat que certes acusacions, abocades per suposats observadors internacionals, hagin perdut tota credibilitat. i en aquest sentit qui més activa s’ha mostrat és la suposada organització internacional dedicada a l’observació del judici, international trial watch, que emet comunicats recollits immediatament per certs mitjans de comunicació, quan realment és una associació constituïda a barcelona per entitats pròximes a l’independentisme, i subvencionades per la generalitat i l’ajuntament de barcelona, que l’única cosa que té d’internacional és el nom en anglès, i manca d’un dels principals requisits d’un observador: ser independent.


finalment, el judici, i especialment la seva retransmissió en directe, ens deixa les declaracions de diversos testimonis que ens han descrit un relat dels fets molt diferent al que, des de fa més d’un any, pels mitjans oficials o afins s’ha intentat construir; i que certament gairebé ens havíem cregut, relat que afecta qüestions transcendentals per a la determinació dels tipus penals objecte del procés.


així, ens havien venut, per activa i passiva, que la mesa del parlament no podia fer altra cosa que tramitar les lleis del referèndum i de transitorietat, que la llei no els permetia una altra cosa; doncs bé, va bastar la declaració del lletrat major del parlament i la del secretari per a desmuntar, com castell de cartes, aquestes teories. o que no s’havia desviat un sol euro en la preparació del referèndum, la malversació pot venir configurada no només pel fet de l’existència de pagaments, sinó, com defineix el tipus de l’article 252 del codi penal, per remissió del 432, que «causin un perjudici al patrimoni administrat». l’existència dels encàrrecs efectuats per la generalitat, i la seva execució, i el fet que, malgrat ser facturats, les factures generades no hagin estat satisfetes, poden generar «perjudici», ja que, fins que no prescrigui el dret a reclamar-les, poden ser objecte de reclamació davant l’existència d’un dret de crèdit. tot això desmuntaria l’argumentació d’alguna de les defenses en el sentit que les factures no han estat satisfetes i per tant no hi ha despesa.


el magistrat marchena s’està esmerçant a garantir els drets fonamentals dels acusats.
-------------------------------------------------------------------------------------


i finalment, un altre dels mantres que han aparegut en el judici, i en relació al qual els mossos d’esquadra que han declarat han diferit de la veritat «oficial», és que van avisar els dirigents del *procés* dels possibles esclats de violència, sense que aquests fessin res per evitar-ho, acreditant amb això, almenys, l’existència del que els juristes en diem dol eventual. però també han estat molt expressives algunes declaracions de guàrdies civils explicant el que van viure en primera persona, veus de servidors públics que no havíem sentit fins a aquest moment, i que ens parlen d’una realitat ben diferent de la venuda pels mitjans oficials catalans. hem d’esperar a escoltar, també, els testimonis de les defenses, que de ben segur donaran una altra versió; però la diferència és que aquesta última ja l’hem sentit o llegit en molts mitjans, la dels guàrdies civils no.


queda molt judici, molts testimonis i pèrits, i tota la documental, i pot donar moltes voltes. ni la sentència està dictada, ni ho estarà fins que el jutge marchena pronunciï les últimes paraules, el «vist per a sentència». el que sí que podem dir, sense por d’errar, és que tots podrem escoltar-les gràcies a la transparència que suposa retransmetre en directe, un judici fonamental per a la nostra democràcia.


f5f5399d11dfb52186d8cbdb0e07dd3f
solucions dialogades en el marc de la constitució
politicaprosa.com
2020.10
a catalunya els quaranta anys de la constitució espanyola del 1978 van passar –més que celebrar-se– en un ambient de forta crítica, un sentiment representat, i segurament incentivat, per les declaracions del president titllant-la de gàbia i presó per als catalans.

més enllà de les consideracions que caldria fer sobre la configuració de l’autodeterminació en l’àmbit del dret internacional públic, que ja han estat sobradament discutides per reconeguts juristes, hi ha un segon aspecte en què aquesta anàlisi no només és políticament poc convenient sinó també poc rigorosa tant a nivell polític com jurídic si analitzem amb un mínim deteniment el contingut de la constitució i, sobretot, si ho fem en perspectiva comparada.

a la nostra carta magna la regulació referent al tema que tractem s’inclou en el títol viii que, com explica isidre molas al seu manual sobre dret constitucional, no incorpora una definició acabada de model territorial. el text obre la porta a una descentralització del poder polític, en un procés que ja durant la negociació era sabut que es produiria com a mínim als territoris que havien aprovat estatuts d’autonomia durant la segona república.

aquesta impossibilitat que la nova democràcia es resolgués mitjançant un estat unitari, com ho permetia el redactat constitucional, s’evidenciava en les reivindicacions d’autogovern majoritàries almenys en alguns dels territoris històrics en paral·lel i indissolubles de la demanda de democràcia –valgui com a exemple d’aquesta realitat la manifestació multitudinària de l’11 de setembre de 1977 a barcelona. aquesta vinculació entre autogovern i democràcia lamentablement ha quedat en un segon pla en els esdeveniments que s’han viscut a catalunya en els darrers anys.

l’article 2 de la constitució reconeix i garanteix el dret d’autonomia de les nacionalitats i regions –fórmula eufemística que va evitar reconèixer explícitament la plurinacionalitat, un element que hagués pogut evitar força conflictes posteriors. les limitacions fonamentals pel que fa a l’organització territorial són l’article 145 que impedeix la federació de comunitats autònomes i la llista que estableix les matèries de competència exclusiva de l’estat, tot i que l’article 150 obre la porta a la delegació
de matèries de competència estatal.

a part d’això, òbviament un altre element clau del sistema és el tan tristament famós article 155 que permet al govern central prendre mesures per al compliment forçat de les obligacions d’una comunitat autònoma i la protecció de l’interès general.

cal dir també que la modificació del títol referit a l’organització territorial de l’estat no s’inclou dins de les matèries que requereixen procediment reforçat de reforma constitucional, sinó que pot ser modificat mitjançant únicament l’aprovació per les tres cinquenes parts de cadascuna de les cambres legislatives.

 

**l’exemple francès**
en perspectiva comparada, un primer exemple és la constitució francesa, paradigma del model d’estat unitari, que al seu títol xii estableix quines són les entitats territorials del país. el text no determina quines competències els pertoquen les quals, per tant, es defineixen per llei. la modificació de l’organització d’aquestes entitats o dels seus límits pot donar lloc a un referèndum no preceptiu.

el títol xvi limita la iniciativa de reforma constitucional al president de la república a proposta del primer ministre i als membres del parlament. tota reforma s’ha de votar en referèndum excepte si el president decideix substituir-lo per una aprovació reforçada de tres cinquenes parts de les cambres reunides en conjunt. aquesta manca de protecció constitucional de l’existència i les competències dels departaments ha permès que se’n debatés recentment la possible desaparició. el regne unit és un cas força particular. en primer lloc, no té una constitució escrita, tot i que existeixen un conjunt detextos legals que conformen les bases del sistema polític, entre els quals la *bill of rights*. arend lijphart a la seva obra *modelos de democracia* observa que es tracta d’un dels estats més centralitzats del món, on els governs locals no tenen cap poder garantit a nivell constitucional. les excepcions són els casos d’irlanda del nord, escòcia i gal·les, en el context contemporani a partir de la *devolution*.

irlanda del nord té una història particular i ja havia tingut recentment un parlament propi creat per llei el 1920 però que es va abolir també per llei el 1973. posteriorment arribà la devolution, un procés de descentralització del poder polític cap a escòcia, gal·les i irlanda del nord que es va iniciar el 1998, en l’últim cas com a part dels acords de divendres sant, després de tres referèndums que ho van aprovar així als respectius territoris. el procés va significar la creació d’un poder legislatiu a cadascuna de les regions amb certes competències transferides a través de lleis aprovades pel parlament britànic, el qual manté la sobirania i té la possibilitat de fer enrere aquestes lleis o de legislar en matèries que hagin estat objecte de devolució si ho decideix així.

fins ara no hem vist cap constitució que reconegui poders constituents originaris a entitats territorials inferiors a l’estat, passem per tant a models de caire federal.

als estats units la constitució vigent de 1787 va ser redactada en convenció de representants dels estats i són aquestes entitats les que la van ratificar, fet que ja mostra una concepció de la sobirania diferent. aquesta constitució determina només les competències que corresponen al congrés i un llistat molt limitat d’aquelles que no pot en cap cas dur a terme un estat.
des de la dreta s’ha impulsat un discurs que veu les reivindicacions dels territoris com a elements d’amenaça al conjunt de l’estat.
------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------


es poden acceptar nous estats a la unió però no es pot crear un nou estat dins l’es­pai d’un altre ni la unió de dos o més es­tats, o de parts d’aquests, si no es compta amb el consentiment dels poders legisla­tius dels estats afectats i del congrés. per tant, el govern central no té cap potestat de decidir sobre l’existència o competèn­cies dels estats més enllà d’aquests mí­nims que imposa la constitució.

 

**el cas alemany** 

pel que fa a alemanya, la llei fonamental de la república federal alemanya explicita que les competències estatals són dels *länder* sempre que el text no disposi el contra­ri i determina que corresponen únicament a la federació competències puntuals com les relacions exteriors o l’autorització de fabricar armes de guerra. s’estableix que la federació garantirà que les constituci­ons dels *länder* respectin els drets fona­mentals i els principis bàsics de la carta magna federal. l’article 37, que inspira l’article 155 espanyol, determina que si un *länder* no compleix els seus deures federals, el govern federal pot adoptar les mesures necessàries per obligar-lo al compliment.

es permet la reorganització territorial creant nous *länder* o modificant els límits dels existents sempre i quan es doni au­diència als territoris afectats, s’aprovi per llei federal i es ratifiqui per referèndum a les regions corresponents. també es pre­veu, complint determinats requisits, que modificacions d’aquest tipus se sotmetin a referèndum per impuls d’una iniciativa popular o bé que sorgeixin de tractats in­terestatals que han de superar un referèn­dum i ser aprovats pel bundestag.

més enllà d’aquests dos grans models uni­tari i federal, amb tots els seus matisos i variants, la qüestió confederal ha estat po­sada sobre la taula en els últims temps des d’alguns sectors, segurament amb la vo­luntat de remarcar més l’autogovern dels territoris que en el federalisme. tot i la utilitat discursiva que pugui tenir el terme, parlant amb rigor no és possible establir a espanya un sistema confederal ja que no es parteix d’una situació originària de residència de la sobirania en les regions, sinó que es tractaria d’una transferència del poder polític de l’estat cap a les entitats territorials. el model confederal es basa justament en el contrari, en l’existència de territoris sobirans que transfereixen poders cap a una entitat territorialment major. expliquen josep maria vallès i sal­vador martí al seu manual de ciència polí­tica que la unió europea pot considerar-se un exemple de model confederal, tot i que l’existència de matèries que es decideixen únicament de manera supranacional, on els estats han perdut el veto, l’acosta al que seria una federació.

la breu anàlisi realitzada permet veure com la constitució espanyola obre la por­ta a un nivell de descentralització ampli i amb garanties per a les comunitats autò­nomes, incomparablement major al dels estats centralitzats, i que permet acos­tar-se molt al dels estats federals en els aspectes concrets, és a dir, en el reparti­ment de competències que no puguin ser fàcilment recentralitzades. segurament la gran distància respecte al federalisme l’imposa la concepció de la residència de la sobirania, que no té per què traduir-se en limitacions excessives en el dia a dia de l’acció política.

el ponent constitucional miquel roca ju­nyent expressava en una entrevista pel quarantè aniversari de la constitució que la crisi institucional no era deguda al seu text sinó a l’aplicació i interpretació que se’n fa. en aquesta línia, i concretament sobre el tema territorial, el conflicte real s’ha generat per la lectura política i jurí­dica que s’ha realitzat de la constitució, amb el punt d’inflexió de la sentència de 2010 del tribunal constitucional contra l’estatut d’autonomia de catalunya. pa­ral·lelament, des de la dreta espanyola, però també des de certs sectors de l’es­querra, s’ha impulsat un discurs polític basat en la concepció de les reivindicaci­ons dels territoris com a elements d’ame­naça al conjunt de l’estat. de la mateixa manera, sectors amplis a catalunya en els últims anys han optat per una estra­tègia unilateral que ha trencat tots els ponts de diàleg possibles.

avui el discurs polític està excessivament tensionat i segurament alguns grups polí­tics catalans s’han lligat les mans amb pro­meses impossibles que els situen fora de qualsevol marc de negociació. però, en tot cas, és fonamental tenir presents les pos­sibilitats que existeixen de donar resposta a les demandes de major autogovern de la societat catalana sense necessitat d’una reforma constitucional, que de ben segur seria convenient en molts aspectes però que la correlació de forces vigent, marcada pel creixement de la dreta i l’extrema dreta i la crisi organitzativa a podemos, faria que probablement generés més pèrdues que guanys en diversos àmbits, no només en el model territorial.

tot i que la transició no va ser modèlica, com a mínim quaranta anys després ha demostrat que va ser útil per crear i con­solidar un sistema democràtic, cosa que no implica que actualment la constitució del 78 no pugui ser criticada en molts as­pectes. caldria revisar algunes qüestions que no estaven presents en el moment de la seva negociació, com el principi d’estabilitat pressupostària inclòs l’any 2011 a l’article 135, i d’altres que van ser concessions de l’esquerra per aconse­guir un pacte fonamental per començar a construir una democràcia i evitar les amenaces que planaven sobre el pacte constitucional. avui, lluny de la violència d’aquells dies –recordem que mariano sánchez al seu llibre *la transición sangri­enta* ha arribat a documentar 591 morts per violència política entre 1975 i 1983– i amb un sistema democràtic consolidat, està perfectament justificat posar sobre la taula la seva reforma per actualitzar-la com a mínim en termes de feminisme, ecologisme i democràcia.

tot i així, respecte al model territorial cal­dria plantejar-se si el problema ha sorgit del text constitucional o de la lectura que se n’ha fet. les possibles solucions en el marc vigent poden ser un element fonamental per superar l’atzucac en què ens trobem a catalunya i afavorir una solució dialogada i basada en amplis consensos que permetin tornar a engegar les polítiques públiques que la ciutadania necessita.
eafa30fa8845586d8686afd658fa96e3
espanya en els índexs de democràcia
politicaprosa.com
2020.10
cada cop és més freqüent en el debat polític recórrer a les puntuacions de determinats índexs de democràcia. És una bona notícia per als qui aposten per les dades i la raó com a components de les discussions sobre els assumptes públics. per a la utilització dels índexs de democràcia com a ciutadans i creadors d’opinió, la primera i principal incògnita a resoldre té a veure amb la pròpia definició de «democràcia» a partir de la qual els índexs s’han construït. en d’altres paraules, cal, per a cada índex, esbrinar quins elements dels sistemes polítics han considerat rellevants i possibles de mesurar els investigadors i institucions responsables del seu disseny. encara que a vegades s’oblidi, fins i tot entre nacionals d’un mateix país, no tots comparteixen la mateixa definició de democràcia, i aquests índexs estan pensats per comparar diferents estats de regions diferents en períodes de temps més o menys llargs.


tampoc en l’acadèmia existeix una conceptualització de democràcia acceptada amb caràcter general. de fet, a vegades s’utilitza complementàriament la idea de «democràcia electoral», com fa freedom house, aplicant els següents quatre criteris per decidir si un règim forma part o no d’aquesta categoria: sistema polític competitiu multipartidista, sufragi universal de la població adulta, competició electoral regular amb vot secret i raonablement segur en absència de frau electoral massiu, i possibilitat de comunicació dels partits amb els votants a través dels mitjans de comunicació i de campanyes polítiques obertes. democràcia electoral és una noció, en qualsevol cas, molt més restringida que democràcia *tout court.*


a pesar que la definició de «democràcia» continuarà sent un debat permanentment obert, també amb finalitats empíriques, potser està ja superada la preferència per una conceptualització rebaixada, que va facilitar les comparacions entre països i en el temps. això seria així, simplement, perquè la bona pregunta no és si un sistema és democràtic o no. democràcia no és una variable dicotòmica sinó politòmica, que ha d’adoptar almenys tres o quatre valors i té, a més, una dimensió ordinal. l’objectiu bàsic d’un índex de democràcia és situar un país en una escala a fi de monitorar la seva evolució en el temps. l’índex ha de capturar la suficient informació com per detectar símptomes de baix rendiment en institucions democràtiques consolidades.


 
**progressos no sempre visibles**


l’ús d’una definició més rica de democràcia i de diferents dimensions ajuda a fer visible en representacions gràfiques senzilles i de forma simultània les millores i problemes de la democràcia en el món, a diferents regions o només en un estat. per exemple, la categoria participació política utilitzada per la unitat d’intel·ligència de *the economist* integra des de 2010 progressos de la democràcia que no recullen els índexs minimalistes, sense deixar de detectar al mateix temps el deteriorament de les llibertats civils que s’ha produït en el darrer lustre. així, el 2018, amb aquest plantejament més ampli, s’han identificat, de mitjana, increments en la participació electoral, el seguiment de l’actualitat política o fins i tot l’afiliació a partits i altres organitzacions polítiques.


a més, en el *continuum* entre règims autoritaris i democràcies plenes, en l’extrem de més democràcia no es troba un únic tipus-ideal. les democràcies millors no s’assemblen, com en altre temps esperava el saber popular de les famílies felices. en canvi, com passa amb els colors, hi ha democràcies ideals per a tots els gustos. els índexs excel·lents tenen en compte aquestes variacions empíriques.


entre els índexs emprats amb més freqüència en els treballs acadèmics, destaquen freedom house, polity i vanhanen. els tres parteixen d’una conceptualització de democràcia pobra en atributs. confiant en una definició de densitat mitjana, no amb finalitats de recerca, però sí per a l’observació més àmplia, comptem amb l’índex de la unitat d’intel·ligència de *the economist* (eiu), ja esmentat. en aquest últim, el respecte de les llibertats polítiques i civils, sobre el qual versa freedom house, no és suficient per a aconseguir la categoria de democràcia plena, sinó que es valoren a més aspectes com una cultura política favorable al bon funcionament de les institucions i dels controls democràtics.


per superar les limitacions analítiques dels mesuraments més lleugers, per exemple, investigadors alemanys i suïssos han creat el democracy barometer, que se sustenta sobre els principis de llibertat, igualtat i control. tota democràcia tractarà de buscar un equilibri satisfactori entre els valors interdependents de llibertat i igualtat, la qual cosa requereix controls institucionalitzats de les autoritats polítiques: és el punt de partida. els règims democràtics d’alta qualitat compleixen en un grau elevat aquestes nou funcions: llibertats individuals, estat de dret, esfera pública, competició, límits mutus, capacitat governamental, transparència, participació i representació. com ho aconsegueixen, varia. cadascun dels sistemes és així mateix dinàmic.


més enllà de la definició de democràcia i dels indicadors per controlar-ne l’estat, és útil conèixer la naturalesa de les dades que justifiquen la ubicació dels països. no és el mateix treballar només amb opinions de persones expertes, que incorporar dades d’opinió pública i un altre tipus d’informacions més imparcials. dels índexs aquí citats, mentre que freedom house només té en compte opinions d’experts, eiu considera també dades d’enquesta d’opinió pública, sobretot de l’enquesta mundial de valors. mentrestant, el democracy barometer tracta d’evitar els indicadors basats en valoracions d’experts, per la seva subjectivitat i falta de transparència, i empra dades estadístiques oficials i bases de dades d’opinió pública combinant, a més, fonts per minimitzar errors de mesurament.


els índexs més complets desmenteixen creences sense fonament empíric comparat com el suposat moviment universal cap a l’extensió i consolidació de la democràcia o l’eventual crisi en els últims temps d’aquest tipus de règim, associada al procés de globalització, situacions de precarietat en les finances públiques, o l’emergència de líders i partits populistes, entre altres factors.

 



| **Índex** | **categories** | **escala** | **tipus de règim** |
| **freedom house** | llibertat política
(subcategories: procés electoral, pluralisme polític i participació, funcionament del govern)
llibertats civils
(subcategories: llibertat d’expressió o creença, drets d’associació i organització, estat de dret) | 1-7
1= màxima llibertat | lliure (1 - 2,5) |
| 195 països
des de 1972 | parcialment lliure (3 - 5) |
| 25 indicadors | no lliure (5,5 - 7) |
| **the economist** | procés electoral i pluralisme
llibertats civils
funcionament del govern
participació política
cultura política | 0-10
10 = democràcia ideal | democràcia plena (>8) |
| 165 països
des de 2006 | democràcia amb defectes (>6 - 8) |
| 60 indicadors | règim híbrid (>4 - 6) |
| règim autoritari (0 - 4) |
| **democracy barometer** | llibertat
(llibertats individuals, estat de dret, esfera pública)
control
(competició, límits mutus, capacitat governamental)
igualtat
(transparència, participació i representació) | 0-100
per a cada indicador, el valor més baix de les 30 democràcies estables desenvolupades en 11 anys es recodifica com a 0 i el més alt com a 100 (idea de mínims i màxims empírics) | diferents varietats de democràcia, que es comparen emprant la idea de millor pràctica |
| 70 països
des de 1990 |  |  |  |
| 105 indicadors |  |  |  |


**font:** elaboració de l’autora a partir de tres bases de dades disponibles a: <https://freedomhouse.org/report/methodology-freedom-world-2019>, <https://www.eiu.com/topic/democracy-index> i <http://www.democracybarometer.org/>.

 
**les regles del joc**


steven levitsky i daniel ziblat, en la seva celebrada monografia de recent publicació *com moren les democràcies* (ariel 2018), consideren que la fragilitat en l’acceptació de les regles del joc democràtic i la predisposició a restringir les llibertats civils de l’oposició, inclosos els mitjans de comunicació, juntament amb la negació de la legitimitat dels adversaris polítics i el foment de la violència són senyals d’avís de comportaments autoritaris per part de governants triats en comicis lliures i justos. És un desenvolupament d’arguments de juan j. linz a *la fallida de les democràcies* (1978) i podria aplicar-se a situacions que han aparegut en diferents moments històrics i països de diverses regions del món, des de la dècada de 1920 a 1930 a alemanya i itàlia fins al perú d’alberto fujimori o la veneçuela d’hugo chávez.


i, de fet, com destaca wolfgang merkel en la conclusió del llibre *democràcia i crisi. reptes en temps turbulents* (springer 2018), editat amb sascha kneip, la globalització en les seves dimensions social i política ha tingut un impacte positiu en la democràcia, que s’ha relacionat amb progressos en igualtat de gènere i en drets de les minories, així com en les institucions, normes i un major escrutini públic transnacional en matèria de drets humans i llibertats civils.


per a l’equip del democracy barometer, que considera la idea d’igualtat política com a element essencial en la definició de democràcia, espanya és una de les 30 democràcies estables altament desenvolupades que identifiquen com a referència. freedom house, el 2019, ens situa en el lloc 20 dels 86 estats considerats lliures, amb una puntuació respecte dels drets polítics i les llibertats civils, els únics elements que componen aquest índex, igual a la de l’any anterior i més elevada que la de països com frança, itàlia i el regne unit, els estats units o polònia. com ja s’ha apuntat, són persones expertes les que realitzen les valoracions de freedom house, sense la inclusió sistemàtica de dades d’opinió pública o altres. la darrera actualització de *the economist*, finalment, que sí que incorpora dades d’opinió pública i captura informació més variada, inclosos factors de cultura política, atorga a espanya una puntuació de 8,08, on 10 és la màxima ideal. al 2018, 9,87 va ser la màxima empírica (noruega) i 8,92 la mitjana de les 21 democràcies de l’europa occidental. en aquesta regió, 14 estats, com espanya, entren en la categoria de democràcies plenes, amb una puntuació mitjana de 8,92. portugal, frança, bèlgica, itàlia, xipre i grècia, en canvi, es consideren democràcies amb defectes (mitjana: 7,67) i turquia, un règim híbrid (4,37).


com s’ha pogut observar, els índexs de democràcia vàlids, com els aquí esmentats, tot i les seves limitacions, matisen i enriqueixen les nostres valoracions de l’estat i el rendiment de la democràcia, sempre que siguin administrats correctament a partir del coneixement de les fórmules emprades per al seu càlcul, i renunciant, per descomptat, al seu ús groller contra partits o ciutadans amb preferències polítiques diferents.


509f9594cffc835374530a37a17ccce8
ni la clau ni el duro
politicaprosa.com
2020.10
val a dir, d’entrada, una obvietat: pedro sánchez va sobrevalorar les seves forces (només 84 diputats de 350) i va infravalorar l’abast del canvi de paradigma de les forces nacionalistes catalanes (erc y pdecat) que l’1 de juny passat van votar la moció de censura contra mariano rajoy. a hores d’ara, amb la mirada posada en la cita electoral del 28 d’abril, els electors s’encarregaran de dir si els 10 mesos de mandant del president sánchez hauran estat l’avantsala d’una acció de govern més llarga o hauran representat l’oportunitat perduda del president de govern més efímer de la nova democràcia espanyola.


mentrestant, tot esperant el veredicte de les urnes, les forces independentistes catalanes han perdut la clau de la governabilitat en votar al costat del pp i de cs les esmenes a la totalitat als pressupostos de l’estat, a manera d’una moció de censura fàctica en sentit invers a la de l’any passat. de retruc, el conjunt de ciutadans de catalunya han perdut també el duro: han vist com es llançaven a la paperera de la història uns comptes que situaven catalunya com la comunitat més beneficiada en matèria d’inversions: 2.251 milions d’euros, 900 milions més que el pressupostat del 2018. amb aquestes xifres, catalunya es feia amb el 18,2% de la inversió territorialitzada i s’aproximava així a les previsions de l’estatut.


tanmateix, aquestes xifres objectives sobre la taula, en el terreny pressupostari, i notables dosis d’ibuprofeno per desinflamar la qüestió catalana, en el pla polític, no han evitat que erc y pdecat optessin per fer caure amb els seus vots el govern de pedro sánchez. hi ha una explicació conjuntural, en clau emocional, que no es pot menystenir: l’inici –el dia abans de la votació de les esmenes als pressupostos– del procés del *procés* al tribunal suprem contra dotze dirigents independentistes. hi ha però una raó més de fons: el canvi de paradigma al si de les forces nacionalistes que, com dèiem, el president sánchez havia infravalorat.


cal recordar que el sí a la moció de censura contra mariano rajoy havia comptat amb l’aval inicial de la direcció d’esquerra, però havia dividit el pdecat: el sector de l’interior, encapçalat aleshores per marta pascal i representat al congrés dels diputats per carles campuzano, va acabar inclinant la balança, però ho va fer contra el parer del sector *legitimista*, representat a l’exterior pel president carles puigdemont, partidari de la política del com pitjor, millor. un mes i mig després, a l’assemblea del pdecat celebrada al palau de congressos de catalunya, marta pascal va acabar tirant la tovallola: “És evident que no pot ser que la coordinadora no tingui la confiança del president; jo no la tinc”.


la fractura es va produir el 21 de juliol passat. era dissabte. el dimecres abans, en una reunió amb un grup d’alcaldes del pdecat a berlín, puigdemont els va comminar a avalar la crida –el moviment neoconvergent que promou– i els va amenaçar de presentar candidats alternatius a les alcaldies dels seus municipis si seguien donant suport a l’estratègia de marta pascal. més enllà de les formes, que denoten un capteniment autoritari, la pressió política de puigdemont posava en evidència dues estratègies divergents: la del sector de l’expresident, que aposta per mantenir la via unilateral i la confrontació oberta amb l’estat, i la del sector més pragmàtic, que sense renunciar a la independència, defensa una via gradual per a eixamplar la base social del sobiranisme a través de l’acció de govern.


val a dir, *mutatis mutandis*, que aquests paràmetres són també els que separen les posicions del pdecat –ara en fase de ser cooptat per la crida nacional per la república que promou puigdemont– de l’estratègia que defensa oriol junqueras a erc. els republicans van decidir aparcar la via unilateral i donar suport a la moció de censura des d’un primer moment, però ara no han pogut mantenir la seva aposta fins al final pel temor a una reacció contrària de les bases del partit i a la competència electoral del pdecat. en el seu cas, la coincidència entre l’inici del judici del *procés*, amb l’exvicepresident junqueras al capdavant del banc dels acusats, i la votació de les esmenes a la totalitat dels pressupostos ha estat un factor determinant. la temença a ser titllats de traïdors –les 155 monedes de plata d’aquell tuit de gabriel rufián que va fer història– els aboca de nou a un carreró sense sortida. uns i altres, això no obstant, ja havien subscrit abans el nou paradigma: el pas del catalanisme al sobiranisme.


el joc de la catalanitat, segons explica jaume vicens vives, era inseparable d’un “intervencionisme hispànic”. el catalanisme majoritari havia avançat històricament amb dos peus: la defensa de l’autogovern de catalunya i la d’una altra idea d’espanya, però el sobiranisme ha abdicat d’aquesta segona funció. per seguir amb les paraules de vicens vives, hem viscut un d’aquells moments rituals que, de tant en tant, fa que es desvetlli entre nosaltres “un sentimentalisme torbador, que ens duu a mesurar el món amb els batecs del nostre cor, i sovint, al bell mig de l’acció, ens ennuvola l’esguard i ens fa claudicar la passa. enlairem banderes solitàries, per a després esquinçar-les i amagar amb llurs parracs les nostres febleses”. tanmateix, els anomenats nous fets d’octubre –els fets de setembre i octubre del 2017– no només representen l’aposta fallida per la via unilateral –les lleis del referèndum d’autodeterminació i de transitorietat jurídica, la posterior consulta de l’1-o i la declaració d’independència final–, sinó que representen també una lògica en sentit contrari a la del 6 d’octubre de 1934.


puigdemont va amenaçar un grup d’alcaldes del pdecat de presentar candidats alternatius si seguien donant suport a marta pascal.
--------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------


fem una mica d’història. lluís companys va proclamar “l’estat català de la república federal espanyola” com a reacció a l’anomenat bienni negre (1933-1936) i a l’entrada de la ceda al govern espanyol, i va invitar “a establir a catalunya el govern provisional de la república” perquè “la catalunya liberal, democràtica i republicana no pot estar absent de la protesta que triomfa arreu del país” (la vaga general a espanya i la fallida revolució d’astúries). per això, la proclamació del president companys començava dient: “catalans! les forces monarquitzants i feixistes que d’un temps ençà pretenen trair la república han aconseguit llur objectiu i han assaltat el poder”.


els fets del 6 d’octubre de 1934, des d’aquesta òptica, obeïen a una lògica política marcadament espanyola i, de catalunya endins, el president companys responia també a les veus que deien que era poc catalanista. el periodista lluís aymamí i baudina, en el seu llibre-crònica *el 6 d’octubre tal com jo l’he vist*, ho explica així: “lluís companys travessa el saló de sant jordi enmig de les abraçades i felicitacions de tothom, que ell accepta sense el més petit gest. pel camí, a pocs metres del balcó, topa amb un diputat de barba blanca. aquest el felicita. i companys, amb el rostre serè, enèrgic i suau, diu simplement: ja està fet! ja veurem com acabarà. a veure si ara també direu que no sóc catalanista!”.


acabem aquest apunt històric: el president companys va ser empresonat –també el seu govern–, primer al vaixell uruguay, fondejat al port de barcelona, i després traslladat a madrid, on fou jutjat pel tribunal de garanties constitucionals i condemnat a trenta anys de presó. en va sortir arran de la victòria electoral del front popular a les eleccions generals de febrer de 1936. tornem al present: pablo casado, en les seves primeres declaracions després de l’anunci de l’avançament electoral, va plantejar així el repte del 28 d’abril: “o front popular o partit popular”, és a dir, una batalla entre dos fronts: els de la foto de família de la plaça de colón –pp, cs i vox– davant del psoe, podem, “independentistes i batasunos”. dit ras i curt: s’elegirà entre “l’amic de torra o el que ja té preparat l’article 155”, sense límit de temps, nomenant consellers des del govern central i ampliant-ne l’aplicació a totes les competències. la història, como deia marx, no es repeteix: es caricaturitza.


perquè és cert, com apuntàvem, que pedro sánchez va sobrevalorar les seves forces i va infravalorar l’abast del canvi de paradigma polític de les forces independentistes catalanes. però també ho és que erc i pdecat no han avaluat prou l’abast de la seva decisió. en fer caure el president sánchez no només han malmès la via del diàleg i s’han quedat sense la clau i el duro, sinó que potser s’han disparat un tret al peu. el president sánchez, segons expliquen els seus interlocutors, estava disposat a gestionar el postjudici per afavorir la distensió. es tractava d’una estratègia “d’alt risc polític”, però era també una oportunitat per a recuperar la raó política i sortir de la roda de hàmster del *procés* i de l’*antiprocés.*


ara, a la campanya electoral, s’atiarà de nou la subhasta entre els nacionalismes català i espanyol, amb tots els ciutadans, d’un costat i de l’altre, com ha ostatges emocionals d’aquesta aposta nacionalista. un altre cop, l’eix identitari pesarà més que no pas l’ideològic o programàtic. el joc anirà de patriotes espanyols –i també catalans. recordo sovint, quan s’acaba de celebrar el centenari de l’armistici de la gran guerra, aquell diàleg de *camins de glòria* entre el coronel dax (kirk douglas) i un general francès que el commina a sacrificar els seus homes: -“tot frança depèn de vostè”. -“no sóc un toro, general; no em posi davant la bandera de frança perquè envesteixi”. -“potser està equivocada la idea de patriotisme, però on hi ha un patriota hi ha un home honrat”. -“no tots opinen el mateix. el doctor johnson (samuel johnson) deia una cosa molt diferent sobre el patriotisme. va dir que era l’últim refugi dels canalles”. seria un judici d’intencions dir ara això d’alguns dels nostres polítics, però no constatar que, d’un costat i de l’altre, s’utilitza la bandera d’espanya i l’estelada per a envestir l’adversari i dopar el partidari.


en aquest context, catalunya i el conjunt d’espanya s’endinsen en una lògica populista –un guerracivilisme 2.0– que contaminarà la campanya de les municipals i europees del 26 de maig. es tracta de tot el contrari dels deures que tenim pendents: una reforma de la constitució, en clau federal, que pogués significar un nou començament –també per a catalunya–; uns pactes de la moncloa del segle xxi per decidir quin model social volem i de quina fiscalitat ens dotem per a finançar-lo, i una major integració europea per a aconseguir que la ue no sigui només una potència econòmica sinó també un actor estratègic en el món global.


el professor andreu mas-colell, en un article clarivident al diari ara (5/i/2019), apostava des del sobiranisme per votar a favor dels pressupostos de l’estat en el marc de la que denominava una “estratègia suau”: “en l’any dels judicis això no serà senzill, però és plenament compatible amb expressar-se amb els trets propis de les mobilitzacions catalanes: massivament, pacíficament i tranquil·lament (...) he d’admetre una cosa. segurament l’estratègia suau no és l’òptima per a qui cregui que la independència és possible amb el 50% de suport a catalunya, amb una part significativa de l’altre 50% mobilitzada en contra i amb l’estat espanyol en contra. però aquest és un escenari de probabilitat zero”.


mal m’està el dir-ho, però primer vaig pensar que el professor mas-colell tenia raó; ara en començo a dubtar. l’exconseller d’economia és tot un expert en la teoria de jocs –la millor manera de prendre decisions és tenint en compte el futur– i, des d’aquesta perspectiva, penso que no estem parlant d’un escenari de probabilitat zero: si el frontisme polític i la lògica guerracivilista 2.0 s’instal·len a espanya i els populismes fan descarrilar el projecte europeu, aleshores sí, la independència de catalunya serà possible. el problema és el preu que en pagaríem tots plegats en termes de progrés econòmic, de benestar social, de convivència i de civilitat. el resultat de les eleccions del 28 d’abril ens donarà les dades per a avaluar-ho.


d13ebb3c86342e17a788d83a13db6c69
la fi sobtada de la legislatura més convulsa
politicaprosa.com
2020.10
la dissolució anticipada de les corts generals i la convocatòria d’eleccions per al 28 d’abril ha posat fi a la legislatura més accidentada d’ençà de la recuperació de la democràcia. a aquesta xii legislatura s’hi arribava després que els resultats de les eleccions del 2015, caracteritzades pel retrocés dels partits tradicionals, per l’emergència dels nous partits, podemos i ciutadans, i per la inhibició de pdecat i erc, immersos en el procés sobiranista, forcessin una inèdita repetició dels comicis.


aquelles eleccions les havia guanyat el pp, però mariano rajoy, de manera insòlita, va renunciar a intentar la investidura i el nou líder socialista pedro sánchez va intentar-ho i va assolir un acord programàtic de 200 punts amb ciutadans, del qual un podemos amb expectatives de fer el *sorpasso* als socialistes no en va voler ni sentir a parlar. la conseqüència va ser una investidura fallida i la repetició de les eleccions generals al juny del 2016 en què el pp es va recuperar lleugerament i el psoe es va ensorrar mentre que podemos i ciutadans, malgrat lleugeres oscil·lacions, van fer palesa la seva consolidació. en aquesta ocasió ciutadans, exhibint la seva condició de partit frontissa, i sense exigir la retirada de rajoy, va arribar a un pacte amb el pp que, en absència d’altres aliats viables, només es podia materialitzar amb l’abstenció del psoe.


l’única alternativa era l’entesa d’aquest partit amb podemos i el conjunt de partits d’àmbit no estatal, inclosos els independentistes, una entesa que des de les files socialistes (el mateix exsecretari general alfredo pérez rubalcaba) es va batejar com un govern frankenstein i va ser descartada. la negativa de sánchez a abstenir-se i a afavorir la investidura de rajoy –una posició contestada internament per part d’alguns barons i vells dirigents que temien una nova convocatòria d’eleccions en un moment en què el psoe travessava les seves hores més baixes–, va acabar provocant la seva renúncia a la secretaria general del partit i l’abandonament de la seva acta de diputat obrint una profunda crisi a la si del partit.


finalment rajoy va ser investit president del govern amb l’abstenció de tot el grup socialista tret de 15 diputats que hi van votar en contra, entre els quals els diputats socialistes catalans, sancionats amb una multa de 600 euros, una posició, a més que va comportar la renegociació del protocol de relacions entre psoe i psc vigent des de 1978 i que va acabar reduint l’autonomia del psc. els socialistes entraven en una fase d’interinitat fins al xxxix congrés, celebrat el juliol del 2017, que es va cloure amb el retorn de sánchez a la secretaria general gràcies a unes eleccions primàries en les quals es va veure avalat per més de la meitat dels electors i va superar la dirigent andalusa susana díaz i el basc patxi lópez.


el retorn de sánchez, que en no ser diputat no podia exercir de cap de l’oposició, va coincidir amb l’inici de la tardor catalana. de la seva mà el psoe va donar suport a l’aplicació de l’article 155 a catalunya després del referèndum de l’1 d’octubre i de la declaració d’independència del dia 27, encara que fent de contrapès a ciutadans que aspirava a un 155 més dur.


l’allunyament socialista dels partits independentistes era tan explícit que sánchez va titllar de racista i de le pen de la política espanyola el president quim torra. una setmana després, quan sánchez va decidir presentar una moció de censura contra rajoy, l’independentisme es convertiria en el seu aliat circumstancial.


aquesta moció de censura va tenir com a desencadenant la sentència del cas gürtel que condemnava el pp a pagar una multa com a partícip a títol lucratiu de la trama corrupta i acreditava l’existència d’una caixa b que finançava el partit. era la constatació definitiva que el pp havia emparat i s’havia aprofitat de la corrupció. en un moment en què la corrupció i els partits polítics eren percebuts com els principals problemes dels espanyols, el psoe va tractar de recuperar la iniciativa política. podemos, escarmentat per les conseqüències internes i externes de la seva negativa en la legislatura fallida, ben aviat va secundar la iniciativa mentre que ciutadans se’n va desmarcar i va acabar quedant-se sol amb el pp en el rebuig a la moció. aquesta va comptar amb el suport de la resta de grups de la cambra i amb l’abstenció dels nacionalistes canaris.


la pèrdua del govern va provocar la retirada de rajoy de la vida política i la celebració del xix congrés del pp, el primer que triava el seu nou líder mitjançant un sistema d’eleccions primàries. la presidència del partit se la van disputar la fins aleshores vicepresidenta i principal responsable de la implementació de l’article 155 a catalunya, soraya sáenz de santamaria, la secretària general del partit maria dolores de cospedal i el vicesecretari general de comunicació del partit pablo casado en entredit a causa de la sospita d’irregularitats i tracte de favor en l’obtenció dels seus títols acadèmics, qui, malgrat això, es va acabar imposant.


el nou líder, en clara competència amb ciutadans, ha anat endurint el seu discurs no només pel que fa a la qüestió nacional sinó també en aspectes relatius a la fractura esquerra-dreta, en especial com a conseqüència de la sobtada irrupció de vox a les eleccions andaluses. És en aquest sentit que s’ha d’interpretar el recent qüestionament del pacte d’estat contra la violència de gènere o la proposta d’enduriment de les condicions per a l’avortament.


l’arribada de sánchez a la moncloa gràcies a la primera moció de censura exitosa des del restabliment de la democràcia a espanya va coincidir amb la investidura in extremis de quim torra i va donar lloc a un govern que va permetre l’aixecament de l’article 155. el mes de juny s’inaugurava amb un nou govern a espanya investit gràcies al vot favorable de l’independentisme i amb un nou govern independentista que van donar lloc a una certa distensió. els polítics presos seguien a la presó, tot i que de seguida van ser traslladats a catalunya. la instrucció judicial seguia el seu curs, però els dos governs es van emplaçar a recuperar el diàleg i el funcionament normal dels mecanismes intergovernamentals aturats des de feia anys. els presidents sánchez i torra van mantenir diverses trobades igual que els segons nivells encapçalats per la vicepresidenta carmen calvo, el vicepresident pere aragonés i la consellera de presidència elsa artadi. mentrestant, l’advocacia de l’estat va descartar la rebel·lió i va rebaixar la petició de penes a sedició i malversació mentre que la fiscalia, malgrat la designació d’una nova fiscal general, la va mantenir.


el govern de sánchez ha estat el més minoritari dels que hi ha hagut mai a espanya i no ha comptat amb aliats estables, circumstància que li ha complicat la governabilitat. tot i això ha estat capaç d’aprovar 13 lleis i 25 decrets llei alguns dels quals d’elevat valor simbòlic i amb contingut social. s’ha recuperat la sanitat pública instituïda al seu dia i també derogada pel pp, s’ha aprovat un pacte d’estat contra la violència de gènere, s’han apujat les pensions, el salari mínim i el sou als funcionaris, s’ha incrementat la protecció als menors, s’ha avançat en la lluita contra la pobresa infantil i s’ha treballat per assolir els compromisos de l’agenda 2030 encaminada a erradicar la pobresa i afavorir el desenvolupament sostenible i igualitari a nivell planetari.


el govern de sánchez ha estat el més minoritari que mai hi ha hagut a espanya.
------------------------------------------------------------------------------


no ha pogut derogar la llei mordassa, ni la reforma laboral, ni avançar en el tractament de l’eutanàsia, ni agilitzar el vot rogat, ni promoure la igualtat laboral i reduir la bretxa salarial, ni millorar les condicions d’accés a l’habitatge de lloguer ni avançar en el desenvolupament de la memòria històrica més enllà del compromís de traslladar les despulles de franco. i si en alguns casos no s’ha avançat ha estat més pels interessos estratègics dels partits de l’oposició que no pas per l’existència de desacords de fons. però sobretot no s’han pogut aprovar els pressupostos. encara que sánchez comptava amb el suport de podemos i del pnb, el rebuig d’erc i del pdecat, juntament amb el del pp i ciutadans, n’ha impossibilitat la tramitació i ha precipitat la convocatòria d’eleccions.


la negativa dels partits independentistes, però, no ha tingut a veure amb el contingut dels pressupostos sinó que ha estat supeditada a l’evolució de les converses entre els respectius governs en la perspectiva de canalitzar la crisi catalana. l’exigència del govern català d’incloure el dret d’autodeterminació, el coneixement dels 21 punts que torra va traslladar a sánchez en la trobada del passat desembre i, sobretot, la polèmica qüestió del «relator», que va desfermar les ires de ciutadans i pp i que va dur a la convocatòria d’una manifestació amb el lema «per una espanya unida. eleccions ja», van fer vessar el got. el temor del psoe a semblar presoner dels partits independentistes a les portes de la campanya de les eleccions autonòmiques, municipals i europees va provocar el trencament del diàleg amb els partits independentistes impossibilitant la tramitació dels comptes. això, juntament amb la interpretació per part del psoe que la manifestació va ser un fracàs en termes de mobilització, i que a més va fer visible l’aliança estratègica entre pp, ciutadans i vox, ja que per primera van mostrar-se junts en públic, va desencadenar la dissolució anticipada.


una derivada dramàtica del ‘procés’ ha estat la ingovernabilitat, tant a catalunya com a espanya.
-------------------------------------------------------------------------------------------------


les expectatives no són les ideals per als socialistes però possiblement aquest sigui el millor dels pitjors moments per a fer-ho perquè, convocant ara, el psoe espera treure rèdit de la seva condició de víctima. a una banda hi té l’oposició desfermada de pp i ciutadans, que acaben de pactar amb vox a andalusia i configuren una possible alternativa de govern a espanya. a l’altra, els independentistes als qui ha ofert diàleg i un tractament favorable als interessos de catalunya als pressupostos però sense ser-ne ostatge, i que aquests han refusat. a més, ho fa en un moment en què podemos es troba afeblit per una nova crisi interna arran de la sortida d’Íñigo errejón que ha decidit unir-se al projecte de manuela carmena a madrid.


la progressiva dretanització de ciutadans, el retrocés del pp en benefici de vox i el desencantament amb podemos pot permetre al psoe recuperar la condició de primera força política, una posició que no ocupa des del 2008. que guanyi les eleccions no vol dir, però, que pugui seguir governant. les enquestes revelen un panorama molt obert amb tres escenaris possibles: que pp, ciutadans i vox tinguin majoria; que psoe sumi amb ciutadans; o que l’única majoria possible torni a ser la que va fer possible la moció de censura.


o espanya deixa de ser una excepció i els partits estatals comencen a pactar entre ells o –per més que el sistema de partits hagi canviat i estigui cada vegada més fragmentat– la importància dels partits catalans per garantir la governabilitat espanyola seguirà sent una constant. la gran incògnita és quin comportament tindrà erc, força a la qual totes les enquestes atorguen uns resultats formidables, i com es presentarà el pdecat. i, si segueixen desentenent-se potser caldrà articular una proposta des de catalunya, més enllà del psc i els comuns, partidària no només d’implicar-se en la governabilitat sinó també de governar, que posi fi a una derivada dramàtica del *procés* que no ha estat la independència sinó la ingovernabilitat, tant a catalunya com a espanya.


fa541034e62b39bfe7be72c36a3dd3a6
ignoràncies i malentesos al voltant de la unió europea
politicaprosa.com
2020.10
europa en la seva concreció com a unió europea (ue) té mala premsa, tant en sentit recte –els mitjans de comunicació en parlen poc, si es considera el pes de les decisions de la ue i, quan en parlen, sovint és de manera desfavorable–, com en sentit figurat. la ue té pocs defensors espontanis, sembla com si recordar els beneficis que la ue aporta als ciutadans europeus i també l’estabilitat que exporta a l’ordre internacional fos quelcom vergonyós.


en el món acadèmic domina el silenci envers la ue, per indiferència o per mandra de comprometre’s, llevat és clar dels especialistes en dret comunitari obligats professionalment a ocupar-se’n, o es participa en una mena de concurs a veure qui n’és més crític. a tall de mostra d’aquesta actitud serveix un recull recent d’opinions de destacats acadèmics de diversos països europeus (*las crisis de europa.* manuel castells *et al.* alianza editorial, 2018), la major part de les quals traspuen una brillant desmesura crítica. els pocs intel·lectuals que es fixen en europa segueixen la mateixa tònica amb notables excepcions com la dels francesos edgar morin i george steiner que juntament amb els alemanys peter sloterdijk i hans magnus enzensberger formen un perseverant eix intel·lectual a favor d’europa. l’actual aridesa del camp intel·lectual espanyol es nota també en l’escassa reflexió sobre europa.


d’altra banda, les institucions de la ue no surten a defensar-se d’atacs infundats, com en general tampoc no acostumen a fer-ho les institucions nacionals per allò de la «correcció política». És una raresa un tríptic del 1992, *7 errors d’apreciació sobre la comissió europea*, editat per la comissió, en què es rebaten alguns dels malentesos de l’època, avui superats o substituïts per altres de molta més acritud. en el camp de la propaganda, que també practica com qualsevol poder nacional, la ue actua amb una contenció remarcable. subvenciona (només) la cadena euronews i l’emissora radiofònica euranet i el parlament europeu disposa del canal europarltv, mitjans que treballen amb una gran honestedat informativa, però amb poc seguiment.


 
**la complexitat de l’invent**


a aquest panorama de solitud s’afegeix un factor més de desorientació per al ciutadà: la complexitat de l’invent. costa d’entendre una construcció jurídica i un muntatge institucional com la ue d’un funcionament enrevessat que obliga a pràctiques i equilibris difícils. l’actual unió, successora de les comunitats europees, es regeix pel tractat de la unió europea (tue, 55 articles) i el tractat de funcionament de la unió europea (tfue, 358 articles), que es modulen amb 37 protocols i 65 declaracions de diversa entitat i es complementen amb la carta de drets fonamentals de la unió europea (54 articles amb 54 explicacions interpretatives). es tractaria d’un *corpus jurídic* relativament abastable, si no fos perquè també s’ha de tenir en compte el que s’anomena *aquis communautaire,* un aplec de milers de normes que compendia tota l’herència dispositiva de les comunitats –i aquí sí que t’hi pots perdre–, sense oblidar la imprescindible jurisprudència del tribunal de justícia de la unió europea.


no acaba aquí la complexitat. segons els tractats, la ue té set institucions (el parlament europeu, el consell europeu, el consell, la comissió, el tribunal de justícia, el banc central i el tribunal de comptes) i dos òrgans consultius institucionals (el comitè econòmic i social europeu i el comitè de les regions). no és res d’extraordinari en el dret comparat dels ens nacionals o supranacionals. però on la ue guanya per golejada és en el terreny del desplegament organitzatiu. hi ha dotzenes de formacions, agències, organismes i comitès tècnics derivats del funcionament de les institucions amb els corresponents acrònims en anglès, com ara l’eeas (el servei europeu d’acció exterior) o l’emcdda (l’observatori europeu de la droga i les toxicomanies).


havia d’esdevenir indefectiblement la ue el «monstre gentil», com la denomina enzensberger? per molt que s’intenti, les disposicions normatives, en aquest cas les de la ue: tractats, reglaments, directives, decisions, recomanacions i dictàmens, no es poden simplificar ni vulgaritzar. el dret té unes exigències expositives i una terminologia pròpia indefugibles. un estatut d’autonomia o una llei d’aigües, per exemple, no poden fer concessions formals als destinataris, la seva eficàcia depèn del seu rigor. això d’una banda. de l’altra, la ue ha sigut fins ara una organització internacional (sui generis) formada, després de successives ampliacions, per vint-i-vuit estats amb sistemes jurídics i cultures polítiques diferents, per bé que comparteixen com a mínim uns principis comuns: una organització política basada en el sistema democràtic i una economia de mercat. harmonitzar funcionalment la diferència en el marc institucional de la unió i treballar per assolir els ambiciosos objectius que la justifiquen ha comportat una sobrecàrrega de centres operacionals i administratius.


sens dubte que es podria fer més per millorar-ne l’eficàcia, la transparència, la comprensió i la proximitat, però sempre hi haurà un nivell de complexitat inevitable, atesa la naturalesa de la ue i la seva composició. si l’esforç que fan les institucions de la ue per donar-se a conèixer és generós, el resultat en termes de coneixement general és més aviat decebedor.


si l’esforç que fan les institucions de la ue per donar-se a conèixer és generós, el resultat en termes de coneixement general és més aviat decebedor.
------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------


tot plegat fa que no sols el ciutadà, si s’interessa per la ue, es perdi en el terreny fragós de la unió, sinó que també s’hi perden polítics, periodistes, tertulians i algun autoproclamat expert, que poden arribar, entre d’altres espifiades, a confondre consell europeu, consell i consell d’europa, tribunal de justícia de la unió europea i tribunal europeu de drets humans del consell d’europa, així com desconèixer el sistema de competències exclusives, compartides, de suport i especials de la ue –fins i tot n’hi ha que ignoren que existeix tal divisió–, cosa que no els impedeix pontificar i renyar amb severitat la unió.


ara bé, anem a pams. deixant de banda la ignorància reprovable dels qui per la seva funció o professió estarien obligats a mostrar-se més informats, què necessitaria saber el ciutadà del comú sobre la ue per ser un ciutadà europeu responsable? la pregunta és també aplicable als altres nivells de l’esfera pública, l’estatal, el regional i el local, i és una qüestió cabdal per al vigor de la democràcia. la resposta no pot ser unívoca ni universal. el coneixement que se’n tingui dependrà de la formació, dels interessos i l’autoexigència de cada individu concret, però conèixer, somerament, el marc general i saber, més o menys, què correspon fer a cada nivell sembla indispensable per a la salut de la democràcia.


aquesta informació útil es complica quan parlem de la ue, car la seva especificitat supranacional, unes competències difoses i uns assoliments filtrats, i sovint ocultats, per l’estat, la perjudiquen a l’hora d’atreure l’interès del ciutadà, la hi allunyen, si més no. però, en el fons, la matriu de la ue –allò sobre el que es basa: llei, poders separats, institucions, acció política–, tot i la seva marcada especificitat, ve a ser la mateixa que la d’un ajuntament; si aquest pot ser «entès» també ho podria ser aquella amb l’ajuda d’una divulgació adequada.


 
**vells malentesos**


però no sols hi ha un desconeixement, que comporta indiferència i passivitat –«no en sé res i passo d’europa»–, actitud que no fa mal directament, però sí mal indirectament en privar la ue de molt suport ciutadà; hi ha també una percepció deformada de la unió, un malentès, a partir d’incomprensions personals o induïda per excrescències ideològiques del debat polític sobre la ue. així s’han anat acumulant malentesos que erosionen la imatge de la ue i que són aprofitats per euròfobs i moviments populistes per desacreditar la ue.


de malentesos n’hi ha de vells, alguns són ja crònics i han penetrat en el debat conceptual –han pujat de categoria, doncs–, i de nous, que van apareixent a redós de l’actualitat i les circumstàncies. el «dèficit democràtic» i la «burocràcia de brussel·les» figuren entre els malentesos més coneguts i més emprats en la crítica. el “dèficit democràtic” ja com a simple expressió imposa, estalvia l’esforç d’una argumentació, suposa una condemna ràpida fàcil de compartir, car la plenitud democràtica és un desideràtum difícil de rebutjar. en el llenguatge corrent –el periodístic, per exemple– l’expressió s’usa sovint amb poc rigor, s’utilitza amb ànim de desqualificació total, com si la ue se situés enterament fora de la democràcia; es va més enllà del significat mateix del terme «dèficit», que vol dir un valor més petit que un altre d’homogeni (faltaria democràcia, però n’hi hauria). quan l’expressió s’usa conceptualment referida a la ue, equival a negar-li legitimitat democràtica en la presa de decisions, en l’adopció i, implícitament, en l’execució. aquesta suposició és molt discutible.


s’apliquen a la ue criteris de democràcia domèstica, els que es requereixen en el funcionament de l’estat democràtic. ara bé, la unió no és un estat, és una unió d’estats, si no es té clar això, i el que se’n deriva, es confon tot; a la unió no se li poden exigir les conseqüències polítiques d’una condició que no té. la paradoxa, emperò, és que la marxa cap a la integració va incorporant elements d’estatització i en aquest sentit sí que hi haurà un dèficit democràtic creixent, si no s’adopten controls democràtics pròxims als que operen a l’estat, però queda encara molt per arribar a un nivell de federalització de la ue que els requereixi.


de moment, la situació és acceptable per a la racionalitat democràtica –potser no tant per a l’emotivitat democràtica–. els estats membres són sistemes polítics democràtics amb controls exigents exercits per la via parlamentària i amb el joc del balanç de poder intern: demos, tribunals, partits polítics, oposició, possibilitat d’alternança en el govern, opinió pública..., que certament no es donen en la unió, car per la seva naturalesa actual –d’unió d’estats, cal insistir-hi– no s’hi poden donar. els impulsos, orientacions i prioritats polítiques generals del consell europeu s’adopten per consens, gairebé sempre, i el consell es pronuncia amb estrictes regles previstes als tractats per majoria qualificada o per minoria de bloqueig. l’execució de les decisions correspon a l’estat, a través d’algun dels seus nivells, i l’estat quan participa en el consell europeu i en el consell i com a executor està sotmès al control democràtic intern.


ultra això, en el lent (i imperfecte) procés d’estatització del funcionament de la unió, el parlament europeu ha passat de mera assemblea consultiva fins al 1979 a poder legislatiu, tot i que encara porta un «co» amb el consell. propugnar «l’eliminació» del dèficit democràtic comportaria passar de colegislador a legislador únic, cosa que obligaria a un canvi en la naturalesa de la unió d’estats. que la unió és una construcció jurídica dins d’un marc de principis democràtics troba confirmació en l’actuació del tribunal de justícia com a poder separat, que garanteix el respecte del dret en la interpretació i aplicació dels tractats. de democràcia, n’hi ha doncs.


ai! la «burocràcia de brussel·les», tan desconeguda, tan criticada i tan necessària, no és ni més exorbitant ni més aclaparadora que les burocràcies nacionals i en la comparació, ja sigui en eficàcia o en responsabilitat, no hi surt perdedora. la comissió té uns 23.000 funcionaris permanents i uns 11.000 temporals i la resta d’institucions compten amb uns 10.000 efectius. en total uns 43.000 empleats, dels quals aproximadament una quarta part són intèrprets i traductors de les 24 llengües oficials. sembla massa personal, si es desconeix el que han de fer. el 2019 gestionaran 165.800 milions d’euros i entre el 2014 i el 2020 n’hauran gestionat 352.000 milions amb els diversos fons, la política agrícola comuna i activitats de la ue. l’administració de la generalitat de catalunya té uns 167.000 funcionaris i contractats per gestionar 35.000 milions d’euros (2018). no cal aportar dades de l’ajuntament de barcelona. la ràtio funcionaris/gestió és favorable a l’administració de la ue en tots els casos. en realitat, el retret que se li està fent és l’excés d’eficàcia i de rigor en la responsabilitat.


entre els malentesos nous destaquen l’acusació a la ue d’inhibir-se del drama de la immigració irregular, i el seu corol·lari d’ofegats al mediterrani, i la manca d’atenció a les necessitats socials. sobre la immigració a europa i la responsabilitat de la ue no hi ha una reflexió prou temperada. els extrems, polítics i emocionals, s’han apoderat d’una qüestió molt sensible en tots els ordres. d’entrada, caldria distingir entre immigrants econòmics (molts) i demandants d’asil (no tants). no és el mateix voler viure millor, i a tal fi migrar –el primer obligat a oferir un «món millor» és l’estat d’origen del migrant–, que intentar sobreviure fugint de la guerra o de la persecució criminal. entre els objectius de la unió figura adoptar «mesures adequades en matèria d’asil i immigració» (tue), però les discrepàncies dels estats membres, d’est a oest i de nord a sud, han impedit formular una política comuna (tfue); ni tan sols ha sigut possible una distribució de les entrades dels darrers temps, extraordinàries per les circumstàncies i massives per l’afluència.


no ha fallat la responsabilitat de la ue, delimitada pels tractats, sinó la definició de les orientacions (el consell europeu), l’adopció de les decisions (el consell) i l’execució (els estats), o sigui el grau d’integració política. per contra, ha funcionat la preservació de la sobirania de l’estat (tue), és a dir, la constatació de l’evidència que la ue és una unió d’estats sobirans –que han cedit competències, però no la sobirania– i que la política d’immigració continua sent responsabilitat dels estats, de cadascun d’ells. si acusació hi ha d’haver, és als estats que han rebutjat la immigració o hi han posat restriccions. amb tot, el conjunt d’estats de la ue, no la unió que no té pròpiament territori, ha acollit del 2015 ençà prop de dos milions de persones entre demandants d’asil i immigrants econòmics. a cap altra regió no s’ha fet un esforç semblant.


amb freqüència es demana a la ue que amb fons propis atengui tal o tal altra necessitat; encara que tingués competència per fer-ho, els fons no arriben per cobrir tanta necessitat. el pressupost de la unió representa només l’1% del pib dels estats membres, i enguany disposarà de 165.800 milions d’euros (compromesos). És molt, però no n’hi ha prou, ni de bon tros, per tot el que s’exigeix a la ue. s’haurien de prioritzar les atencions, sí, i augmentar el pressupost de la unió, també. ambdues solucions depenen en última instància del consell europeu i del consell (els estats) i del parlament europeu (la voluntat ciutadana). mentrestant, la ue no pot satisfer les moltes necessitats que els estats desatenen, i, naturalment, per tapar un cop més les absències dels estats, la ue serveix de boc expiatori.


doncs bé, malgrat l’elevat desconeixement sobre la ue i els malentesos que l’envolten, resulta que, si se celebrés un referèndum sobre la permanència a la ue, el vot a favor d’un *exit* aniria, segons l’eurobaròmetre publicat l’octubre de 2018, del 7% de l’europeista luxemburg al 24% de l’avui traumatitzada itàlia, passant per l’11% de l’agraïda espanya. aquesta acceptació de la ue, que es va repetint amb poques oscil·lacions, explicaria el gir estratègic dels populistes d’extrema dreta: ja no proposen sortir de la ue i de l’euro, com fantasiejava marine le pen, sinó quedar-s’hi per corcar-los des de dins. vés per on, l’èxit de l’acceptació d’europa podria matar la ue.


3db9a89f6bd1f199caf9e2cad3302da2
veneçuela, país de passions
politicaprosa.com
2020.10
veneçuela provoca passions. en el debat públic quan es fa referència a aquest país llatinoamericà hi ha molt de projecció i de polarització. succeeix ara amb la crisi recent, però ha passat des del triomf d’hugo chávez en les eleccions presidencials del 1998. no es debat només sobre la realitat del país sinó també, i molt, al voltant dels posicionaments ideològics de cadascú. veneçuela genera discursos de blanc i negre. i és que, quan en parlem, no només es pren com a referència la realitat del país. el projecte bolivarià va ser el punt d’inici d’una onada de canvi transformadora a l’amèrica llatina que disputà l’hegemonia del consens de washington. la defensa de la constitució del 1999 tenia a veure també amb l’obertura d’un escenari d’esperança per a la regió amb més desigualtat del planeta.


el nou cicle polític tingué radicacions més o menys profundes segons la realitat de cada país. en alguns casos com veneçuela, equador i bolívia aquest canvi va anar acompanyat de l’elaboració d’un nou marc constitucional. en d’altres, les transformacions institucionals i de polítiques públiques es van produir sota la carta magna heretada: brasil, uruguai o argentina com a casos paradigmàtics. a vegades s’ha volgut parlar de dues esquerres llatinoamericanes (no acabant de quedar clar, per cert, quins països s’inclouen en una o en l’altra) quan fóra més adequat parlar de l’adaptació d’uns pressupòsits de superació de l’anomenada «dècada perduda» segons els condicionants de cada país. hi va comptar com eren les institucions que heretaven, quin paper tenien els actors polítics tradicionals, quina era la situació social i econòmica, o com se’n configurava la cultura política. les premisses de recuperació de l’estat, regulació de l’economia i desenvolupament de polítiques socials que tots aquests projectes compartien es van materialitzar de diferent manera segons el context.


maduro controla el poder executiu, l’assemblea constituent, el poder judicial i l’exèrcit; guaidó, l’assemblea legislativa i compta amb el suport exterior.
-----------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------


vint anys després del procés constituent, veneçuela sembla avui en un carreró sense sortida. una crisi econòmica i social que s’ha anat agreujant en els darrers cinc anys fins a situar-nos davant d’una espècie d’estat fallit. una perillosa voluntat d’ingerència estrangera on pesen més els motius geopolítics que les ànsies de democratització. dos legislatius que no es reconeixen: l’assemblea constituent i l’assemblea legislativa. maduro controla el poder executiu, el legislatiu, el judicial i l’exèrcit; guaidó el legislatiu i compta amb el suport exterior. un règim en descomposició amb derives corruptes i autoritàries; una oposició dividida, «revanchista» i sense lideratges clars. tot això en un context de gran desigualtat i de retorn de la misèria i l’extrema pobresa. i amb una població, de moment, dividida en dos.


ni maduro ni guaidó, en les seves últimes actuacions, tenen la carta magna del seu cantó: ni l’assemblea constituent oficialista ni l’autoproclama de guaidó com a «president provisional» són constitucionals. ara bé, maduro a dia d’avui té el control sobre el territori i l’acció de l’estat, i el suport d’aproximadament la meitat de la ciutadania. en aquest estat de les coses, només una sortida política dialogada (que podria desencadenar en unes eleccions acordades i legitimades pels diversos actors oficialistes i de l’oposició) desencallaria pacíficament la situació d’*impasse* que viu el país actualment. una situació d’empat, de correlació de debilitats. en aquest context, l’intervencionisme dels estats units són tambors de guerra que afegeixen dificultats a la gestió del conflicte que pot decantar una intervenció estrangera o una guerra civil. en dret internacional és tradició reconèixer estats i no governs. el reconeixement que han fet diversos estats europeus (entre els quals espanya) no ajuda a la construcció d’un escenari de futur per al país, però és que a més els situa en fals en les relacions diplomàtiques.


la conjuntura és dramàtica, complexa i canviant. però per entendre-la cal una mirada contextual i de procés històric. la construcció de democràcies a l’amèrica llatina ha comptat amb el handicap de l’existència d’importants sectors exclosos políticament i econòmica. malgrat que la transició espanyola fou agafada com a model per molts processos democratitzadors llatinoamericans a partir del anys 80, la realitat de la que es parteix dista molt de poder-hi ser comparada. l’estat liberal-democràtic a la regió més desigual del planeta té dificultats de consolidar-se si no es construeix amb inclusió social. per exemple, la veneçuela prechàvez, malgrat ser un país ric amb importants recursos naturals (sobretot petroli), registrava dramàtiques taxes de pobresa (48%), indigència (21%) i desigualtat. aquell país no pot ser un model al qual tornar.


tres són les variables de fons que poden explicar el perquè del col·lapse del nou règim construït a partir de la constitució del 1999: la importància geopolítica del país; la manca de construcció d’institucionalitat; i el pobre desenvolupament d’una economia productiva alternativa a la dependència petroliera. les dues últimes deriven del passat i la responsabilitat de la revolució bolivariana ha estat en no poder-les revertir. cal dir que aquests fenòmens estructurals tenen a veure amb el que s’ha anomenat la maledicció dels recursos o la paradoxa de l’abundància. de manera comparada, s’ha arribat a la conclusió que el fet de tenir recursos naturals molts cops no és una sort sinó una desgràcia, tant des d’una perspectiva de dinàmiques internacionals com nacionals. anem a pams.


en un primer moment, resulta evident que els recursos naturals que posseeix veneçuela han posat aquest país en el focus de les grans potències internacionals. ser el país amb les reserves de petroli més grans del món i un dels principals exportadors mundials no és poca cosa. l’interès mostrat pels estats units vers la crisi veneçolana de cap manera pot ser entès com una preocupació genuïna pels drets i les llibertats. És evident que les relacions amb l’aràbia saudita o israel es mouen sota uns altres paràmetres. la llarga tradició nord-americana d’intervencionisme en països de l’amèrica llatina en són una clara carta de presentació. rússia i la xina (també turquia i l’iran) entenen també de manera instrumental la defensa del règim que ha plantat cara a trump. les darreres relacions militars poden ser enteses com un marcatge en el mapa polític internacional.


la ingerència estrangera ve de lluny: el suport en l’intent de cop d’estat del 2002 contra chávez, la formal oposició al règim per part de les administracions bush i trump, l’ús polític dels mitjans de comunicació o d’algunes ong nord-americanes que operaven en territori veneçolà, etc. però no es tracta només de petroli. la capacitat del bolivarianisme de dinamitzar un pol internacional diferent a l’hegemonia atlantista (un procés d’integració regional i unes relacions fluides amb altres grans potències mundials) també va suposar un important desafiament. l’agressivitat internacional ha provocat un cert tancament del règim amb mesures que des de l’estranger són difícils d’entendre com ara la regulació dels mitjans de comunicació o el control de les organitzacions socials que operen al territori.


pel que fa a la manca de construcció d’estat i d’institucionalitat, les polítiques d’austeritat havien aprimat l’estat fins a l’extenuació i la voluntat de revertir aquesta qüestió fou una de les banderes del socialisme del segle xx. però l’arribada de chávez a la presidència del país, encara que generés un augment enorme d’acció pública, no acabà suposant construcció d’institucionalitat amb un cert caràcter d’irreversabilitat. l’exemple de les polítiques socials és clarament il·lustratiu. quan els bolivarians comencen a prendre les regnes de veneçuela es troben amb una administració pública que no facilita la construcció d’una nova proposta política. funcionaris contraris al nou règim i institucions esclereotitzades. la prioritat de fer front a necessitats econòmiques i socials urgents, junt amb la coincidència d’un període d’expansió econòmica, portaran al disseny de les missions a partir del 2003. es tractava d’intervencions focalitzades que requerien d’immediatesa: salut, educació, habitatge, clavegueram, etc. els resultats d’aquests primers anys foren francament bons, reconeguts per nacions unides i altres organismes internacionals.


la crisi econòmica que oprimeix veneçuela des del 2013 no es pot deslligar del model pervers que va començar quan es va connectar
---------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------


ara bé, un cop superats els primers anys, les missions no derivaren en la construcció de polítiques públiques integrals, universals i estables en el temps. no es construí un sistema de salut universal, una educació pública i de qualitat, o uns programes d’atenció a la dependència per a tota la població. tampoc s’implantà una estructura impositiva que assegurés la despesa pública més enllà de la dependència petroliera. vinculat amb això es va confiar massa en l’activitat constitucional i legislativa, i es van contemplar poc les dificultats que comporta la implementació de les polítiques.


en un tercer moment, i relacionat amb l’anterior, l’economia continuà essent bàsicament extractiva. no és cap novetat, les primeres perforacions petrolieres al país són de principis del segle xx. la revolució bolivariana no tingué força i/o voluntat per transformar el model. la maledicció dels recursos provoca una disminució competitiva dels altres sectors productius i una important volatilitat segons la situació del mercat mundial. també genera un tipus d’acostament tant de les elits com dels sectors populars a l’activitat econòmica que es veu modulat per la immediatesa i la facilitat en l’obtenció de recursos; una economia que afavoreix el sorgiment de la corrupció i de la mala gestió dels recursos, i la seva perpetuació com a part intrínseca de la forma de funcionar de l’estat. la crisi econòmica que oprimeix veneçuela des del 2013 no es pot deslligar del model pervers que va començar quan es va connectar la mànega del petroli.


a32e56f290fa10ea31543f884586b050
democràcia per a realistes a catalunya
politicaprosa.com
2020.10
larry bartels i christopher achen són dos prestigiosos politòlegs nordamericans autors d’un llibre que és una llàstima que no sigui més conegut a catalunya. el seu títol és «democracy for realists» (*democràcia per a realistes*), i és una exploració empírica, amb dades per als estats units, fins i tot prèvies a les eleccions que van donar la victòria a donald trump, que destrueix el mite segons el qual la solució als problemes de la democràcia és sempre «més democràcia». la solució als problemes de la democràcia no és més democràcia (entenent per tal una democràcia més directa, per a més decisions, i amb menys regles), sinó una millor democràcia, amb millors institucions i regles. el radicalisme democràtic està greument renyit amb la qualitat democràtica.


la democràcia és el millor sistema quan combina l’elecció de representants amb igualtat d’oportunitats tant entre votants com entre candidats, amb regles estables decidides per amplis acords. i amb la pràctica del pluralisme, la deliberació i el raonament públic. És el sistema que permet traspassos de poder no violents i respectats, i que dóna legitimitat a l’exercici temporal del govern. però la democràcia per si sola no garanteix decisions racionals, ni eficients, ni estables. ja sabem que la resta de sistemes són pitjors. molt pitjors. per tant, el que hem de fer és millorar la democràcia.


bartels i achen donen extensa cobertura empírica a aquestes afirmacions, que en el camp teòric ja van ser formulades fa dècades per economistes com kenneth arrow i amartya sen, dos demòcrates progressistes, que van explicar que, fins i tot quan tots els votants individuals són racionals, no hi ha cap regla de votació que compleixi amb un mínim de propietats desitjables a la vegada (és el teorema de la impossibilitat d’arrow, que sen va estendre). i també van explicar que la majoria de les regles de votació habitualment utilitzades poden donar resultats diferents entre si, i de vegades fins i tot diferents resultats amb una mateixa regla segons, entre altres factors, qui controli l’agenda política.


permetríem que l’hospitalet esdevingués comunitat autònoma en comptes de municipi si ho decidís una majoria d’aquesta ciutat amb més habitants que alguna comunitat autònoma?
-----------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------


kahneman i tversky van obrir a més la porta a tenir en compte els biaixos cognitius de totes aquelles persones que participen en els processos d’interacció social, incloent la política. si la democràcia d’individus racionals d’arrow i sen ja plantejava problemes en les decisions col·lectives, afegir-hi elements de racionalitat limitada complica encara més les coses i converteix una democràcia amb regles minimalistes i sense intermediaris en una temeritat. els treballs de ziblatt i levitsky, yascha mounk, finchelstein, i hans-werner müller, entre altres experts en els riscos del populisme, han arribat en comptagotes a catalunya, però no fan altra cosa que concretar com les forces nacionalpopulistes exploten en benefici propi aquestes debilitats de la democràcia (demostrades empíricament per bartels i achen), en nom d’aquesta però posant-la greument en perill.


 
**bino al regne unit, dino a catalunya?**


no sé si a catalunya hem extret totes les lliçons del fracàs del referèndum sobre la sortida del regne unit de la unió europea, com a experiència democràtica més recent en l’espai i el temps que il·lustra aquestes debilitats. acabi com acabi el brexit, el que és segur és que els qui van votar a favor de sortir de la ue no obtindran el que creien que afavorien amb el seu vot, a part d’ocasionar un perjudici econòmic i social gravíssim al seu país. o hi haurà una sortida catastròfica, o hi haurà alguna modalitat del que es considera *brexit in name only* (bino: un brexit només de nom, amb menys sobirania que en la situació actual, perquè els britànics no estarien en la presa de decisions que els seguiran afectant), sense descartar un segon referèndum per tornar a la casella de sortida (però ara amb més informació), lògicament proposat pels qui no volen sortir de la ue, i rebutjat pels partidaris del brexit, igual com el referèndum de 2016 era proposat pels que sí que volien sortir i rebutjat pels que volien quedar-se a la ue; els instruments no són neutrals, encara que en tinguin l’aparença. el referèndum del brexit no va ser una forma de resoldre un problema, sinó de complicar-lo encara més, i això que era un referèndum legal, aprofitant les poques restriccions constitucionals, cosa excepcional en el panorama internacional, del sistema britànic; ni tan sols va ser una forma de revelar la «voluntat del poble», que de seguida va semblar enormement confús sobre què havia votat exactament.


a catalunya, empresaris que s’autoatribueixen funcions desinteressades d’intermediació (deuen ser les úniques persones que no es mouen per cap interès) i esportistes a nòmina d’autòcrates, entre altres, donen lliçons de radicalitat democràtica. sense aturar-se a enumerar la llarga llista d’avantatges i desavantatges dels referèndums com una de les formes possibles de democràcia directa, s’apressen a recomanar-ne un per a catalunya, com si fos un senyal de respectabilitat en alguns sectors. però hi ha raons per sospitar que apel·len a una dino: *democracy in name only*, una democràcia només de paraula, però no de fet.


el gran pecat de la nostra democràcia seria que «no ens deixen posar les urnes» (quan no fem altra cosa que votar més sovint del que exigeixen les normes), o que hi ha gent a la presó només per voler votar; o el gran pecat seria (expressat amb més claredat pels que prefereixen deixar-se d’eufemismes) que no permet l’exercici del dret d’autodeterminació entès com a dret a secessió, segons alguns un dret fonamental, encara que les nacions unides només el preveu per a les colònies o casos de greu vulneració dels drets humans.


les constitucions escrites no preveuen el dret d’autodeterminació entès com el dret a separar-se a partir d’un referèndum d’un territori que ho desitgi (certament no ho preveu cap independentista sobre una hipotètica constitució d’una catalunya independent). deu tenir la seva lògica quan tants països civilitzats han arribat a la mateixa conclusió. permetríem que l’hospitalet esdevingués comunitat autònoma en comptes de municipi si ho decidís una majoria d’aquesta ciutat, encara que tingui més habitants que alguna comunitat autònoma?


un referèndum d’autodeterminació no és una cosa que pugui oferir un govern espanyol (ni que fos de coalició entre podemos i erc), perquè seria automàticament anul·lat pel tribunal constitucional, no sense desencadenar abans una greu crisi desestabilitzadora. per fer un referèndum així caldria una reforma de la constitució espanyola pel procediment agreujat (aprovació per dos terços de dos parlaments consecutius i referèndum final de ratificació), perquè es convertís en l’única constitució escrita del món desenvolupat que accepta el dret a l’autodeterminació.


 
**referèndum, preferèndum o neverèndum**


però podem fer l’exercici de posar-nos en la pell dels qui es comporten com si no hi hagués restriccions constitucionals, per avaluar la consistència del seu suggeriment. la proposta de joan tardà de fer un referèndum amb tres opcions ha coincidit amb una proposta semblant (anomenada per alguns «preferèndum») per fer un segon referèndum amb tres alternatives al regne unit. aquestes propostes pateixen de la il·lusió de profunditat explicativa. són propostes superficialment persuasives, però que no resisteixen una anàlisi de les seves implicacions, encara que és possible que almenys en el cas britànic hi hagués cobertura legal i a aquestes alçades (quasi tres anys després del referèndum inicial) se sabés què vol dir i quines implicacions té cadascuna de les tres opcions possibles (acord may, retirar la petició de sortida, o sortida sense acord).


no se sap si això neix d’una convicció profunda de tardà o de la necessitat de provar una de les poques modalitats de referèndum que encara no s’ha provat a catalunya. el 9n es va fer amb una pregunta arbre (una «autopista cap al sí» segons un expert); el 27-s del 2015 es van inventar unes eleccions «plebiscitàries»; i l’1-0 del 2017 una pregunta binària que segons els promotors, inclòs tardà, va donar lloc a un mandat democràtic, encara que no hi havia autoritat electoral, la data es va fixar unilateralment, i no hi havia cap de les regles, les enunciades per la comissió de venècia del consell d’europa, que poguessin donar un mínim de legitimitat a un procediment democràtic d’aquestes característiques.


cap referèndum dels que proposen els independentistes no comptarà mai amb la garantia d’una presència a la ue d’una catalunya independent, però segur que s’esforçarien per amagar-ho. com en el brexit al 2016, votaríem sobre una mentida. això respecte a l’opció d’independència. si una altra de les tres opcions fos la federal, podríem preguntar «quin federalisme?», basat en quin acord si els partits independentistes estarien fent campanya no per un acord, sinó per la separació?


preguntar per tres opcions evita la disjuntiva binària (puntuant per tant menys en termes de claredat), però plantejaria nombrosos problemes (en cas que fos constitucional): si el sistema és senzillament que guanyi l’opció amb més vots, aquesta podria tenir només el 34% dels vots, patint un greu problema de legitimitat (podria ser també l’opció menys desitjada per a la majoria). si es triés pel procediment de borda (un sistema de punts com l’històric del festival d’eurovisió), podria ser que el guanyador fos diferent que en el primer sistema esmentat, o que en un sistema a dues voltes.


un referèndum és tan bo com el consens que el precedeix i que el segueix, com l’acord de divendres sant sobre irlanda del nord o el referèndum de la constitució a espanya. en absència d’un mínim consens, hi ha el risc de fer un tsipras (convertir un no en un sÍ després del referèndum del 2015, amb pocs dies de diferència), un capgirament o *kalotoumba* en grec. els exemples que es fan servir sobre processos d’autodeterminació o són de països en guerra, o de casos de dècades remotes, o d’un país sense constitució escrita, o d’un cas que no s’acaba d’entendre a catalunya, el canadà. en aquest país es creu que la «llei de claredat» permet referèndums d’autodeterminació. en realitat existeix per minimitzar-ne la probabilitat, i és rebutjada pels sobiranistes quebequesos. els referèndums secessionistes tenen el risc de generar un efecte dòmino (intern i extern) desestabilitzador, i requereixen prendre una decisió un xic arbitrària però crucial per al resultat, com és decidir quin és el cos electoral: catalunya sencera? la catalunya autonòmica d’espanya? els països de parla catalana? espanya? israel amb els àrabs inclosos? només els jueus? crimea? ucraïna? ucraïna oriental? aquestes decisions requereixen fer passar un bisturí territorial en realitats, com és el cas de la major part d’europa excepte les que han estat objecte recent de neteja ètnica, on és difícil trobar un tros de terra, per petit que sigui, on no coexisteixin més d’una col·lectivitat que apel·len a la noció de «poble».


catalunya està dividida i fer un referèndum que no fos per ratificar un gran acord serviria només per celebrar aquesta divisió i aprofundir-la, una divisió que té molt poc d’aleatòria i cada vegada més d’etnolingüística. però l’important en realitat per a molts no és això sinó marcar l’agenda, fer la pregunta per influir en la batalla evolutiva per determinar de quins temes es parla i així influir sobre les preferències multidimensionals dels votants, per seguir garantint majories parlamentàries i poder social.


albert branchadell ho ha explicat molt bé en els seus articles al diari *ara*: són les potències del moment i la correlació de forces internacional les que decideixen quines independències unilaterals triomfen i quins referèndums se celebren, i qui hi participa, amb quines regles, i si n’avalen o no el resultat. i quan aquest aval es produeix i els votants defugen el reformisme del terme mitjà, el resultat no sol ser la ruptura sinó el manteniment de l’statu quo.


s’ha pretès aprovar lleis que arrasaven la divisió de poders. les oficines de l’administració estan plenes de símbols partidistes com en una república bananera.
----------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------


alguns, conscients que les constitucions dels països desenvolupats impedeixen l’autodeterminació de les parts en períodes de pau i estabilitat, proposen un referèndum no vinculant. però aquest permetria expressar opinions «gratis», seria impossible que servís per expressar de veritat les preferències dels votants sobre quelcom tangible i aplicable. seria una enorme pèrdua de temps, l’enèsima, i una irresponsabilitat mentre segueixen sense resoldre’s greus urgències socials. de veritat ens hem de tornar a comptar? seria una festa per a desestabilitzadors, bots, *trolls*, per a les turbes tuitaires (o no tan tuitaires)… i després els intermediaris «desinteressats» i els pocs intel·lectuals que segueixen tenint amics a tot arreu podrien seguir fent articles i llibres i proposant nous referèndums, que, aquesta vegada sí, ho resoldrien tot.


tampoc no em sembla una solució proposar per a un referèndum que no ratifiqui un gran acord parlamentari un llindar del 55, 60, 65, 75 per cent. què passa si ho vota el 75% i el 25% que no vota la solució guanyadora està concentrat en una comunitat cultural i geogràfica? o resulta que té el suport d’una majoria de bloqueig en el conjunt d’espanya? que es fotin… ve a dir la resposta habitual, encara que sigui amb paraules una mica més sofisticades. o que marxin, quan ens estem d’eufemismes. el que cal, en canvi, són fórmules de convivència integradores, amb amplis suports interns i externs, que permetin conviure en una societat multicultural i oberta, sense que se’n vagi ningú, ben al contrari, atraient nous conciutadans.


 
**radicalitat o qualitat democràtica**


a catalunya des del 2012 els presidents de la generalitat no rendeixen comptes a les eleccions, si d’ells depèn no es debat sobre la seva gestió. molts sospitem que una de les grans motivacions conscientment o no del *procés* ha estat evitar precisament el debat democràtic i la rendició de comptes sobre la mala gestió, la corrupció i les retallades convergents (o més recentment sobre l’estampida empresarial de la tardor del 2017). el parlament està marginat, no aprova lleis, i funciona amb comptagotes sobretot com a plató de televisió, mentre s’inauguren institucions fetes a mida al més pur estil maduro. es dóna poder a organitzacions paral·leles que s’autoatribueixen funcions col·lectives i representatives: anc, cdr, consell de la república. s’ha pretès aprovar lleis que arrasaven la divisió de poders. les oficines de l’administració estan plenes de símbols partidistes com en una república bananera.


hem estat presidits per un govern que no feia el que preveuen les regles (governar en les seves competències, importantíssimes) però que cedia la direcció política, utilitzant espais i instruments col·lectius, a sanedrins opacs partidistes que prenien decisions que ens afecten a tots. s’intimida l’oposició estimulant que es persegueixi pel carrer alcaldes discrepants, o no condemnant les pintades «assenyaladores» i intimidadores contra els qui no combreguen amb el discurs dominant, o de vegades els seus familiars.


la majoria independentista reivindica una solució «democràtica» però ha utilitzat criteris d’elecció com «puigdemont o qui digui puigdemont». i abans, «mas o qui digui mas». alguns dels qui es van empassar això després promouen amb èxit relatiu primàries a l’ajuntament de barcelona, potser com a expiació. les engrunes (per al nacionalisme els problemes municipals sempre han estat engrunes), a primàries, el líder suprem per la vara divina.


es va convocar un suposat referèndum amb una autoritat electoral de part que es va autodissoldre abans de la votació, amb una data triada per a afavorir una opció, amb una pregunta feta a mida, sense un marc legal homologat, sense un cens. tot això a càrrec d’una majoria que s’ha negat durant dècades a canviar una llei electoral amb un clar dèficit democràtic. la televisió pública està totalment manipulada en favor de la majoria de govern, com ho sap qualsevol observador imparcial i com ho ha denunciat, no només ferran monegal en els seus genials articles, sinó també reporters sense fronteres. les institucions de la democràcia col·lectiva s’han deixat devaluar: no sols els mitjans públics de comunicació, també els mossos d’esquadra, l’escola i el funcionariat. això deprimeix la moral pública i fa perdre la confiança de la meitat dels catalans, com a mínim, en els impostos que paga.


 
**solucions en lògica europea**


s’ha d’arribar a un gran acord, i mentre no ho fem, l’statu quo democràtic d’un estat membre de la ue ens protegeix. i ho fa en diverses direccions: impedeix una recentralització radical, i impedeix una independència unilateral, a part de deixar intactes els nostres drets com a ciutadanes o ciutadans d’un estat de la ue. hi ha moltes coses a millorar en la paràlisi actual, però fins que no hi hagi un consens suficient sobre una reforma, l’únic que es pot fer és interpretar en una direcció o altra, i fer servir, el màxim de productivament possible, el marc legal bàsic existent.


de vegades alguns líders independentistes demanen una mediació de la unió europea. en la pràctica, aquesta ja s’ha produït. cada vegada que els responsables europeus han parlat ho han fet per, a part de recordar l’obvietat d’una catalunya independent que quedaria fora de la ue, reclamar que qualsevol reforma ha de passar per un gran acord fruit del diàleg. això és molt diferent que l’aplicació sense gaires normes de la regla de la majoria. quan la ue s’ha implicat a fons en els detalls d’algun acord de sobirania dintre de la unió, no ha deixat precisament gaire satisfets els partidaris de la radicalitat democràtica. per exemple, el reverend fonamentalista paisley (aquest sí, un «unionista»), es queixava que arran dels acords de divendres sant, que van pacificar irlanda del nord amb la implicació a fons de la ue, la província estava governada de forma no democràtica per uns complexos acords per compartir el govern, com s’explica al llibre *democracy. a very short introduction*, escrit pel politòleg bernard crick, que hauria de ser de lectura obligatòria per a quim torra.


com sabien els negociadors de l’acord de divendres sant, la democràcia com a regla de la majoria sense un marc institucional estable pot portar a la barbàrie ètnica, com als balcans o algunes societats africanes. per això la unió europea i la zona euro són precisament una construcció complexa feta d’acords adaptatius i progressius que van més enllà de la regla de la majoria. les democràcies estables i sanes ho són perquè protegeixen les regles bàsiques de les majories conjunturals. el problema de l’independentisme no és, com es diu freqüentment fins i tot en cercles no independentistes, que no tingui la majoria, sinó el que insinua que farà si algun dia la té.


els independentistes que de cor són europeistes haurien de reflexionar sobre la seva coherència o almenys les seves prioritats: té sentit trencar amb la resta d’espanya, soci fidel del projecte europeu, creant-se una democràcia a mida o jugant amb ella, per retrobar-nos en una europa unida encara més integrada? o té més sentit estar a l’avantguarda de la lluita per una europa federal i democràtica sense fronteres, on els estats membre cedeixin més sobirania al nivell europeu, que és l’únic que pot fer pessigolles als mercats que volem regular, i la diferència entre els nivells estatals i regionals que sigui la que decideixin el prestigi, l’eficiència, la feina ben feta i el bon govern?


seria més lògic renunciar a la independència com a objectiu immediat, com els socialistes i els comunistes en democràcia hem renunciat a una societat sense classes com un objectiu a assolir passant per sobre dels altres; no només perquè no som una majoria, sinó perquè hem acordat respectar una sèrie de drets i procediments que són els que fan possible la nostra convivència democràtica. no hem renunciat a una societat sense classes com a horitzó del nostre compromís (per cert, creiem modestament que més digne que lluitar per la independència d’una regió rica), però hem acceptat prioritzar un marc de convivència que ens permet anar aprovant reformes que, si fem les coses bé, ens hi poden acostar, i que respecta els qui no pensen com nosaltres.


els líders nacionalpopulistes més radicals, com torra, puigdemont, vox, com bannon, com putin, saben què fan: només desestabilitzant la nostra democràcia podran assolir llurs objectius.


el funcionament de la divisió de poders a espanya i a tota la unió europea és millorable (per exemple, en la direcció d’impedir el partidisme de l’administració que es viu a catalunya). però a espanya la justícia ha posat a la presó destacats membres del partit que més ha estat els darrers anys al poder executiu; ha condemnat aquest mateix partit per un gravíssim cas de corrupció (desencadenant un canvi de govern), i ha posat entre reixes un membre de la família reial. sembla un poder judicial menys sotmès al poder executiu que el que hagués sortit de les lleis de desconnexió catalanes de setembre del 2017. És un poder judicial que només pot millorar en el marc d’una disciplina europea, que els líders independentistes només pretenen aprofitar de forma oportunista quan els afavoreix, però que en realitat sempre és necessària, tant quan afavoreix conjunturalment els independentistes com quan no ho fa.


avui espanya forma part de la regió més integrada i democràtica del planeta: europa. els militars fa dècades que estan fora del joc polític, participant en missions internacionals de pau, com els nostres estudiants participen en el programa erasmus. les llibertats individuals estan més amenaçades per les desigualtats i la pobresa que per la falta de drets formals. la nostra organització col·lectiva es pot reformar i s’ha de reformar en el context d’una millor federació europea. però les receptes per a fer-ho segur que no vindran dels senyors torra i puigdemont.


546ffde4eee404ff0b6a7ae641dc01f0
l’esquerra madrilenya i el gen de l’autodestrucció
politicaprosa.com
2020.10
la picabaralla entre pablo iglesias i Íñigo errejón i les possibles —i funestes— conseqüències que pot implicar per a les candidatures de l’esquerra a madrid estan contribuint a alimentar la llegenda que les esquerres madrilenyes porten incorporat des del seu origen el gen de l’autodestrucció. els efectes electorals d’aquestes lluites internes, en les quals podemos sembla haver pres ara el relleu del psoe, són evidents: el pp governa la comunitat de madrid des del 1995 (24 anys) i va governar l’ajuntament de la capital espanyola des del 1989 fins que, en les eleccions municipals del 2015 (26 anys), manuela carmena, cap de llista d’ahora madrid, la candidatura de podemos, li va arrabassar l’alcaldia amb el suport dels regidors del psoe.


en els últims mesos s’acariciava la idea que, després de les eleccions municipals i autonòmiques del 26 de maig pròxim, un pacte entre socialistes i *podemites* podria portar el candidat socialista, Ángel gabilondo, o a errejón, a la presidència autonòmica i que amb la mateixa aliança el progressisme es consolidaria a l’ajuntament. no obstant això, aquestes expectatives semblen haver saltat per l’aire amb la brega interna de podemos, i la probable multiplicació de les seves llistes, i amb el malestar que ha generat en sectors del psoe madrileny la decisió de pedro sánchez de nominar l’exseleccionador de bàsquet, pepu hernández, com a candidat a l’alcaldia.


madrid, com a seu de les institucions de l’estat ho és també de les direccions estatals, federals o confederals dels partits polítics i les organitzacions madrilenyes —i les seves candidatures electorals— acullen una bona part d’aquests dirigents. aquesta és la raó per la qual quan hi ha baralles internes, aquestes, per regla general, es desenvolupen a madrid, en les seus estatals situades en aquesta ciutat o en les agrupacions madrilenyes, que estan massa prop del poder. És a dir, que estar situades en el mateix lloc que gairebé tots els poders sembla perjudicar les federacions madrilenyes dels partits d’esquerres, més donats, pel que sembla, a la divisió que no pas els de les dretes.


perquè caldria preguntar-se per què aquestes guerres internes no es reprodueixen en els partits de dretes, o no amb la mateixa bel·ligerància. i potser la resposta rau en el fet que sociològicament madrid és una ciutat amb més pes conservador, la qual cosa els atorga més assossec electoral, i que les crisis en aquests partits només afloren quan perden els governs. encara que, en aquest moment, la situació ha canviat i hi ha tres formacions conservadores que s’enfronten a les eleccions amb possibilitats de tenir representació, pp, ciudadanos i vox, i les dues últimes van créixer durant el govern de mariano rajoy.


 
**crisis del socialisme madrileny**


a aquestes confrontacions a la cúpula responien els enfrontaments dels anys 30 del segle passat entre els dirigents socialistes julián besteiro, indalecio prieto i francisco largo caballero, als quals es referia el president josep tarradellas, en una frase que se li atribueix i que li hauria dit al socialista català josep maria triginer quan, en plena transició, va excusar la seva assistència a un consell de govern tot al·ludint a una crisi en la federació socialista madrilenya. «si és per això, no s’amoïni —li hauria dit el president tarradellas— el socialisme madrileny està en crisi des del 1931». la baralla tenia lloc a madrid, però es debatien estratègies de fons que van ser transcendents per a la proclamació i desenvolupament de la ii república.


en el psoe modern les batalles es van dirimir primer entre el felipisme i els seus crítics, i després entre felipe gonzález i alfonso guerra i els seus respectius seguidors en el partit. en el congrés de surenes, en el qual els madrilenys no es van sumar a la coalició victoriosa d’andalusos i bascos, la federació madrilenya estava controlada per luis gómez llorente, pablo castellano, gregorio peces-barba o francisco bustelo, discrepants del felipisme. aquests líders van ser els que el 1979 van defensar enfront de gonzález el manteniment de les tesis marxistes. molt poca cosa a veure amb lluites pròpies del territori madrileny.


més tard arribarien les disputes entre renovadors i guerristes, que van sorgir arran de la ruptura del tàndem gonzález-guerra (any 1991 i següents) i que es van desenvolupar a madrid més que en cap altra federació amb el posicionament a favor de gonzález de militants de la federació socialista madrilenya com eren els ministres, exministres i futurs ministres javier solana, josé maría maravall, josep borrell (que llavors militava en el socialisme de madrid), joaquín almunia, josé barrionuevo o alfredo pérez rubalcaba, i l’aleshores president de la comunitat i secretari general de madrid, joaquín leguina, entre d’altres.


el que està passant ara a podemos, amb la picabaralla entre iglesias i errejón, tampoc es limita al terreny estrictament madrileny. i això malgrat que errejón va ser relegat a la candidatura a la presidència de la comunitat de madrid després de perdre a vistalegre ii, l’assemblea ciutadana que va celebrar podemos el 2016, on aquest cofundador del partit morat ja es va enfrontar a iglesias. la seva lluita, com es va veure en aquell conclave, és per com concep cadascún d’ells el projecte de partit i ve de lluny, gairebé des del moment mateix del naixement de podemos.


aquest distanciament en les seves posicions s’havia començat a concretar a principis del 2016 quan errejón va defensar l’abstenció dels diputats de podemos en l’intent d’investidura de pedro sánchez i iglesias ho va rebutjar, tot apostant per unes noves eleccions, convençut que en aquesta segona convocatòria aconseguirien el *sorpasso* al psoe. el resultat electoral va semblar donar-li la raó a errejón, que també s’havia oposat a la confluència electoral amb iu, al·legant que «en política dos més dos no sempre sumen quatre». l’aliança unidos podemos va perdre el 26 de juny del 2016 un milió de vots respecte a les eleccions del 20 de desembre del 2015.


errejón sembla pensar que podemos ja no dóna més de si i que cal un altre tipus d’organització que aculli una major diversitat d’electors.
------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------


ara errejón ha anat més lluny. sent el candidat de podemos a les autonòmiques madrilenyes, s’ha apuntat, sense ni tan sols comentar-ho a la direcció del seu partit, a la plataforma electoral de l’alcaldessa de madrid, manuela carmena. l’alcaldessa per a eliminar els més radicals d’ahora madrid, amb els quals ha hagut de bregar durant aquests quatre anys a l’ajuntament, ha trencat amb podemos i ha muntat una plataforma electoral, más madrid, que gira a l’entorn de la seva persona. errejón considera, segons les seves pròpies declaracions, que más madrid és la via adequada per a recuperar votants que s’estan apartant de l’àmbit *podemita*, que ell defineix com a electors «orfes», decebuts amb la deriva política de podemos.


errejón sembla pensar que podemos ja no dóna més de si, que està en fase descendent i que cal pensar en un altre tipus d’organització que pugui acollir una major diversitat d’electors, mentre que iglesias —envoltat d’«una camarilla de conspiradors», com els va definir el 2017 luis alegre, un altre dels cinc professors fundadors de podemos, alineat ara amb errejón—, segueix convençut que l’estratègia del partit és la correcta. no sembla una qüestió estrictament madrilenya, encara que serà en aquest territori on se’n patiran les conseqüències.


hi ha errejonistes, no obstant això, que tracten de convèncer —i convèncer-se— que els efectes de la decisió d’errejón seran positius perquè, segons ells, una proliferació de llistes atraurà més votants i la suma permetrà que governi l’esquerra. però el que ha passat en les últimes quatre dècades és que la divisió desmobilitza els votants progressistes i l’esquerra dividida no ha tingut mai opcions de govern, a diferència del que li ha passat a la dreta en les últimes eleccions andaluses. de fet, el 2015 Ángel gabilondo no va poder governar en la comunitat madrilenya per un vot, el d’iu, que no va tenir representació parlamentària en quedar-se al 4,14% dels vots i no aconseguir el 5%.


cal afegir, a tot plegat, la tendència de les direccions estatals a ficar el nas –i la mà– en les llistes madrilenyes. a les de les eleccions generals perquè els líders estatals es presenten per madrid i copen les llistes, i a les municipals i autonòmiques perquè els imposen els noms dels candidats, com tracta de fer ara sánchez amb pepu hernández i com va ocórrer amb la pròpia carmena el 2015 o anteriorment en el psoe amb miguel sebastián i trini jiménez, per a l’alcaldia, o cristina almeida per a la comunitat, entre d’altres. aquestes interferències no faciliten el pacífic esdevenir de les organitzacions madrilenyes, més aviat al contrari: n’exciten la rebel·lió.


6177b51438536272598e6c223527cb24
el brexit i nosaltres
politicaprosa.com
2020.10
si hi ha paral·lelismes o connexions subterrànies entre el brexit i el procés independentista català, fins al 23 de novembre de 2018 no havien aparegut o no ens n’havíem adonat oficialment. ni un comunicat, ni un discurs, ni cap mena de decisió va merèixer per part de les autoritats catalanes abans d’aquesta data, fins arribar a la setmana decisiva en què els 27 socis membres del consell europeu havien d’aprovar els termes del divorci entre el regne unit i la unió europea. tal dia, un divendres, 48 hores abans de la reunió a brussel·les on michel barnier, el responsable europeu de la negociació, havia d’obtenir l’aprovació dels documents del brexit, també el govern català, presidit per quim torra, va trencar el gel amb un comunicat oficial on aparentment es preocupava pel futur dels 18.800 britànics que viuen a catalunya segons les xifres aportades pel mateix executiu, els 19.300 catalans que viuen al regne unit, els 4.031 milions d’euros en exportacions catalanes i els 1.371 milions d’inversions britàniques dels darrers cinc anys.


¿què havia succeït perquè un govern capficat en el procés independentista, i despreocupat de les empreses catalanes que fugen i de les inversions exteriors que no arriben a causa de l’excitació secessionista, es preocupés sobtadament pels efectes del brexit? doncs una cosa molt senzilla: que el govern espanyol havia amenaçat amb vetar l’acord a l’últim moment si no es respectaven els termes pactats al començament de les negociacions respecte a la frontera amb gibraltar.


l’executiu català, fidel als reflexos historicistes de l’independentisme, que es remunten a la guerra de successió, havia de sortir en defensa dels interessos britànics i gibraltarenys i en contra del govern espanyol, tot i sabent que els efectes de tal posició difícilment serien percebuts a londres, i que fàcilment serien engolits en poques hores per l’acord final obtingut entre els gabinets de pedro sánchez i theresa may, amb la rúbrica solemne dels pactes sobre gibraltar i el vot favorable espanyol als dos documents, el del tractat de separació vigent en el període transitori fins al 31 de desembre del 2020 i la declaració política sobre els termes de l’estatus futur i definitiu del regne unit a negociar amb la unió europea.


tot i que no se n’ha parlat més, i que difícilment se’n tornarà a parlar en els àmbits independentistes, el fet és que ambdós fenòmens, el brexit i el que podem anomenar com a catèxit, tenen moltes més connexions i més profundes del que sembla. gràcies a les causes o circumstàncies, sovint compartides; a les formes com s’expressen, pròpies totes de l’època; i a vegades fins i tot als objectius que es busquen.


si atenem estrictament al lèxic, les similituds es produeixen ja l’any 2012, quan encara és impossible fer cap elaboració que vagi més lluny de la senzilla idea de la sortida d’europa. la primera utilització que se sol documentar, de febrer d’aquell any, és la del grèxit, que comporta la sortida de grècia de l’euro, a la qual seguirà molt aviat, al maig del 2012, la del brexit, inspirada en el cas grec però amb abast més ample, donat que regne unit no és a l’euro i el que es planteja és senzillament la sortida de la ue. el catèxit que jo tinc documentat (que alguns anomenaran catalèxit) és de novembre del mateix any («catexit. del alfiler al elefante», elpais.com. 14-11-12), tot i que no descarto que hi hagi alguna referència anterior que desconec, i que en tots els casos es refereix, sobretot, a la sortida de la unió europea que implicaria la sortida d’espanya, un fet que l’independentisme va tardar a reconèixer i a acceptar.


amb abstracció de la denominació i del fet paral·lel de la secessió, la similitud més bàsica entre els dos processos independentistes és d’ordre ideològic, estrictament sobiranista i expressat respectivament amb les idees britànica i catalana de *take back control* (reprendre el control) i del «dret a decidir», tot i que els subjectes dels quals cal emancipar-se siguin de diferent rang: un conjunt d’institucions plurinacionals com és la unió europea en un cas i un estat com el regne d’espanya en l’altre.


hi ha una diferència, naturalment, en la legalitat del procés britànic i la il·legalitat del procés català, similars emperò en la unilateralitat amb què s’emprenen ambdós. i n’hi ha moltes altres en les motivacions de la pulsió sobiranista, centrada inicialment en el rebuig a la lliure circulació de persones en el cas britànic i en la retallada de l’estatut del 2006 per part del tribunal constitucional en el cas català, tot i que en ambdós casos el sentiment inicial troba el seu sòcol en l’animadversió respectivament respecte a brussel·les com a expressió de l’europa unida i respecte a madrid, com a expressió d’espanya.


també hi ha una gran semblança en la filosofia democràtica que inspira el referèndum realitzat al regne unit i el reivindicat a catalunya. es tracta de triar definitivament entre dues opcions diametralment oposades, en un exercici de democràcia directa de transcendència històrica que exclou els matisos permesos per la democràcia representativa. encara hi ha una darrera semblança en la col·locació de la decisió referendària al començament del procés, de forma que s’obre la porta a una negociació i un acord sobre una decisió ja presa, en lloc de convertir-la en la ratificació popular d’una llarga negociació i del seu acord conclusiu. els inconvenients per al regne unit s’han vist amb les dificultats de theresa may en l’etapa recent de culminació de l’acord i de la seva ratificació parlamentària; i en el cas català, han quedat exhibits tot al llarg del *procés* per la dificultat inherent al plantejament de l’exercici d’un dret a l’autodeterminació previ, sense haver negociat abans cap dels seus termes amb l’estat del qual cal separar-se.


la fractura social britànica ha estat més forta que la catalana, amb un increment de les reaccions xenòfobes i racistes.
------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------


brexit i catèxit han tingut també uns efectes divisius insòlits en les respectives societats. tot i l’extraordinària tensió creada per la deixadesa política i la pèssima gestió de l’ordre públic per part del govern de rajoy, cal tenir en compte que la fractura social britànica ha estat encara més forta que la catalana, amb un increment de les reaccions xenòfobes i racistes i amb un cas d’agressió mortal a jo cox, una diputada laborista, partidària de la unió europea, afortunadament sense cap mena de correspondència a catalunya. l’editorialista del *financial times*, gideon rachman, ha lloat l’acord obtingut a brussel·les, «tot trobant un compromís a mig camí, (amb el qual) la senyora may ha intentat també tornar a unir un país amargament dividit». a catalunya, tot i que la divisió no hagi arribat potser al punt d’amargor britànic, la solució d’un compromís a mig camí com el britànic és encara molt lluny i mal vista per les dues bandes més polaritzades del conflicte.


hi ha motius per a les fractures britànica i catalana: en els dos casos la collita política obtinguda després de processos tan llargs i fatigants ha estat miserable. es volia obtenir el màxim i s’ha aconseguit menys del que ja es tenia. l’estatus de regne unit dins la unió europea era difícilment millorable –tot i que l’ex primer ministre david cameron encara va aconseguir un acord millorat, refusat al referèndum, amb més *opting-outs* de polítiques europees i amb més restriccions a la immigració— i en el cas català es tractava, es tracta encara, malgrat la sentència del tribunal constitucional, de la millor situació històrica de catalunya dins d’espanya. el regne unit encara podria quedar-se a europa i catalunya també millorar el seu actual estatut d’autonomia, però les tendències polítiques no pinten en aquesta direcció, sobretot amb l’evolució polaritzadora que s’està produint arreu. l’envit per a la independència respecte a europa i respecte a espanya, si no canvien les tendències, haurà estat un mal negoci tant per als britànics com per als catalans.


la unió europea i espanya apareixen com a construccions artificioses davant de les quals cal evitar la invasió i la submissió.
------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------


en la perspectiva dels fets consumats, el brexit convertit en realitat i el catèxit fracassat, el paral·lelisme més de fons és la llarga incubació i preparació d’ambdós processos. se sosté perfectament la teoria, cada cop més acceptada, que les llavors van ser plantades i regades durant dècades. la del brexit per margaret thatcher i la del catèxit per jordi pujol, dos polítics profundament reticents respectivament amb la unió europea i amb el regne d’espanya, encara que governants realistes i pragmàtics a l’hora d’obtenir avantatges per als seus països. thatcher en va treure molt ràpidament el xec britànic –la devolució de part de la contribució britànica al pressupost tot just poc després d’haver ingressat al club europeu—; i pujol, el «peix al cove» –transferències d’impostos, competències en televisió i ordre públic, blindatge de l’ensenyament i la llengua.


en els dos casos, els líders inicials de la secessió, david cameron i artur mas en primera fila, són fills ideològics i polítics de thatcher i pujol. generacionalment diferenciats i mentalitzats en l’acompliment de la tasca que no podien fer els seus mentors, es disposen a arriscar-se a fer el que semblava impossible a l’anterior generació. el seu gest al voltant de la consulta referendària, una moneda a l’aire en certa forma, conté la idea de jugar amb el caràcter efímer amb què veuen la pertinença al conjunt més gran, europa i espanya respectivament, com elements contingents que es poden arriscar en una partida política guiada per motius molt tàctics, com és l’hegemonia dels seus respectius partits.


tot i el tacticisme que els ha empès, ambdues separacions apareixen així com un destí inexorable, guiat pel mite sobiranista de la recuperació del control perdut sobre el propi destí, en un cas cedit paulatinament i de grat des de l’ingrés a la unió europea el 1974, i en l’altre mai posseït però sempre imaginat com una realitat metahistòrica pròpia d’una nació eterna. ambdues apareixen també com el fruit d’una llarga preparació i d’una campanya molt ben calculada, on el paper dels mitjans de comunicació, de les xarxes socials i de la propaganda, amb les inevitables *fake news* de rigor, té elements tan innovadors com decisius. fins i tot plana al damunt d’ambdós processos, amb més versemblança en el cas britànic, la sospita d’interferències desestabilitzadores de rússia de cara a dividir i debilitar la unió europea. tota aquesta evolució ha donat peu en els dos casos a unes acusacions de deslleialtat que semblen comptar amb prou arguments.


el ministre espanyol d’afers exteriors, el català josep borrell, va assegurar que ambdós processos són «molt semblants», un cas de «realisme màgic» aplicat a la política i un exemple de «com un país es dispara un tret al peu de forma entusiasta», moguts per la propaganda sobre beneficis econòmics (entrevista amb lola garcía, *la vanguardia*, 10-10-18). borrell cita explícitament l’argument dels falsos beneficis econòmics esgrimits per nigel farage al regne unit amb el retorn de fons de brussel·les, de la mateixa forma que s’ha publicitat que la recuperació del suposat dèficit fiscal català seria suficient per finançar la independència. el cert és que sense crisi financera, depressió econòmica, problemes amb l’euro i greuges fiscals, base tot de l’ascens dels populismes –i en el cas britànic, l’arribada dels refugiats d’orient mitjà–, no haguessin agafat tanta força cap dels dos moviments.


hi ha també en joc en el moviment independentista la idea d’un excepcionalisme català, compartit amb molts altres nacionalismes, que es correspon prou bé amb l’excepcionalisme anglès, tal com el descriu el brillantíssim assaig de fintan o’toole *heroic failures: brexit and the politics of pain.* de cara al *brexiters*, la unió europea és el somni de napoleó, el kàiser i hitler, de la mateixa manera que, de cara als independentistes catalans, espanya com a imperi es redueix al somni de felip v i franco. la unió europea i espanya apareixen així com a construccions supranacionals igualment artificioses als ulls d’ambdós independentismes, davant de les quals cal evitar la invasió i la submissió. els britànics pro europeus, igual que els catalans constitucionalistes, són l’equivalent dels *quislings,* els *colabos*, apaivagadors i traïdors, disposats a pactar amb el feixisme com ho va fer chamberlain a munich amb hitler i pétain en sotmetre’s a l’ocupació alemanya.


en un altre torbador paral·lelisme amb els sentiments de bona part de l’independentisme català, o’toole localitza també la vocació martirològica *brexiter* en forma d’un «desig d’haver estat ara envaït per tal de poder resistir gloriosament». «i no tan sols resistir –afegeix--, sinó morir, en una apoteosi última del masoquisme. part de l’encant del nacionalisme romàntic antiimperial és el martiri». tant el brexit com el *procés* són al límit de les seves forces, en el duríssim moment d’haver d’acceptar la realitat, i això difícilment es farà entomant la part tan important de responsabilitat que hi ha en la desfeta, sinó que s’intentarà de nou, i com sempre, projectant-se en forma d’una victimització pròpia i d’una culpabilització de l’enemic secular. a falta d’una idea concreta de futur i de la corresponent capacitat per avançar, al final els nacionalismes s’adscriuen a l’etern retorn, allò que timothy snyder en diu l’opció per a les «polítiques de l’eternitat» després que els han fallat les deterministes i hegelianes «polítiques de la inevitabilitat» *(the road to unfreedom)*.


78bdb53ebad5363b21a237c692df3bd2
l’esfera emocional
politicaprosa.com
2020.10
avui l’esfera emocional és la dominant en el conflicte català i constitueix la ferida més difícil de curar, si és que és possible fer-ho. a nivell políticojurídic existeixen solucions, constitucionals o altres que després d’una reforma de la carta potser podrien esdevenir sortides al problema a mitjà termini. però a nivell emocional això no és així, tant (i sobretot) a nivell intern català per a una part important dels catalans com en la relació catalunya-espanya.


a catalunya, i per a aquesta part de la població catalana partidària del *procés*, les emocions i els sentiments de pertinença a una nacionalitat pròpia formen la base de tot, però des de fa un any (el que ha passat des del referèndum fallit de l’1 d’octubre de 2017) han esdevingut dominants d’una manera aclaparadora en forma d’indignació, orgull ferit, greuge, ràbia i fins i tot perplexitat. sentiments tots ells que coexisteixen tant amb la convicció que «amb l’estat espanyol no hi ha res a fer» com amb la determinació de continuar lluitant per la independència.


a més, sobre aquest substrat emocional fonamental de què parlàvem (sentir-se catalans, amb un potent sentiment de pertinença compartit per molts més catalans que els independentistes) s’acumulen, per a aquesta part de la població *processista*, els derivats d’una història política recent caracteritzada per escenaris com la sentència del tribunal constitucional de 2010 (la retallada del nou estatut), la formulació de la reivindicació autodeterminista i independentista, la repressió del referèndum d’octubre i l’existència de presos polítics (que són presos polítics encara que presumptament hagin delinquit no contra una dictadura, com foren els antifranquistes, sinó en el si d’una democràcia per motius polítics).


mentre que en el primer d’aquests tres escenaris (la retallada de l’estatut) la indignació entre la població va ser molt transversal a nivell sociològic i polític, en el segon i el tercer afecten sobretot el sector *processista*, mentre que el quart (el fet que els presos estiguin privats de llibertat) torna a ser molt transversal. el resultat és que aquesta part de la població catalana combina sentiments com el d’indignació i el d’humiliació amb elaboracions racionals com la reafirmació en la creença que és impossible entendre’s amb un estat vist com a agressor i incapaç d’entendre sentiments nacionalistes aliens, així com un reforç del desig d’independència. la seva intensitat, d’altra banda, també reflecteix la frustració sentida després de la interrupció dels efectes de la independència declarada pel president de la generalitat el 27 d’octubre de 2017, independència que una part d’aquesta mateixa població catalana havia cregut realment que es faria realitat.


tots aquests sentiments provoquen un rebuig d’abast molt més ampli i transversal, compartit per moltes més persones que les pròpiament independentistes, tant dins com fora de catalunya. són persones indignades per l’aparent ús polític de la justícia espanyola per part del govern del partit popular, que va tendir a judicialitzar una qüestió purament política; o pel fet que aquesta mateixa justícia qualifiqués els delictes polítics comesos com a rebel·lió, mentre que molts dels indignats consideren que els processats poden haver-ne comès d’un altre tipus, de qualificació molt inferior, alhora que discrepen profundament de les actuacions que els han portat a la situació actual.


però també existeixen molts altres catalans que no comparteixen cap dels sentiments citats, sinó que en tenen de ben diferents: se senten exclosos del país en què viuen (catalunya) a causa de l’existència d’unes institucions que es comporten, al nivell de les seves actuacions més visibles i polítiques, de manera parcial (la generalitat mateixa en les seves actuacions dels darrers anys). això també els provoca sentiments d’exclusió i d’indignació.


i encara existeix un tercer escenari d’emocions i sentiments: la divisió dels ciutadans entre partidaris i contraris a la independència, amb una connotació negativa per a aquests segons. amb expressions utilitzades pels polítics i mitjans independentistes, així com per l’opinió igualment independentista, per referir-se a aquells catalans que no ho són, com a «unionistes» (copiant l’ús nord-irlandès del mot) o «constitucionalistes», en negatiu. contraposats a aquells altres qualificats, en termes positius, com a «independentistes» o «sobiranistes». aquesta és una cosa nova, i separadora.


però això no és allò més rellevant: el que realment importa és una altra cosa també nova i que ha vingut per quedar-se: la ruptura del consens passiu, dominant a l’etapa democràtica i amb arrels en l’antifranquisme militant, en el marc del qual bona part de la població immigrada des d’altres parts d’espanya acceptava una realitat catalana amb unes característiques específiques, nacionals per a una part de la població. una acceptació que no implicava compartir els seus fonaments emocionals. això s’ha trencat, i la ruptura d’aquest consens, unida a l’ús de les institucions per part dels independentistes amb un marcat caràcter de facció, han creat un rebuig contra el nacionalisme que abans no existia.


quan la qüestió de la independència ha passat a primer pla, s’ha plantejat per primera vegada la qüestió dels sentiments de pertinença en termes de polarització, fracturant la població catalana a nivell polític i identitari, no només entre catalans d’origen sinó també, i probablement de manera més important, entre catalans d’origen i catalans immigrats d’altres parts d’espanya incloent una part, només una part, dels seus descendents. a grans trets, i amb tots els matisos necessaris, la majoria de la catalunya d’origen immigrant, la de la immigració massiva dels anys seixanta del segle passat, la catalunya que en bona part viu a les dues macroàrees urbanes del territori català, no és ni se sent majoritàriament independentista, mentre que una part importantíssima de la d’orígens autòctons, de base rural però amb una forta implantació urbana, sí que ho és. aquesta polarització també té un cost emocional i potencialment, podria tenir-lo en major grau. s’ha introduït un factor d’inestabilitat real, política, que té la seva repercussió emocional.


al nivell de la relació espanyols/catalans, les emocions també hi són molt presents: fora de catalunya, estan molt estesos l’animadversió i el ressentiment envers els polítics catalans independentistes, i la seva visió del govern i de l’estat espanyol. un govern i un estat que els independentistes qualifiquen contínuament de «no democràtics» en fòrums interns, i, encara més, en fòrums externs d’impacte considerable. tot això contribueix a exacerbar, en sectors de la població espanyola (sectors de gran transversalitat, i de tots els nivells de renda i educació) un sentiment d’animadversió contra la part independentista de la població catalana i, de vegades, contra «els catalans» en general.


però sota aquest nivell «conjuntural» o provinent d’un últim lustre marcat per la reivindicació independentista massiva a catalunya, existeixen dos estrats més. en primer lloc el derivat de la utilització per part del partit popular, des de la campanya per a un nou estatut de catalunya de 2005, d’un anticatalanisme bast. també el partit socialista obrer español ha utilitzat en ocasions en la seva propaganda un cert anticatalanisme des de fora de catalunya, en resposta o no a prejudicis o judicis expressats per polítics nacionalistes catalans en contra dels andalusos, dels seus polítics, de les seves pràctiques i encara dels seus habitants.


el segon estrat, més profund, té a veure amb la percepció històrica de catalunya a la resta d’espanya, i de la resta d’espanya a catalunya, des de finals del segle xix, quan sorgeix el regionalisme polític català amb un discurs basat en el greuge i en la reivindicació de competències administratives i polítiques. moviment des de sempre multiforme, que evoluciona cap al nacionalisme, que s’expandeix entre capes diverses de la població catalana. la seva diversificació interna inclou l’aparició de sectors independentistes no majoritaris i, a fora, respostes d’una part de la població no catalanista, que trobarà en opcions com el partit republicà radical o entre l’ultradretisme monàrquic o feixista, entre d’altres, les seves formes d’expressió.


la reivindicació catalanista és combatuda utilitzant o creant estereotips negatius sobre els catalans, que tindran la seva contrapart en sectors catalanistes, que difonen els seus en contra dels espanyols, en contra d’un estat inútil i depredador d’una catalunya vista com la regió més emprenedora, rica i «europea» d’espanya, etc. percepcions mútues però no úniques les formes de les quals s’aniran renovant al llarg del segle xx i el que portem del xxi. percepcions amb impacte variable segons les ideologies, que combinen recels i animadversions amb admiració, germanor o solidaritat, entre d’altres. en l’etapa democràtica es fixarà en determinats ambients una imatge dels catalans com a poble interessat, egoïsta, en el qual no es pot confiar; visió que contrasta amb la d’un altre també diferent, el basc, que serà més o menys «bruto», però que en el fons és noble, sincer i clar. i això malgrat el dolor que alguns separatistes bascos hauran estat capaços d’infligir a la societat espanyola en el seu conjunt durant cinquanta anys.


com a resultat de tot plegat, el nivell de ruptura emocional entre sectors importants de la població catalana i espanyola és molt gran, i és previsible que empitjori molt més en els propers mesos. l’any 2019 serà el dels judicis dels líders del *procés* i de la cúpula de la policia autonòmica catalana; serà l’any de les dures condemnes a tots dos judicis. en resum, serà un any en què la distància emocional entre catalans independentistes i molts de no independentistes amb les institucions de l’estat espanyol s’agreujarà de manera substancial, i en què els primers es reafirmaran en la seva convicció que no hi ha res a fer amb espanya. serà també l’any en què augmentarà el nombre d’independentistes a catalunya.


segurament el govern progressista actual intentarà reconduir la situació mitjançant indults o una amnistia. potser plantejarà un nou estatut, o una esmena constitucional, per intentar recompondre políticament la situació. potser iniciarà una autèntica reforma constitucional àmplia, com seria desitjable. però no és improbable que els condemnats mateixos o una part rebutgin els indults pel que impliquen de reconeixement de culpa, o un nou estatut, o qualsevol altra proposta que no inclogui el reconeixement i l’exercici del dret d’autodeterminació de catalunya. dels dirigents actuals, tot això fins i tot és esperable. a més, avui part de l’independentisme ja acusa despectivament les actituds que manté l’actual govern de la generalitat de catalunya (o fins i tot alguns polítics independentistes) d’«autonomistes» i les qualifica de traïdores.


durant els pròxims mesos, s’agreujarà la distància emocional entre molts catalans que se senten víctimes d’un greuge, ofesos, i atacats, i molts espanyols satisfets amb les condemnes, amb la duresa dels tribunals i la presumpta fermesa de l’estat espanyol a l’hora d’encarar el desafiament llançat pels independentistes catalans. molts d’altres, a tots dos bàndols, no pensarem així, però el que pensem serà irrellevant.


la distància emocional s’haurà aprofundit i serà irreversible durant molt de temps; quant, no ho sabem. mentrestant només podem desitjar que la violència no torni a catalunya (perquè ja hi va ser ara fa un any) i que, davant de l’atzucac al qual s’ha arribat, alguns polítics siguin capaços de trobar una solució. però l’allunyament emocional ha vingut a quedar-se, i amb ell, el distanciament entre molts catalans i espanyols, i entre els catalans mateixos.


 
[fusion\_alert type="general" accent\_color="#ccc" background\_color="#ccc" border\_size="0" icon="none" text\_align="" text\_transform="normal" dismissable="no" box\_shadow="no" hide\_on\_mobile="small-visibility,medium-visibility,large-visibility" class="" id="" animation\_type="" animation\_direction="left" animation\_speed="0.3" animation\_offset=""]


el present text fou presentat als *diálogos andalucía-cataluña/diàlegs catalunya-andalusia* tinguts a sevilla els passats dies 26 i 27 de novembre de 2018, organitzats per javier aristu i javier tébar. [*www.condialogo.com*](http://www.condialogo.com).
[/fusion\_alert]


8409911ca461472af5aae17c66d30199
les eleccions de meitat de mandat, un missatge d’esperança
politicaprosa.com
2020.10
la gran democràcia americana ha sortit de l’aparent agonia en què es trobava sota la presidència de donald trump i ha demostrat la seva vitalitat i la seva capacitat per regenerar-se gràcies al dret de vot, exercit amb un grau insòlit de participació per a unes eleccions de meitat de mandat com les que es van celebrar el 6 de novembre i gairebé semblant al que correspon a una elecció presidencial.


ho ha volgut el primer de tots el mateix donald trump, que ha plantejat les eleccions com un plebiscit a les seves polítiques de nacionalisme populista, agressiu i rancuniós, enemic dels estrangers i dels immigrants, i ho ha fet amb una campanya activíssima en el darrer tram amb desplaçaments a tots els estats amb més dificultats per als candidats republicans al senat i als governs locals.


com a resposta a les seves polítiques d’exclusió de les minories i de menyspreu envers les dones, donald trump s’ha trobat fent d’esquer per a l’arribada de la generació de polítics més diversa i plural de tota la història electoral americana, especialment a la cambra de representants, on el partit demòcrata li ha pres la majoria al republicà. la resposta doncs a la política identitària blanca trumpista ha estat l’entrada en tromba d’un centenar llarg de dones, joves, ciutadans d’origen estranger i lgtb, en molts dels llocs en joc el dimarts electoral.


s’ha esberlat el control republicà de la cúpula dels tres poders de l’estat, la presidència, les dues cambres i el suprem, mantingut i reforçat els darrers dos anys. tot i que els republicans han mantingut, i fins i tot ampliat lleugerament la seva majoria al senat, la pèrdua del congrés, on resideix el poder pressupostari –*the power of the purse*—i el poder inquisitiu, és a dir, les comissions d’investigació, promet donar molts maldecaps a trump, tan mal acostumat fins ara a fer el que li venia de gust des de la casa blanca.


la resposta a la política identitària blanca trumpista ha estat l’entrada en tromba d’un centenar de dones, joves, ciutadans d’origen estranger i lgtb al congrés.
------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------


els demòcrates també han avançat en el control dels governs i les legislatures del estats federats, un element poc visible internacionalment però d’extraordinària importància en qüestions com la legislació subsidiària per a la reforma sanitària, en polítiques fiscals i redistributives, en educació i, sobretot, en la remodelació de les circumscripcions electorals (conegut tècnicament com a *gerrymandering)* utilitzada sobretot per la dreta de cara a devaluar el pes del vot dels pobres i de les minories.


el dibuix dels districtes electorals és decisiu a l’hora de produir distorsions que permeten guanyar les eleccions sense comptar amb majoria de vots en el còmput global d’un estat i tindrà una importància cabdal de cara a recuperar la presidència per als demòcrates a l’elecció de 2020. cal recordar que hillary clinton va obtenir més de dos milions i mig de vots més que donald trump, i que, a l’actual tribunal suprem, quatre dels nou magistrats vitalicis han estat votats per un senat amb majoria d’escons republicans però sense majoria de vots populars. una de les més grans distorsions del sistema polític dels estats units és l’erosió constant a què es troba sotmès el dret de vot per part de les forces conservadores en el nivell del estats federats.


el partit republicà reté de tota manera el senat, amb tot el poder que significa de cara a les nominacions de jutges, el terreny on la regressió conservadora té més profunditat i possibilitats de persistència. això succeeix gràcies al peculiar sistema electoral inscrit a la constitució que dóna dos senadors a tots els estats, amb independència de la població que tinguin, de manera que els republicans tenen la majoria amb deu milions menys de vots que els obtinguts pels demòcrates en aquestes eleccions.


fins i tot en el pitjor dels horitzons electorals per als republicans, com seria la seva derrota a les eleccions presidencials de 2020, i no diguem ja la pèrdua del senat després d’haver perdut la cambra, el llegat ultraconservador de trump persistirà gràcies als nombrosos nomenaments de jutges, uns 140 fins ara, des dels dos magistrats vitalicis del tribunal suprem fins als magistrats de districte o dels circuits d’apel·lació, reclutats tots entre les llistes dels juristes més dretans elaborades pels *lobbies* ultres, com són la societat federalista o la heritage foundation.


s’ha esberlat el control republicà de la cúpula dels tres poders de l’estat: la presidència, les dues cambres i el suprem.
--------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------


les eleccions del 6 de novembre són les d’un país profundament dividit i amb un sistema electoral distorsionador, on l’onada progressista caracteritzada pel color blau dels demòcrates, sorgida dels moviments urbans i sobretot del moviment feminista metoo, es va trobar amb el mur conservador pintat del vermell del partit republicà, fortament arrelat a l’amèrica blanca i rural. tot i que l’avenç dels demòcrates sigui el presagi d’un capgirament polític que al 2020 mirarà d’abastar a la casa blanca, la fortalesa del conservadorisme en el poder judicial anuncia una llarga època, el temps d’una generació sencera, de profunda divisió política i cultural i de gran dissonància entre les majories socials i les sentències judicials.


la victòria demòcrata a la cambra de representants encara no pot garantir res respecte a l’horitzó electoral a l’elecció presidencial del 2020. són molts els casos de presidents castigats a les urnes a les eleccions de meitat de mandat que després han aconseguit la victòria de cara al segon mandat (això els va succeir a clinton i a obama). si segueixen les bones dades econòmiques, si la casa blanca manté els actuals nivells de lleialtat del partit republicà i, sobretot, si els demòcrates no aconsegueixen aclarir-se pel que fa a lideratges i, per damunt de tot, a programes, és molt probable que aquest resultat excel·lent al congrés no arribi a traduir-se en l’assalt a la casa blanca.


el comportament del partit demòcrata en aquestes eleccions és una qüestió que compta amb una projecció internacional important. bona part dels problemes de lideratge i de programa que se’ls planteja a les esquerres a tot arreu, també a europa, enfront dels nous moviments nacionalpopulistes tenen una referència en l’experiència dels estats units. una de les crítiques més severes que s’ha fet als progressistes dels estats units, sobretot després de la derrota de hillary clinton, ha estat la seva política d’agregació de reivindicacions identitàries enfront de les polítiques reaccionàries del trumpisme.


mark lilla, l’intel·lectual més identificat amb aquesta crítica, ha assenyalat que «tan bon punt presentes un assumpte en termes exclusivament d’identitat, convides el teu adversari a fer el mateix» *(the once and future liberal*). en el mateix sentit s’ha expressat francis fukuyama, en caracteritzar com a polítiques d’identitat les actuals propostes en competència electoral *(identity. con**temporary identity politics and the struggle for recognition*). «es més fàcil parlar de respecte i de dignitat que afrontar els plans potencialment costosos que podrien reduir de forma ben concreta les desigualtats», assenyala. tot i la manca de coherència dins el partit demòcrata, sobretot entre la seva ala més centrista i la més radical, respecte a la proposta de polítiques de ciutadania i contra la desigualtat, les noves posicions electorals conquerides són com a mínim un senyal esperançador i una apel·lació al debat polític de cara a superar l’antitrumpisme cridaner i estèril. «l’antitrumpisme no és una política”, ha assenyalat lilla.


encara hagués sigut pitjor si donald trump hagués mantingut la majoria republicana a la cambra de representants, cas en el qual hagués començat una etapa desfermada de la seva presidència, sense contrapesos ni temors a l’horitzó. l’esperança que ha desvetllat la victòria demòcrata a la cambra baixa té la virtualitat d’una certa projecció exterior. el poder limitat a partir d’ara de trump no té tan sols virtuts exemplificadores sinó efectes també en la política exterior, on els impulsos unilateralistes i aïllacionistes es veuran frenats o contrapesats des del congrés.


els congressistes tenen veu també en la regulació del comerç, la immigració i les forces armades, a més del poder que els dóna la seva capacitat per limitar la despesa pública, per posar o aixecar sancions econòmiques a potències estrangeres i sobretot per produir legislació que limiti els marges presidencials o sotmetre a investigació polítiques o iniciatives de la casa blanca, en qüestions com tractats de desarmament, el comerç d’armes, la vigilància electrònica o l’espionatge. per a donald trump la negociació que haurà d’obrir obligadament amb el congrés serà una de les proves més serioses per a un president que fins ara es trobava desfermat i lliurat als propis impulsos.


el partit republicà reté de tota manera el senat, amb tot el poder que significa de cara a les nominacions de jutges.
---------------------------------------------------------------------------------------------------------------------


a partir de gener, que és quan s’instal·laran els nous congressistes, fàcilment sorgiran iniciatives per conèixer la política presidencial en relació a l’iran, l’aràbia saudita, rússia, la xina o corea del nord, qüestions en les quals el congrés republicà que ara caduca havia mostrat la més gran deferència en relació al govern i al president. de fet, donada la seva capacitat per intervenir en política exterior, el nou congrés tindrà a la seva mà compensar la pèrdua de capacitats i d’influència del departament d’estat, infradotat i menystingut en els dos anys de trump.


també s’obrirà una nova oportunitat per què els països amics i aliats dels estats units, especialment els europeus, millorin unes relacions profundament deteriorades per l’unilateralisme, l’aïllacionisme i sobretot la incompetència i el nepotisme de la casa blanca de trump en els dos primers anys de presidència. ara caldrà veure si la ue i els 27 socis la sabran aprofitar, sobretot de cara a avançar en la seva política exterior i de defensa.


6e0151b68b78758f431a64b477b1b922
l’empresa periodística catalana: un model de concertació semipúblic
politicaprosa.com
2020.10
ja fa uns quants anys que el sector de l’empresa periodística, arreu, es veu travessat per més disrupcions tecnològiques que el que les seves finances poden resistir. no fa tant, la dels mitjans era tota una indústria, amb tot el que denota aquesta paraula: una gran màquina de produir notícies en redaccions de la mida i amb un número d’actius comparable al de la plantilla d’una fàbrica. el que els entesos anomenen una economia de coll d’ampolla. i és que la necessitat de disposar del capital per poder accedir a una impremta, primer, o de tenir bona relació amb el govern de torn per esgarrapar llicències d’emissió de ràdio i televisió, després, donava a aquestes empreses un avantatge gairebé monopolístic que les convertia, pràcticament en exclusiva, en el principal receptacle de la inversió publicitària. sobretot al terreny de l’audiovisual, amb les grans necessitats de capitalització que duu associat.


tothom que hagi passat per una facultat de periodisme l’última dècada recordarà les lliçons de daniel c. hallin i paolo mancini de 2004 sobre els tres models de relació entre els mitjans i la política occidentals. el model liberal o nord-atlàntic, amb una gran professionalització i una autorregulació no institucionalitzada, propi del món anglosaxó; el model nord-europeu o corporativista democràtic, caracteritzat per una alta implicació de l’administració que no va en perjudici de la llibertat de premsa, associat als països escandinaus i centre-europeus; i el model mediterrani o pluralista polaritzat, on el paral·lelisme entre la partitocràcia i les línies editorials i la ingerència de l’administració són la norma. aquest últim és el model francès, grec, italià, portuguès i espanyol i, de retruc, el català.


segurament, les transformacions que ha implicat la superació de l’economia de coll d’ampolla, l’anomenat periodisme postindustrial, obligaria a revisar algunes de les assumpcions de hallin i mancini. perquè a hores d’ara, i segons els dos últims informes anuals d’infoadex, la companyia dedicada a estudiar l’activitat publicitària a espanya, facebook i google ja acaparen més del 55% de la inversió publicitària digital. una xifra que l’interactive advertising bureau (iab), l’associació que representa el sector de la publicitat i la comunicació digital espanyol, eleva al 80%. i la tendència global és que aquesta inversió s’incrementi en perjudici dels mitjans, fins no fa tant l’única opció de les empreses per donar a conèixer els seus productes.


però és que això no és tot: també avui, amb l’increment del consum informatiu *online*, l’empresa periodística no només competeix amb els seus iguals per captar ingressos publicitaris. també ho fa amb comptes de les xarxes on difon les seves notícies amb números de seguidors i unes dades d’interacció amb els usuaris d’aquestes plataformes que de vegades els sobrepassen. o amb les pròpies empreses i col·lectius que abans necessitaven publicitar-se, que en alguns casos basteixen altaveus propis amb una capacitat de difusió potencial equiparable a la d’alguns mitjans. i encara és massa d’hora per avaluar si el trànsit d’algunes capçaleres a models de negoci basats en la subscripció digital podran igualar en ingressos l’aportació de la publicitat.


És per tot això que la part de l’empresa periodística que depèn del consum a internet ha esdevingut la baula més dèbil del sector, quelcom que la pot deixar, a tot el món, a mercè d’interessos espuris de tot tipus, com apunta l’informe de reporters sense fronteres de 2014, *los oligarcas se van de compras*, o del suport financer públic, el que potencialment pot anar acompanyat d’intromissió en la línia editorial a països com el nostre.


 
**el cas català**


d’un temps ençà, alguns dels diaris digitals sorgits a espanya i que les investigacions dels quals, els últims anys, han fet caure una bona col·lecció de polítics de primera línia, han apuntat a la utilització de diner públic en concepte de publicitat institucional i altres formes de dubtosa legalitat per beneficiar determinats grups mediàtics enfront d’altres orquestrades pel partit popular. i aquesta pràctica, que dóna la raó a hallin i mancini pel que fa a la caracterització del model mediterrani, no és aliena a l’empresa periodística catalana. segons les xifres proveïdes per l’administració de catalunya a *política&prosa* pel que fa a inversió publicitària de la generalitat l’última dècada, des de 2007 fins a 2017 s’han invertit gairebé 257,5 milions d’euros de diner públic en publicitat institucional. una xifra que es pot arrodonir amb els 130,3 milions atorgats durant el mateix lapse de temps en concepte de subvencions. i una quantia total, aquesta, que no dista gaire de la despesa duta a terme per l’executiu autonòmic per a la promoció de polítiques d’ocupació a través del programa «un país amb més i millor feina: una economia al servei de les persones» del departament de treball, afers socials i famílies l’any passat.


cal dir però, que mentre les subvencions s’atorguen a partir de criteris objectivables pel que fa a difusió i audiència, de llengua i en base a una convocatòria pública, la concessió de publicitat institucional és molt més arbitrària. aquest últim concepte inclou la contractació de la publicitat amb les empreses periodístiques, però també els costos de producció de les campanyes publicitàries, la comissió de les agències de mitjans concertades i altres despeses derivades d’aquestes operacions, com l’iva de tot plegat.


s’ha imposat una línia d’actuació comercial orientada als directors de comunicació dels partits amb opció de govern.
--------------------------------------------------------------------------------------------------------------------


a manera d’exemple, i prenent com a referència la inversió duta a terme en publicitat institucional el 2017, la generalitat contracta els serveis de les empreses arena media, carat, focus, havas, netthink iberia o la unió temporal d’empreses kardumen-nothingad per tal que aquestes administrin més de 30,5 milions d’euros que es van repartir entre més de mig miler de capçaleres. uns 4,8 milions d’euros en publicitat per diferents canals de televisió, uns 14,1 milions pels mitjans impresos, 3,7 milions per ràdio i 5,4 milions a diferents mitjans i plataformes digitals, on també hi hauria facebook, google o twitter. tot i que la suma pels tres gegants informàtics representa només uns 291.425 euros, un número que no arriba ni a l’1% del total.


no queda clar quin és el criteri per invertir. gens clar. un cas paradigmàtic és el d’*el punt avui*, la primera capçalera impresa pel que fa a recepció de publicitat de la generalitat l’any passat, amb gairebé 3 milions d’euros, entre el diari i la televisió. i l’audiència del qual es troba molt per sota de la de molts dels seus competidors pel que fa a la captació de finançament de l’administració. cal recordar que el 2012 aquest mitjà es va veure obligat a dur a terme un ero sobre la seva plantilla, coincidint amb les polítiques de contenció pressupostària del primer govern d’artur mas, en què la xifra d’inversió en publicitat institucional va assolir un mínim de rècord, i que l’aplicació del 155 a finals del 2017 va derivar en una segona reducció de plantilla, deixant al descobert alguna cosa més que indicis de com de dependent és l’empresa periodística catalana d’aquest tipus d’ingressos. i en els digitals catalans, donades les transformacions enumerades a la primera part de l’article, l’exposició vers el poder polític és encara més gran.


un amic del sector em feia notar el fet que marques com coca-cola i peugeot no s’anuncien a capçaleres digitals catalanes. i un altre prohom de l’espectre de mitjans nostrat em parlava de com s’ha imposat des de fa massa una línia d’actuació comercial orientada als directors de comunicació dels partits amb opció de govern. el mercat mediàtic espanyol té altres opcions de trobar ingressos al seu abast des que competeix en tot el món hispà. però els mitjans que tenen el català com a llengua vehicular, en canvi, es dirigeixen a un públic molt més petit i que, per norma general, també pot consumir notícies en castellà quan no directament en anglès.


 

[caption id="attachment\_3028" align="aligncenter" width="1200"]![](https://www.politicaprosa.com/wp-content/uploads/2019/01/grafica_1.png) evolució de la inversió de la generalitat en mitjans de comunicació des del 2007[/caption]
amb aquest panorama, trobar-se en sintonia amb determinades opcions polítiques dóna accés, no només a l’esmentat finançament de la generalitat, sinó també als ingressos que ajuntaments, diputacions o consells comarcals duen a terme, pel mateix concepte, a les arques d’uns mitjans que van a la cerca desesperada de finançament.


i amb tot això, no és cap bogeria afirmar que una bona part si no la pràctica totalitat dels mitjans enumerats en la llista de beneficiaris de la publicitat institucional deuen gran part del seu finançament, directament o indirecta, al suport financer dels partits dels governs autonòmic i locals. un suport que pot superar perfectament la meitat dels ingressos d’aquestes empreses: un consorci semipúblic en tota regla, amb el petit detall que al no estar reconegut aquest concert la relació no està institucionalitzada i regulada amb l’administració com a ens pretesament neutre, sinó amb els partits que l’ocupen. no és sobrer posar l’accent en la davallada de la subvenció, subjecta a criteris objectivables, enfront de l’augment de la publicitat institucional l’última dècada. la relació arbitrària i clientelar del model de negoci hegemònic a dia d’avui és un risc potencial massa real com per ignorar-lo.


aleshores, no és d’estranyar que a les nostres redaccions les seccions de política estiguin completament desproporcionades en número d’actius i recursos, que en algun moment hi hagi hagut trucades de despatxos governamentals per notícies concretes, que alts càrrecs de l’executiu hagin esbroncat directors de diari o que no sigui excepcional que es facilitin llistes d’opinadors per als mitjans, quan no directament es suggereixi el nom d’un director amb carnet. perquè aquestes coses estan passant, oi? i potser va sent hora de parlar-ne i preguntar-nos què hem de fer-hi al respecte. pel bé i la credibilitat de la nostra professió, primer, i en defensa d’un dels pilars bàsics de les nostres democràcies: el dret a una informació lliure del biaix que la dependència financera imposa.


adb3fbaa0b00c65ff76921a3a29a0fc5
som espanyols els catalans?
politicaprosa.com
2020.10
encapçalar un article amb un títol com aquest convida a rebre respostes que es pretenen òbvies. però no per a tothom és òbvia la mateixa resposta. en un extrem ens trobarem un bon grapat de conciutadans de catalunya que possiblement replicaran amb un altra pregunta: què hi posa al teu dni? per a aquests catalans (espanyols) la pregunta no mereix les 1500 paraules d’aquest article. ser espanyol ho determina un fet jurídic, la concessió de la nacionalitat, que per bona part de catalans es produeix quan neixen, i per a una minoria, quan adquireixen la ciutadania. en altres versions, l’espanyolitat dels catalans ve donada per una història comuna (fins i tot èpica per alguns), o inclosa en el consentiment tàcit en determinats actes fundacionals (les corts de cadis, l’aprovació de la constitució o els estatuts, o la participació en eleccions periòdiques).

en un altre extrem trobaríem a un nombre potser encara superior de catalans que argumenten que aquests fets jurídics són irrellevants. molts d’ells pensen que els actes fundacionals on els catalans haurien validat la seva pertinença a espanya tenen un valor escàs, i haurien de ser sotmesos a un veritable «test d’estrès» en una consulta on deixar de ser espanyols (des del punt de vista jurídic) fos contemplat com a opció. tot el que no passi aquest sedàs no és «democràtic», i per tant, és una imposició inacceptable en un espai que es vol homologable a països referents (regne unit i canadà). catalunya seria una nació (alguns pensen que fins mil·lenària) i els catalans un poble, «un sol poble». la llengua pròpia d’aquesta nació és el català, i qualsevol altra (fins i tot la que parla la majoria de la població en les seves interlocucions quotidianes) no pot ser considerada més que forània.

catalans d’un i altre extrem han entrat en un diàleg de sords. uns i altres pretenen que la seva explicació «òbvia» sobre l’espanyolitat o catalanitat dels seus conciutadans sigui assumida com l’obvietat per antonomàsia, en un marc de «nacionalisme banal» que uns i altres aspiren a instaurar i que reiteradament retreuen a l’altre aspirant a instaurar.
els entrevistats han estat induïts a classificar-se com a catalans o espanyols, de manera excloent, assumint que les identificacions duals no existeixen.
---------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------


però, què passa si ens adrecem a tots els catalans, no només als que se situen en els extrems? es consideren espanyols? sovint les enquestes els ho pregunten. el mateix baròmetre del centre d’estudis d’opinió que publica la generalitat ho pregunta de diferents maneres. la pregunta 52 els demana amb quina frase se senten més identificats: 1) sóc un català que viu a catalunya, 2) sóc un català que viu a espanya, 3) sóc un espanyol que viu a catalunya, 4) sóc un espanyol que viu a espanya, 5) cap de les anteriors/una altra. És una forma insòlita d’intentar esbrinar com s’identifiquen els catalans que barreja adscripcions nacionals i residencials, oferint un menú limitat i no exhaustiu de possibles respostes.

[fusion\_table fusion\_table\_type="1" hide\_on\_mobile="small-visibility,medium-visibility,large-visibility" class="" id="" animation\_type="" animation\_direction="left" animation\_speed="0.3" animation\_offset=""]



| **afirmació** | **freqüència** |
| --- | --- |
| sóc un català que viu a catalunya | 48% |
| sóc un català que viu a espanya | 13,5% |
| sóc un espanyol que viu a catalunya | 18,9% |
| sóc un espanyol que viu a espanya | 7% |
| cap de les anteriors / una altra | 11,4% |
| no ho sap | 0,6% |
| no contesta | 0,7% |



[/fusion\_table]
font: baròmetre d’opinió política (primera onada, maig 2018)


si fem l’exercici mental de passar per alt les trampes de la pregunta, comprovem que una xifra molt important de catalans es veuen a si mateixos com a «catalans que viuen a catalunya». exactament un 48% de catalans s’identifiquen d’aquesta manera en el primer baròmetre de 2018. gairebé la meitat de catalans, doncs, semblarien en principi adscriure’s a una identitat sentimental exclusivament catalana, constituint encara un segment minoritari de la població, però amb molta diferència, el bloc minoritari més nombrós. un nombre bastant més petit de catalans s’agrupa en altres respostes. no està gens clar el significat real d’aquesta adscripció i amb quina intencionalitat s’ha provocat aquesta distribució. però es fàcil sospitar que la intencionalitat no és analítica.

la pregunta viola clarament una regla bàsica que figura al primer capítol de qualsevol manual per elaborar bons qüestionaris: no fer preguntes que intentin esbrinar més d’una cosa alhora. i a més, ho fa de manera cognitivament molt exigent i confusa. els entrevistats han estat induïts a classificar-se com a catalans o espanyols, de manera excloent, assumint que les identificacions duals no existeixen. alhora, han de decidir a quin marc territorial viuen, optant per espais que, per a bona part dels catalans, no estan deslligats entre si, ni des d’un punt de vista cognoscitiu (els fets tal com els perceben) ni des d’una perspectiva sentimental. els catalans que es trobin a gust amb una identitat consistent en la realitat jurídica (catalunya és una comunitat autònoma dins d’espanya) han de buscar encaix en la graella d’identificacions oferta (on es pot viure a catalunya o a espanya, però no en ambdós espais alhora), o acollir-se al calaix de sastre final (opció 5). de manera previsible, un percentatge no insignificant escull aquesta darrera resposta, posant de manifest de manera implícita que les opcions disponibles no recullen adequadament la seva identificació o simplement que se senten confusos davant el propòsit de la pregunta.

la informació que ens aporta la variable sobre el perfil identitari dels entrevistats és, per tant, limitada i el seu valor analític dubtós. per aprofundir és necessària una segona variable, que ens ve donada per la pregunta c700, que interroga sobre l’autoidentificació identitària: 1) només espanyol, 2) més espanyol que català, 3) tan espanyol com català, 4) més català que espanyol, 5) només català. si creuem ambdues variables, podem advertir que prop de la meitat dels ciutadans que han assenyalat que són «catalans que viuen a catalunya» se senten en certa mesura també espanyols: el 34,7% més catalans que espanyols, el 7,6% tan espanyols com catalans, i un 0,5% més espanyols que catalans. dit d’un altra forma, només un 26,4% de catalans diuen que són catalans que viuen a catalunya, i se senten només catalans.

l’enquesta ens proporciona detalls addicionals sobre el seu perfil etnolingüístic i polític que ajuden a caracteritzar-los.

pel que fa al primer, el 2018 gairebé la meitat dels ciutadans que se senten «només catalans» (47,7%) té els quatre avis nascuts a catalunya, i només un 13,1% no n’hi té cap. aquestes xifres contrasten diametralment amb les del conjunt de la població, on el 21,1% té els quatre avis d’origen autòcton, i el 55% no en té cap. el 71,1% diu que la primera llengua que va parlar a casa quan era petit era el català (en contrast amb el 35,2% del conjunt de la població).

pel que fa al perfil polític, es tracta d’un grup extraordinàriament mobilitzat. mentre dins de la mostra del baròmetre, un 23,7% dels entrevistats diu que no va anar a votar en les eleccions de desembre de 2017, entre les persones que només se senten catalanes un 2,6% no ho va fer. el 82,7% confessa estar molt o bastant interessat per la política (55,3% al conjunt de la població), i el 86,1% considera que està molt o bastant informat (69,3% al conjunt de la població). la majoria d’ells (63,2%) s’informa a través d’internet, i gairebé la meitat utilitza twitter (46,14%), xifres significativament més elevades que les de la resta de la població. gairebé tots (96,4%) volen que catalunya esdevingui un estat independent. un 89,5% van votar forces independentistes a les darreres eleccions al parlament de catalunya.

estem, doncs, davant un segment de la població amb un clar perfil etnolingüístic i identitari, i amb una clara determinació de convertir el seu projecte polític en hegemònic a catalunya. coexisteixen amb un ventall de segments amb perfils bastant més desdibuixats. així, el 22,7% dels catalans es declaren més catalans que espanyols. És un grup amb un perfil etnolingüístic bastant més heterogeni. un 44% indica que no té cap avi nascut a catalunya. només el 28% diu que parlava català com a primera llegua quan era petit. tot i que la meitat mostra una preferència per l’independentisme, un terç opta per l’estat federal, i un 7,4% per un *status quo* autonòmic.

un terç dels catalans el constitueixen ciutadans que es veuen tan espanyols com catalans. des del punt de vista etnolingüístic són bastant homogenis. majoritàriament tenen avis nascuts fora de catalunya (el 80% tots quatre) i utilitzaven el castellà com a primera llengua quan eren petits, però la majoria han nascut a catalunya (52,2%). políticament són diversos. el 48% mostra una preferència per l’estat autonòmic, un 29,4% per un estat federal, i només un 5,2% per un estat independent. el seu interès per la política és bastant més baix que el que manifesten els grups anteriors. un 19% no va votar en les eleccions al parlament.

el perfil identitari i polític els diferencia de l’11% de catalans que es declaren «més espanyols que catalans» o «només espanyols». És un grup relativament homogeni, dins del qual la majoria ha nascut fora de catalunya i té el castellà com a llengua materna. políticament, tot i que una minoria (29%) preferiria que catalunya fos simplement una regió d’espanya, predominen aquells que aposten per l’estat autonòmic (50%). el seu interès per la política és el més baix, i el nivell d’abstenció en les eleccions el més alt (26%).

la societat catalana és, per tant, un mosaic identitari plural, dins del qual no totes les peces han aconseguit el mateix grau de reconeixement (ni l’han perseguit amb la mateixa determinació per la via política). una gran majoria sembla que hagin assumit de bon grat la possibilitat de dissoldre’s en un magma identitari general on és possible ser alhora català i espanyol i viure simultàniament a catalunya i espanya.

en aquest context, el discurs polític del nacionalisme català ha abusat de l’unanimisme. des de començaments de la transició ha operat sota la premissa que la seva era la causa dels «catalans». ha dibuixat una catalunya reificada, enfrontada secularment a un poder que ha estat incapaç d’entendre i trobar encaix a les pulsions d’una societat diferent a l’espanyola, una minoria nacional que presumptament hauria cercat reconeixement i garanties en un marc estatal on les majories han tendit a imposar-li criteris contraris a les seves preferències. el discurs s’acompanya durant els anys del *procés* d’una ocupació de l’espai públic, presentat com a patrimoni dels «catalans»: «el carrer serà sempre nostre», «l’escola serà sempre nostra», inclús «sant jordi serà sempre nostre».

recentment, de manera grandiloqüent, torra ha manifestat que el poble de catalunya no estava disposat a aprovar els pressupostos generals del govern de sánchez. un «nosaltres» expansiu, que passa per alt l’enorme complexitat de la societat catalana, on la pretensió unanimista xoca amb l’evidència que tres de cada quatre catalans mantenen, en diferent grau, connexions identitàries d’algun tipus amb espanya. És inconcebible que sense aquesta comprensió ajustada i responsable de la sociologia de les subjectivitats de tots els catalans es pugui gestionar adequadament el conflicte de projectes col·lectius que ha plantejat el *procés*. És previsible que, com a conseqüència d’aquesta mistificació, el conflicte s’enquisti mentre a un extrem i a l’altre segueixen acontentant la seva parròquia confirmant les seves percepcions esbiaixades.
c8a41dccf9e53b6ae74f9e52bcb4a117
el ‘trumpisme’ de casa nostra
politicaprosa.com
2020.10
cap geperut es veu el gep ni cap banyut les banyes. periodistes, polítics i governants del món sencer (el democràtic) van entusiasmar-se el passat mes d’agost amb l’editorial conjunta d’un bon grapat de mitjans de comunicació dels estats units defensant la llibertat d’expressió enfront els atacs del seu president, donald trump, que des del primer dia del seu mandat, i també durant la campanya electoral, va començar a titllar-los d’enemic del poble. de fet, l’esport preferit del mandatari nord-americà ha estat i segueix sent la batussa diària amb periodistes i editors. És la seva distracció preferida, la més vistosa i la mediàticament més rendible.

És molt fàcil projectar en els estats units (europa sencera hi té una llarga tradició d’antiamericamisme que dissimula fent-lo passar per antirepublicanisme) l’origen i final de tots els mals. l’idiota donald trump dividint la societat americana, el malvat donald trump agredint verbalment els mitjans de comunicació perquè no suporta la crítica, el perillós donald trump corcant les bases de la democràcia liberal amb la seva determinació per tractar al qui no pensa com ell com a enemic i no com a adversari, l’aspirant a totalitari donald trump com a exponent més evident del populisme de nova generació disposat a destruir les bases de la convivència i el respecte.

mirem sempre lluny, des de fa unes setmanes també al brasil amb el candidat jair bolsonaro a punt de guanyar les eleccions presidencials amb un discurs impossible d’homologar amb els mínims exigibles a un demòcrata del segle xxi, i sempre és en els altres que hi trobem la degradació del tarannà i l’actitud democràtica. sempre és l’altre el desastre.
l’esport preferit del mandatari nord-americà ha estat i segueix sent la batussa diària amb periodistes i editors.
-----------------------------------------------------------------------------------------------------------------


a europa també hi posem la mirada de quan en quan, i també ens surt gent estranya i perillosa sobre la qual projectar i confirmar que sempre són els altres els que adopten aquestes maneres que ens semblen tan menyspreables. malgrat les diferències que puguin tenir entre ells, els posem al mateix sac i els convertim en el símbol del mal i l’amenaça per a les societats convivencials que tant ha costat construir. es diuen farage al regne unit, le pen a frança, orban a hongria, salvini a itàlia. si qui observa no té servituds ideològiques que li facin diferenciar entre populistes del bé i populistes del mal, podrà fer una llista més llarga i incloure-hi mélenchon a frança, grillo a itàlia i tants d’altres, ja que la llista comença a ser inacabable.

el resultat i l’objectiu és sempre el mateix. busquem permanentment esquenes en les que poder descarregar tots els mals i totes les amenaces. el cabró sempre és l’altre. que pot ser-ho, no direm que no. però un cabró, dos cabrons, tres cabrons, no esborren la possibilitat de que n’hi hagi tants i tants d’altres i, sobretot, tampoc que no ho siguem nosaltres mateixos.

fa setmanes que s’ha publicat el llibre *populisme* (publicacions de l’abadia de montserrat), del doctor ferran saez mateu. És probablement un dels millors textos sobre la matèria que s’ha posat a la venda des que aquest assumpte comencés a ser tractat de manera compulsiva en el mercat editorial amb la victòria de donald trump als estats units i la decisió dels britànics de sortir de la unió europea en el referèndum del 2016.

És, senzillament, una lectura obligada si un vol aprofundir en el populisme i si el llibre caigués en bones mans aviat el veuríem traduït a l’anglès perquè és una aportació imperdible per al debat que el món manté sobre aquesta qüestió en aquests moments. el populisme no és ideologia, no és un ideari, és només paraula, discurs, diu sáez. de fet, és només una manera d’articular el discurs, de fer servir la paraula. també diu que el populisme ha vingut per quedar-se. i el més greu: el populisme no té antídot perquè és hores d’ara l’única manera possible de fer política en el segle xxi. les tesis de fons de sáez mateu són d’un pessimisme racional que fa feredat. si el volen llegir triïn un moment en el que estiguin forts d’esperit.

el *trumpisme*, i després de llegir el llibre de sáez es impossible no compartir-ne la seva diagnosi, només seria l’expressió més visible d’aquests nous temps. És només la icona més famosa de la progressiva universalització d’una manera de fer que usa la paraula com una arma de destrucció massiva de les bases de la convivència. un pallasso convertit en president del país més poderós de la terra jugant temeràriament amb la paraula usada permanentment i només per atiar els baixos instints dels seus conciutadans, confrontant-los entre ells i eliminar qualsevol punt de trobada convivencial entre els qui pensen diferent. o amb mi o contra mi. o un dels nostres o un dels altres. o patriota o traïdor. blanc o negre.
### ***trumpisme a la catalana i a l’espanyola***


pedro sánchez és un colpista. els independentistes catalans són nazis. ciutadans és un partit feixista. *la vanguardia* i *el periódico* són botiflers al servei del 155. tv3 és una màquina de propaganda separatista. hem de desinfectar catalunya. artur mas es mereix un bon afusellament. a por ellos, oe,oe,oe. s’ha de treure de catalunya tota la porqueria groga.
si allò que es vol dir és massa gros dit en primera persona es repiula allò que hagi dit un altre i santes pasqües.
-------------------------------------------------------------------------------------------------------------------


no cal escriure més exemples i tampoc és necessari atribuir cada frase al seu autor original. es podria escriure un llibre sencer de sentències com aquestes només amb les declaracions públiques que es faran avui o amb les piulades que els actors polítics i els líders d’opinió catalans i espanyols (incloent-hi especialment periodistes) faran en les properes vint-i-quatre hores, tant se val quin dia sigui.

carles puigdemont, posem per cas, utilitza el seu canal de twitter com si fos un martell per picar el crostó als heretges. si allò que es vol dir és massa gros dit en primera persona es repiula allò que hagi dit un altre i santes pasqües. d’aquesta manera se li pot dir a enric juliana, director adjunt de la vanguardia, que no és altra cosa que un majordom del poder. la condició de periodista de carles puigdemont, ofici al qual sempre ha dit que vol acabar tornant, no li impedeix assenyalar periòdicament aquells mitjans i aquelles persones que combaten o discrepen del seu projecte polític amb la vehemència pròpia de l’inquisidor.

el mateix val per a tants i tants càrrecs del govern català en actiu. es prem el gatell de la pistola dialèctica amb una facilitat extrema. s’insulta, s’assenyala. quan el *procés* va començar formalment, finals del 2012, el sobiranisme construïa el seu discurs sobre la base de l’optimisme i del respecte a l’altre. la demagògia, entesa com la simplificació del missatge fins a l’extrem per fer més atractives les tesis polítiques pròpies, hi era present, com a tots els projectes polítics. però el sobiranisme institucional tenia també ben presents algunes regles bàsiques i una d’elles era no situar el dissident en la categoria de traïdor, enemic o criat del poder. això ha saltat pels aires. l’activisme més radical va anar progressivament infiltrant-se cap a les àrees de responsabilitat institucional fins que, a dia d’avui, ja resulta impossible distingir-ne uns i altres. ha estat el compte anònim de twitter, el trol, el que ha aconseguit convertir en habitual la seva manera de fer en alguns canals oficials o, si més no, en mans de gent amb responsabilitats institucionals. el riu s’ha desbordat i el *trumpisme* de la paraula s’ha empeltat en bona part del sobiranisme.

s’argumenta que no hi ha altre camí. que les circumstàncies (violència 1-0, cacera judicial, empresonaments injustos, etc) no han deixat altra opció que la de defensar-se amb ungles i dents i que finalment es tracta senzillament d’una qüestió de dignitat. aquest és un argument que, sens dubte, pot servir d’excusa a qui té un comportament *trumpista* a la xarxa, facilitant-li elements que l’ajuden a autojustificar-se. malauradament és només una excusa. la veritable raó és que el sobiranisme que així es comporta ho fa des de la convicció que això és un «ells o nosaltres» i que ja no es tracta de convèncer de res ni a ningú sinó de guanyar una batalla final on els exèrcits estan perfectament definits. És només gasolina pel propi motor. aliment per als propis seguidors. tocar el nervi del fan. mantenir atiat el foc de camp on està aquarterat el propi exèrcit.
el sobiranisme institucional tenia ben presents algunes regles bàsiques com ara no situar el dissident en la categoria de traïdor, enemic o criat del poder. això ha saltat pels aires.
---------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------


no és nou tot això. hi ha estat sempre, amb més o menys intensitat i particularment en campanyes electorals. la novetat és que s’actuï així cada dia i des de posicions de responsabilitat política o institucional. *trumpisme* a la catalana. un *trumpisme* que inclou també algun steve bannon de cognoms més propers.

el *trumpisme* català ni és patrimoni del sobiranisme ni la part d’aquest col·lectiu seduïda per aquesta manera de fer va ser la primera en caure en la temptació de fer-lo servir de forma recurrent. hi ha un *trumpisme* previ que ve de lluny. el de xavier garcia albiol netejant badalona, el *trumpisme* de naixença de c’s utilitzant la llengua i l’escola catalana com un ganivet esmolat per esbudellar el comú denominador del catalanisme, el del pp recollint ja fa anys signatures «contra els catalans» en la seva campanya contra l’estatut, el de tot l’arc parlamentari espanyol -a excepció de podemos en els darrers anys- acusant els sobiranistes de totalitaris, nazis, violents i terroristes en potència. en aquest *trumpisme* previ, que es manté, la novetat tampoc és l’insult sinó la seva recurrència i també el seu ús compulsiu per part de càrrecs electes i governamentals.

i no són només els càrrecs electes, els governs, els polítics de partit, els que aprofitant la desintermediació de les xarxes socials s’adrecen directament als ciutadans amb aquesta artilleria dialèctica. també el periodisme i els mitjans han violentat els principis bàsics de responsabilitat per empeltar-se de maneres *trumpistes* amb un entusiasme impossible de conciliar amb els mínims exigibles per la seva professió.

hi ha excepcions, naturalment. però ja sigui a títol individual (el propi periodista), ja sigui de manera col·lectiva (el mitjà en el seu conjunt) hem assistit en els darrers anys a la degradació de la conversa informativa. són massa els casos en els que la legítima línia editorial del mitjà s’ha vist superada per la voluntat de convertir la capçalera en un soldat de trinxera de la batussa política.

el mateix serveix pels professionals, amb noms i cognoms, de la informació. són també massa els casos en els que la mirada pròpia sobre els fets, legítima i irrenunciable, ha esdevingut una excusa per convertir la pràctica del periodisme en una disfressa sota la qual actua impunement només un activista. *trumpisme* periodístic, en podríem dir. sobre aquest punt, costa entendre que no hi hagi una incomoditat generalitzada entre els professionals de la informació cada cop que des del poder se’ls felicita insistentment per allò que han fet (rajoy als mitjans espanyols després dels fets d’octubre de 2017) o allò que s’espera que facin (actuar com a infraestructures d’estat, en el cas del sobiranisme català).
el periodisme ha violentat els principis bàsics de responsabilitat per empeltar-se de maneres *trumpistes* amb un entusiasme incompatible amb els mínims exigibles a la professió.
----------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------


### **tenim alternativa al *trumpisme*?**


costa de veure, francament. hugh heclo en el seu llibre *pensar institucionalment* (2011) donava una fórmula molt senzilla -gairebé utòpica- perquè les coses funcionessin raonablement bé.

el professor nord-americà venia a dir, de manera elaborada, que n’hi ha prou que tothom sigui conscient de quina és la targeta de visita que porta a la butxaca i es dediqui a intentar fer bé allò -i només allò- que forma part del seu paquet de responsabilitats directes.

dit d’una altra manera, fer el que et toca fer sense voler fer la feina dels altres. els periodistes, periodisme. els polítics d’oposició, oposició. els càrrecs governamentals, governar. aquesta seria la prescripció en positiu. en negatiu, es tractaria de que els periodistes no fessin de polítics a cara tapada, que els polítics de l’oposició no somniessin guerres civils, sinó com convèncer més gent per a guanyar les properes eleccions sense caure en la confrontació irreversible; i que els càrrecs governamentals entenguessin que tenen dret a desenvolupar un projecte i un ideari propi perquè per alguna cosa han guanyat les eleccions però que no tenen dret a governar contra aquells que no els han votat i no comparteixen el seu ideari. tot plegat, un plantejament massa utòpic en un món que està potes enlaire i amb el principi de responsabilitat absolutament malmès i desprestigiat.

no sortirem de l’atzucac dialèctic *trumpista* mentre no hi hagi voluntat d’atorgar a l’altre la legitimitat política dels seus plantejaments. aplicat a catalunya això vol dir que s’ha d’estar disposat a entendre que hi hagi una part de ciutadans catalans que consideren normal i merescut que hi hagi polítics a la presó.

de la mateixa manera, també cal estar disposat a entendre la legitimitat del sobiranisme per mantenir una agenda de tensió política permanent perquè el problema que planteja mereix una resolució política que de moment se li nega.

vol dir això renunciar a les pròpies conviccions? de cap manera. només que les formes, tan menystingudes en els temps de la nova política, són rellevants. les paraules creen realitats. i no té el mateix efecte combatre a l’altre mantenint un respecte bàsic pels seus posicionaments i reconeixent-li la legitimitat dels seus plantejaments que voler-lo eliminar tractant-lo com un cos estrany, un enemic, un traïdor, un antidemòcrata o un feixista.

defugir les formes *trumpistes* sembla hores d’ara un camí certament impossible de recórrer. qualsevol temptativa de triar paraules que facilitin els espais de convivència és immediatament menystinguda. la moderació en les formes ha esdevingut un insult. la calma és un defecte. escoltar és de tous. els esforços pel matís són inútils. feixistes, nazis, terroristes, mentiders, botiflers, colpistes, totalitaris, traïdors. aquestes són les paraules de moda. no cal que siguin veritat quan les traiem de la boca. l’objectiu del *trumpisme* no és descriure els fets, és construir-los. l’objectiu no és seduir ningú, és només mantenir prou emprenyat al fidel, al creient, perquè no abandoni i quan aixequi el cap per sobre de la trinxera al davant no hi vegi conciutadans que pensen diferents si no enemics als que vèncer.
nazis, terroristes, botiflers, colpistes, traïdors... aquestes són les paraules de moda. no cal que siguin veritat. l’objectiu del *trumpisme* no és descriure els fets, és construir-los.
------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------


el *trumpisme* actua des del púlpit de la radicalitat democràtica i diu de sí mateix que és, en definitiva, el darrer guardià de l’essència democràtica. tot en nom del poble. i en nom del poble, res de matisos. el *trumpisme* vol ser poble i prova de mimetitzar-se. la política ha d’assemblar-se a la conversa a crits de la barra del bar. la raó està en mans de l’argument simple i la resta, els matisos, són ornamentació il·lustrada. el punt de vista diferenciat és *fake news*. com al bar, amb la primera cervesa s’identifica el problema, amb la segona es té ja la solució i amb la tercera, quarta i successives un ja s’ha construït un món a la seva mida.

el *trumpisme*, també el català i l’espanyol, són una borratxera de simplicitat. darrere d’aquest suposat estar enamorat del poble hi ha, certament, el pitjor dels insults al mateix poble que tant s’idolatra. perquè es dona per fet el seu caràcter de xai incapaç d’entendre un raonament complex. se li nega la capacitat de racionalitzar res, ben al contrari. el populisme entén el poble a la manera com s’ha entès sempre la xusma: pura víscera que no entén raons, així que només cal servir-li emocions. com més fortes, millor. regala-li insults a l’adversari i estalvia-li arguments. el que vol el poble són ereccions ràpides d’indignació. d’aquí la necessitat del *trumpista* de produir tanta pornografia dialèctica.

la democràcia representativa no és només comptar vots. És impossible practicar-la sense els atributs liberals de l’alteritat, el mínim respecte i l’acceptació de l’altre, per allunyat que estigui de les nostres posicions. són elements desconeguts per al *trumpisme* triomfant. l’atre és un imbècil, així que no mereix respecte i naturalment acceptar-lo seria una estupidesa. el que cal és abatre’l.
### **les excuses del *trumpisme***


la política catalana, i l’espanyola, viuen temps convulsos des de fa temps. en certa manera podria argumentar-se que l’agenda és tan radicalment complicada que era inevitable que d’una banda i l’altra es caigués en el *trumpisme* dialectal i en l’assenyalament del dissident. des de posicions unionistes es podrà argumentar (oblidant, això sí, tots els insults i guerra bruta que va patir el sobiranisme els anys anteriors) que els fets d’octubre del 2017 van ser tan greus que justifiquen que se’l tracti com un enemic a abatre utilitzant qualsevol arma a disposició.
el populisme entén el poble a la manera com s’ha entès sempre la xusma: pura víscera que no entén raons, així que només cal servir-li emocions.
-----------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------


per l’altra banda, el sobiranisme ve carregat des de fa temps de raons (violència policial 1-0, utilització de recursos públics per eliminar adversaris polítics independentistes, empresonaments justificats sobre uns fets violents que no van arribar a produir-se) i també pot sentir-se legitimat a l’hora de donar per acabat el temps dels somriures adoptant un comportament dialectalment bèl·lic en contraposició al que utilitzava durant els primers anys del *procés*.

però cal no oblidar que tothom té sempre una excusa a mida per justificar els seus actes. uns i altres farien bé de recordar que el mal de l’altre no justifica el propi i que al darrere de qualsevol acció hi ha la decisió individual de fer-la d’una manera determinada i no d’una altra.

el *trumpisme* sempre es justifica com una reacció necessària. l’original, el de donald trump, venia justificat entre els seus defensors per una suposada reacció contra els que prostitueixen els veritables valors americans, contra els *lobbistes* de washington que traeixen als estats units i als nord-americans.

el nostre, sobiranista o unionista, també pot trobar mil arguments per justificar-se. però al final, el que significa el *trumpisme* és la renúncia al mínim principi de responsabilitat en l’exercici de la política i la renúncia a acceptar la complexitat del país a través d’una narrativa que converteix en enemic o boig al que no comparteix la mirada del líder.

no es pot ser molt optimista respecte al futur. però com a mínim val la pena ser conscients d’on som. principalment perquè quan els americans tornin a fer una editorial conjunta per defensar la llibertat d’expressió, no oblidar que no ens cal anar tan lluny per trobar actituds similars envers qui pensa diferent.
dfddb2ea183b7e36e234d7b69324c5bb
enquestes, opinió pública i *agenda-setting*: els casos del ceo i del cis
politicaprosa.com
2020.10
les turbulències polítiques, econòmiques, socials i culturals han creat una necessitat imperativa de conèixer els canvis que s’estan produint en les nostres societats. per això, mitjans de comunicació, empreses, administracions o partits polítics encarreguen enquestes constantment per conèixer l’estat d’opinió de la societat en multitud de temes i poder decidir les seves estratègies. les enquestes es transformen en un instrument que aporta informació i són necessàries per copsar els canvis, les continuïtats i les tendències que es produeixen a la societat. tanmateix, han estat acusades darrerament de no encertar en diversos dels seus pronòstics (per exemple, brexit o victòria de trump). davant d’aquestes crítiques, cal dir que les enquestes no són instruments per predir el futur sinó per poder entendre el present.

el que és innegable és que gràcies a la difusió provocada pel *boom* de les tecnologies digitals i les xarxes socials, la immediatesa amb la que consumim informació i la tendència a la simplificació de la realitat en la que es mouen molts mitjans de comunicació, les enquestes han guanyat en grau de coneixement i d’influència social. tant el *centre d’estudis d’opinió de la generalitat de catalunya* (ceo) com el *centro de investigaciones sociológicas* (cis) del govern d’espanya mostren en els seus estudis postelectorals com les enquestes van guanyant en grau de coneixement i d’influència entre la ciutadania. la darrera enquesta postelectoral del centre d’estudis d’opinió[***[1]***](#_ftn1) reflecteix en la seves preguntes p58 i p58a l’impacte de les enquestes en la ciutadania: un 56,8% assegura que va tenir coneixement dels resultats d’enquestes al llarg de la campanya i un 33,8% creu que aquestes van tenir impacte en la decisió dels electors. uns números molt superiors als de fa uns anys.
les enquestes han estat acusades darrerament de no encertar en diversos dels seus pronòstics (brexit o victòria de trump). cal dir que no són instruments per predir el futur sinó per poder entendre el present.
-----------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------


És en aquest context on s’ha d’ubicar un encertat anàlisi del professor oriol bartomeus a agenda pública sobre [aquest tema](http://agendapublica.elperiodico.com/uso-y-abuso-de-las-encuestas-en-los-medios/)[[2]](#_ftn2). bartomeus assegura que a l’actualitat es dona un mal ús i un abús de les enquestes per part dels mitjans de comunicació. segons el professor de la uab molts mitjans realitzen una anàlisi simplista dels resultats de les enquestes i les utilitzen com a generadores constants de notícies barates fet que provoca un allau constant d’informació demoscòpica que incideix i influeix en el conjunt del sistema polític augmentant el soroll i evitant una comprensió acurada de la realitat. la contínua presència d’enquestes als mitjans, el tractament que aquests li donen i la rapidesa amb la que són difoses gràcies a les xarxes socials, les transformen en un element discursiu que influeix en l’opinió pública. les enquestes no només són capaces d’influir en la percepció de les problemàtiques socials, també poden obligar els ciutadans a prendre posicionament en segons quins temes i modificar el seu comportament electoral.

tanmateix, allò que pretenem mostrar en aquest article és que la realització de certes enquestes i els seus resultats també introdueix temes en l’agenda política que ocuparan l’espai mediàtic en els propers mesos. els mitjans de comunicació, que publiquen enquestes contínuament, actuen, en paraules de lipphart[[3]](#_ftn3), com a *agenda-settings*, és a dir, com a agents amb capacitat de modificar i influir en l’agenda mediàtica introduint temes al debat públic. aquests temes poden néixer a partir d’enquestes demanades pels mitjans de comunicació sobre alguna matèria en concret. els seus resultats situen temes en l’agenda i fan que els ciutadans expressin les seves preferències en relació a ells, es debatin en el si de l’opinió pública i que els actors polítics hagin de situar-se políticament, fixar els seus posicionaments i proposar accions o polítiques en relació amb ells.
el ceo i el cis són exemples d’aquestes institucions demoscòpiques que depenen d’un govern. aquests organismes gairebé sempre pengen del departament de presidència de l’executiu de torn.
------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------


ara bé, els *mass media* no són els únics actors amb potestat d’utilitzar els resultats d’enquestes per influir en la formació de l’agenda política i en l’opinió publica sobre alguns temes. molts governs tenen al seu abast institucions que es dediquen a l’anàlisi continu de l’opinió pública. aquestes institucions enquesten periòdicament la seva ciutadania sobre temes polítics, socials, electorals, etc. la qual cosa aporta molta informació als governs de torn. a més a més, en aquestes institucions qui decideix el que es pregunta i el que no són aquells que ostenten el poder, és a dir, els governants. aquests utilitzen tots els recursos al seu abast per poder mantenir unes millors expectatives electorals i la investigació demoscòpica és un d’ells.

el ceo i el cis són exemples d’aquestes institucions demoscòpiques que depenen d’un govern. aquests organismes gairebé sempre pengen del departament de presidència de l’executiu de torn i això converteix les enquestes en una font d’informació sobre l’opinió pública molt potent i a la qual els responsables polítics poden accedir amb tota facilitat. en el cas del ceo, la periodicitat dels seus estudis fa que tinguin una forta presència en l’agenda mediàtica i política del país, en l’ecosistema polític en el que es realitzen. aquest institut demoscòpic públic enquesta als ciutadans en cinc blocs diferenciats: un de sociopolític; un altre d’actituds davant la política; un sobre valors polítics; un quart sobre comportament electoral i un darrer sobre coneixement i valoració de líders, a més de la clàssica estimació electoral. el conjunt de respostes constitueix una fotografia momentània de l’estat d’opinió del país i, com no podia ser d’una altra manera, també col·loca temes o problemes que obliguen als actors a situar-se en els debats i variables analitzades per l’enquesta (immigració, ecologisme, turisme, qüestió nacional, etc.). en els darrers anys, s’han produït dues modificacions importants de les enquestes del ceo que han tingut repercussió en l’*agenda-setting.* 
el ceo i el cis s’han utilitzat com a instituts demoscòpics privats de les forces de govern. una patrimonialització més d’institucions comunes per part dels nostres governants.
--------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------


la primera d’elles és la pregunta directa sobre la independència de catalunya. des del baròmetre de març de 2015 (*1ª onada bop 2015*) els estudis trimestrals del ceo van començar a incloure una pregunta, la p31, que interpel·lava directament els enquestats sobre la independència de catalunya. la pregunta és aquesta: *i, més concretament, vol que catalunya esdevingui un estat independent?* una pregunta que serveix per situar els ciutadans en la disjuntiva binària de decidir-se per una de les dues opcions. recordem que el ceo ja pregunta per la preferència pel model territorial en la relació entre catalunya i espanya en la pregunta p30 que permet a l’enquestat escollir el que catalunya hauria de ser en la seva opinió (*regió d’espanya, ccaa com a l’actualitat, un estat dins d’una espanya federal o un estat independent*). la simplificació realitzada de la qüestió nacional a través d’aquesta pregunta elimina els matisos existents en la societat catalana ja que els obliga a posicionar-se eliminant les zones grises i mostrant un país dividit per la meitat on l’opció independentista es quedava prop o guanyava per la mínima a l’altra. a més, cal tenir en compte el context polític en el que es va introduir aquesta pregunta. poc després de la seva inclusió es van convocar eleccions al parlament de catalunya. unes eleccions que les forces governamentals, els independentistes, van considerar plebiscitàries, és a dir, com un referèndum vinculant sobre la independència de catalunya. aquesta pregunta i els seus resultats configuraven un context plebiscitari que reforçava l’objectiu del govern de transformar les eleccions en un referèndum sobre la qüestió independentista.

però aquest no és l’únic cas que trobem. al baròmetre de juliol de 2017[[4]](#_ftn4) (*2n onada bop 2017*) el ceo va preguntar pel referèndum unilateral de l’1 d’octubre després de que poc abans s’assegurés des del govern que es celebraria. la xifra de participació que va donar l’enquesta era molt superior a la que realment va participar en aquella infausta jornada repressiva. tanmateix, aquelles dades també van servir per construir un marc discursiu que projecta l’1 d’octubre com el referèndum d’independència de catalunya i no com una consulta únicament dirigida als independentistes. molts mitjans de comunicació se’n van fer ressò instal·lant aquest marc polític[[5]](#_ftn5).

les enquestes del ceo, doncs, han pogut servir per consolidar la idea de que la independència era una opció majoritària entre els ciutadans catalans. les dades i la informació que proveïa l’ens públic van poder ser utilitzades per cimentar l’estratègia del govern de la generalitat que va centrar tota la seva acció política en el tema independentista.
arran de la crisis econòmica i social que ha patit espanya i en un escenari de fort qüestionament de totes les institucions polítiques, el cis va obviar preguntar per la monarquia.
------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------


però, com hem comentat, el ceo no és l’únic que ho fa. el cis també ha obviat preguntar en els darrers anys per la monarquia. arran de la crisis econòmica i social que ha patit espanya i en un escenari de fort qüestionament de totes les institucions polítiques, el cis va obviar preguntar per la monarquia. una omissió significativa que podria servir per protegir un dels pilars de l’estat actual i que darrerament ha estat qüestionat per diversos actors polítics. però no només això. el darrer baròmetre del cis s’ha caracteritzat per la seva polèmica per diverses raons. en primer lloc, el nou director de l’organisme, l’històric socialista josé félix tezanos, ha canviat la periodicitat del baròmetre oferint indicadors electorals cada mes (quan abans s’oferien cada tres mesos). també ha suprimit les preguntes de valoració del govern i de valoració del president del govern trencant la sèrie històrica existent. tanmateix, on hi ha hagut més polèmica és en l’estimació electoral oferta per l’enquesta[[6]](#_ftn6). en ella, els socialistes superen el 30% de vot i són primera força política a una distància de gairebé 10 punts dels seus perseguidors directes, pp i ciudadanos. els experts en demoscòpica asseguren que la cuina de l’enquesta ha alterat el que hauria de ser una estimació més baixa del psoe, ja que la formació de pedro sánchez ha baixat respecte del baròmetre del juliol en la majoria d’indicadors electorals (fidelitat de vot, transferències a altres partits, intenció directa de vot i simpatia de partit). amb aquestes dades «en brut» és difícil estimar un percentatge de vot tant alt[[7]](#_ftn7).

gràcies a la informació proporcionada per les enquestes els actors governamentals poden situar temes en l’agenda o saber per on van les grans tendències d’opinió pública obligant a situar-se als altres actors polítics. els governs també poden primar uns temes per sobre d’altres o orientar la seva acció política d’una determinada manera amb la informació que li proporcionen aquestes enquestes que es realitzen contínuament. també poden ometre temes que puguin complicar el seu mandat. el ceo o el cis són i han estat eines fetes servir per perfilar l'estratègia política i electoral dels successius governs de la generalitat i de l’estat. en definitiva, s'han utilitzat el ceo i el cis com a instituts demoscòpics privats de les forces de govern. una patrimonialització més d’institucions comunes per part dels nostres governants.



---


[[1]](#_ftnref1) *enquesta sobre context polític a catalunya 2018*. [publicada 23 de febrer de 2018.](http://ceo.gencat.cat/ca/barometre/detall/index.html?id=6508)


[[2]](#_ftnref2) oriol bartomeus. *uso y abuso de las encuestas en los medios*. agenda pública ([consultat: 19-09-2018](http://agendapublica.elperiodico.com/uso-y-abuso-de-las-encuestas-en-los-medios/)).


[[3]](#_ftnref3) lippmann, w (1922). *public opinion*. new york: harcourt.


[[4]](#_ftnref4)*barometre opinió pública del centre d’estudis d’opinió. 2ª onada 2017*. [publicat 21 de juliol de 2017.](http://ceo.gencat.cat/ca/barometre/detall/index.html?id=6288)


[[5]](#_ftnref5) *l'1-o tindria una participació del 67,5% i el 'sí' guanyaria amb una àmplia majoria.* núria orriols. ara. [publicat 21 de juliol de 2017.](https://www.ara.cat/politica/referendum-barometre-ceo-1-o-si-independencia_0_1836416442.html)


[[6]](#_ftnref6) *barómetro de septiembre 2018. estudio nº 3223.* cis. [publicat 27 de setembre de 2018.](http://datos.cis.es/pdf/es3223mar_a.pdf)


[[7]](#_ftnref7) *el cis se ve obligado a explicar la ‘cocina’ de su encuesta.* kiko llaneras/iñigo domínguez. el país. [publicat 28 de setembre de 2018.](https://elpais.com/politica/2018/09/27/actualidad/1538071871_763849.html)


cae07ade2914b2377c6459644c19b7be
la mort del catalanisme polític i el començament de la psicoanàlisi
politicaprosa.com
2020.10
### **(i)**


a *the soul of the marionette*, john gray distingeix dues maneres de ser lliures. d’una banda, hi ha la llibertat de poder escollir i, de l’altra, la llibertat de no haver d’escollir. la llibertat d’escollir és aquella situació en què tenim diversos camins a disposició i ningú ens impedeix caminar-ne un o l’altre. la llibertat d’escollir té molt bona reputació i algunes virtuts morals àmpliament acreditades.

més ignorada i infinitament més ridiculitzada, en canvi, és la llibertat de no haver d’escollir. algunes vegades, se l’assimila al rebuig de les responsabilitats connaturals a l’ésser humà. d’altres, se l’associa a una mena de determinisme que escapçaria el lliure albir. de fet, en el breu assaig de gray, les marionetes, sense voluntat ni autonomia, serien la perfecte metàfora de la llibertat de no haver d’escollir.

hi ha un espai en el qual garantir la ridiculitzada llibertat de no haver d’escollir no és només acceptable sinó, m’atreveixo a afegir, gairebé necessari.
----------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------



però més enllà de la qüestió de si renunciar a la pròpia llibertat és en sí mateix un acte de llibertat genuí o no –renúncia impossible, per cert, per a les marionetes–, i tot suposant que les forces de l’univers permeten algun grau de lliure albir, hi ha un espai en el qual garantir la ridiculitzada llibertat de no haver d’escollir no és només acceptable sinó, m’atreveixo a afegir, gairebé necessari. ¿però quan succeiria això?

no són tan poques les ocasions en la vida en què ens veiem obligats a escollir entre dues opcions que valorem positivament en la mateixa mesura i en què optar per una d’elles no només no és indiferent, sinó que significa perdre alguna cosa que considerem preuada. isaiah berlin deia que quan ens trobem en aquesta mena de situacions encarem una elecció tràgica: sempre hi ha una pèrdua. el caràcter tràgic no té a veure amb quin és el contingut de les opcions, de les quals en aquest context només importa que siguin valuoses, sinó amb el fet mateix d’haver d’escollir entre diversos camins mereixedors de ser caminats. hem d’escollir entre viure a una ciutat agradable treballant en una feina pèssima o a una ciutat desagradable on tindrem una feina engrescadora. hem d’escollir entre anar al concert de manel o anar al de bill callahan la mateixa nit. hem d’escollir, en un context d’escassetat de recursos, entre destinar diners a educació o a sanitat. hem d’escollir entre atacar a al-assad, amb les conseqüents morts col·laterals d’innocents, o no atacar-lo, deixant que al-assad prossegueixi amb les seves barbaritats químiques o no-químiques.

el vell catalanisme polític era un garant de la llibertat de no haver d’escollir de forma taxativa entre espanya i catalunya.
-----------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------



en ocasions són les circumstàncies, el lliure i atzarós discórrer dels esdeveniments del món, el que ens situa davant d’aquesta mena de dilemes tràgics. d’altres vegades, són les accions humanes intencionals, les nostres mateixes i les d’alguns tercers, les que creen els abismes on s’entaforen aquestes eleccions corrosives. el vell catalanisme polític era un garant de la llibertat de no haver d’escollir de forma taxativa entre espanya i catalunya. per descomptat, aquesta llibertat només podia, i pot, importar a qui la disjuntiva entre espanya i catalunya li sembli tràgica perquè a ambdós extrems de la bifurcació hi ha alguna cosa valuosa. i aquí no importa massa que una persona, o vàries, diguin que no veuen cap dilema entre espanya i catalunya ja que per a ell, o per a ells, no hi ha res de tràgic en aquesta elecció; hi ha un únic curs d’acció –sigui el que sigui– que cal recórrer. aquesta manera de pensar dissoldria de forma automàtica la naturalesa funesta del dilema.

però quan parlo d’un dilema tràgic em refereixo a un dilema per al conjunt del país, no d’un dilema per a un català o una catalana en concret. donada la proximitat afectiva i els lligams entre la cultura espanyola i la catalana dintre de catalunya entesa en tota la seva pluralitat, no és impensable que el trencament entre espanya i catalunya, encara que no fos violent, tingués conseqüències traumàtiques per al país. haver d’escollir entre espanya i catalunya suposaria posar al conjunt del país a les portes d’un dilema tràgic en sentit berlinià.

És possible que, amb el temps, l’eventual ferida que deixés aquesta elecció tràgica acabés guarint (tot i que, donada l’explosibilitat emotiva de la matèria que estem grapejant aquí –les identitats nacionals–, em semblaria temerari ser especialment optimista respecte del guariment). però consolar-se en aquesta hipotètica cura i deixar de banda altres consideracions seria, al meu parer, banalitzar l’inevitable caràcter funest de l’elecció.

És possible que, amb el temps, l’eventual ferida que deixés aquesta elecció tràgica acabés guarint, però consolar-se en aquesta hipotètica cura i deixar de banda altres consideracions seria, al meu parer, banalitzar l’inevitable caràcter funest de l’elecció.
------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------



diria que té sentit afirmar que el vell catalanisme polític considerava que, donat el complex i plural context català, la millor manera de ser lliures no era abraçant la causa de la llibertat de poder escollir, sinó la causa de la llibertat de no haver d’escollir. es tractava i es tracta d’una manera imperfecta de ser lliures. ¿però és que n’existeix alguna altra d’interessant?

[caption id="attachment\_1682" align="aligncenter" width="823"]![](https://www.politicaprosa.com/wp-content/uploads/2018/10/pp_-jordi-pujol-en-un-acte-a-lleida-amb-una-estelada-al-darrere-foto-de-efe-laurent-dominique.jpg) cervera (lleida), 19 de juliol de 2003. el president de la generalitat, jordi pujol, a l’escola d’estiu de les joventuts d’unió democrática. © laurent dominique. efe.[/caption]
### **(ii)**


no és cap secret, però, que en la segona dècada del segle xxi el catalanisme polític va mutar de l’autonomisme, amb diferents accents, cap al secessionisme. el que jo denominaré aquí «independentisme democràtic» va abraçar amb més força la llibertat de poder escollir que la llibertat de no haver d’escollir. malgrat que jo –per les mateixes raons de complexitat invocades per part del catalanisme polític– no jerarquitzaria així les dues maneres d’entendre la llibertat, diria que quan l’independentisme *democràtic* proposa traçar aquesta escala de prioritats no està fent res políticament il·legítim. entre d’altres coses, o sobretot, perquè per a aquest independentisme és bàsica la idea de respecte vers els catalans que abraçaven el vell catalanisme polític i els catalans que senzillament mai van abraçar –i possiblement mai abraçaran– cap forma de catalanisme polític. i aquest respecte s’expressa amb la voluntat de comptar amb ells en el camí cap a la independència. o, dit d’una altra manera, l’independentisme democràtic sap que una cosa és fer la independència comptant, en els procediments, *amb* els anti-independentistes, i una altra cosa és fer la independència *contra* els catalans no-independentistes. per a l’independentisme democràtic, els mitjans –el pacte, l’acord, el consens amb «l’altre», que només es pot materialitzar en els procediments democràtics– són igual d’importants que els objectius.

en la segona dècada del segle xxi el catalanisme polític va mutar de l’autonomisme, amb diferents accents, cap al secessionisme. el que jo denominaré aquí «independentisme democràtic» va abraçar amb més força la llibertat de poder escollir que la llibertat de no haver d’escollir.
----------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------



ensumo que hi ha també una preocupació menys teòrica i més terrenal per la qual l’independentisme democràtic (o liberal, tant se val en aquest context) prefereix no fustigar a la catalunya no independentista: la necessitat que el país no es trenqui en el camí cap a la independència. iniciar un nou país on la meitat del mateix no s’identifica amb el nou estat, o fins i tot el combat perquè entén que és un estat construït *contra* ells, seria la indesitjable però natural conseqüència d’haver concebut tot l’assumpte de la secessió en la tradició de janos, o sigui, limitant-se a donar la volta a la malaurada moneda (amb la qual els independentistes asseguren que l’estat espanyol ha imaginat catalunya durant segles) per tal que la llum simplement n’il·lumini l’altra cara. però, si no m’equivoco, si hi ha alguna cosa que l’independentisme democràtic vol evitar és justament que sigui janos –en qualsevol de les seves dues cares– qui governi el camí que dugui a la secessió.

res d’això treu, em temo, que l’independentisme democràtic no sigui, en sentit estricte, excloent: traçar una nova frontera vol dir fer fora de la nostra comunitat política a algunes persones (en aquest cas, a la resta d’espanyols). agradi o no, la secessió no és una qüestió de pura i asèptica divisió territorial; és també, o sobretot, la construcció d’una comunitat política empetitint-ne els seus marges.

agradi o no, la secessió no és una qüestió de pura i asèptica divisió territorial; és també, o sobretot, la construcció d’una comunitat política empetitint-ne els seus marges.
-------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------



malgrat que a alguns aquesta exclusió ens sembla una mala idea, cal dir que es tracta d’una mala idea força estesa i acceptada al món: tots els estats són excloents en la mesura que les seves fronteres marquen qui queda fora i qui queda dins del *demos* o comunitat política. en aquest sentit, no cal deixar-se impressionar més del compte per aquest caràcter excloent: l’independentisme és tan excloent respecte dels espanyols com ho són, respecte dels europeus, els partidaris que alemanya o frança no es dissolguin en un *demos* europeu. jo estic en desacord amb totes dues coses, però negar la primera i admetre la segona exigeix un argument ulterior que justifiqui l’asimetria (argument que, dit de passada, jo no aconsegueixo albirar).

el que és cert, en qualsevol cas, és que en el vell catalanisme polític no existia aquesta pulsió excloent, que és gairebé equivalent a dir que no era independentista. això no vol dir que algunes expressions institucionals del vell catalanisme polític destaquessin precisament per encarnar una pulsió incloent. de fet, és probablement aquesta última mena d’expressions lligades als anys d’esplendor de la presidència de pujol la que posaria la llavor d’algunes coses que van succeir els anys del procés independentista (2012 - ¿? ). ¿tindria aleshores sentit parlar de dos projectes de pujol simultanis i contradictoris? ¿un obertament autonomista i l’altre discretament o privadament independentista? no n’estic segur. confesso, però, que la idea del president pujol conspirant *en lo oscurito*, com diuen a mèxic, a favor de la secessió té alguna cosa d’implausible. hi ha moltes coses que semblen indicar que pujol va ser sempre un nacionalista realista, un nacionalista que sabia que s’hi coïa dintre de catalunya, però també fora, i resulta gairebé inevitable pensar que devia veure la independència com una empresa pràcticament impossible, justament tant per raons internes com per raons externes. ¿quin sentit tindria, per a un realista, conspirar a favor d’un projecte que sap descarnadament impossible?

l’independentisme és tan excloent respecte dels espanyols com ho són, respecte dels europeus, els partidaris que alemanya o frança no es dissolguin en un *demos* europeu. jo estic en desacord amb totes dues coses, però negar la primera i admetre la segona exigeix un argument ulterior que justifiqui l’asimetria (argument que, dit de passada, jo no aconsegueixo albirar).
-----------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------



però una cosa és pujol i una altra el *pujolisme*. aquest darrer –en el sentit que jo faré servir aquí el terme– seria tota aquella classe cultural, funcionarial, econòmica, política i intel·lectual que creix a l’ombra de l’obra de govern de pujol i que pujol, tàcitament o expressament, això ja no ho sé, tolera i alimenta. potser pujol no era independentista *en lo oscurito*, però diria que el *pujolisme*, indestriable de l’obra de govern de pujol, sí que ho era. aquesta és, doncs, la meva hipòtesi: si es rastreja la història de l’independentisme del segle xxi, entre els seus antecedents tindrà més força causal el *pujolisme* que no pas pujol.

aquest *pujolisme* va ser una aberració (en el sentit d’infreqüència estadística) de la tradició del catalanisme polític, el corpus central del qual, i allò que va atreure a molta, moltíssima gent, era justament el seu caràcter no-excloent, el pactisme i bones dosis de pragmatisme. el nucli dur del catalanisme polític no va ser una empresa que decretés la incompatibilitat entre espanya i catalunya fins que, a principis de la segona dècada del segle xxi, el projecte *pujolista* –junt amb d’altres factors– va fer-se visible i va provocar-ne la seva mutació.

sigui com sigui, el que jo anomeno independentisme democràtic, amb la seva acceptació de la complexitat del país i les seves credencials del millor liberalisme –el berlinià, pel meu gust–, sembla ser, en el moment d’escriure aquestes línies, minoritari en el sí del món independentista.

una cosa és pujol i una altra el *pujolisme*. aquest darrer seria tota aquella classe cultural, funcionarial, econòmica, política i intel·lectual que creix a l’ombra de l’obra de govern de pujol i que ell, tàcitament o expressament, tolera i alimenta.
-----------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------



 
### **(iii)**


i aquesta mutació del catalanisme polític vers l’independentisme democràtic és minoritària perquè, ara com ara, les institucions catalanes i el múscul mediàtic de l’independentisme no creuen que la independència, en el fons, sigui una qüestió de democràcia. afirmen que la independència és una causa justa, com ha dit últimament el president torra.

heus aquí on ens trobem ara: la separació d’espanya, doncs, entesa com una qüestió de justícia; o, per ser més precisos, de justícia històrica. però si algú creu que la seva és una causa justa, que està al costat correcte de la història, que és el bo i –per implicació– els altres, els no-independentistes, són els dolents, aleshores no es veu per què es necessitaria la aquiescència dels altres: senzillament cal fer justícia; ¿des de quan cal tenir el consentiment d’algú per fer justícia? cal fer la independència perquè és una qüestió de justícia, peti qui peti. d’aquesta forma, l’independentisme unilateralista, a diferència de l’independentisme democràtic, menysté la qüestió dels mitjans perquè està completament abduït per l’objectiu.

heus aquí on ens trobem ara: la separació d’espanya, doncs, entesa com una qüestió de justícia; o, per ser més precisos, de justícia històrica.
-----------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------



si l’independentisme democràtic feia una aposta clara a favor de la llibertat de poder escollir en detriment de la llibertat de no haver d’escollir, a l’independentisme unilateralista no li interessa en el fons cap d’aquelles dues llibertats perquè, malgrat la parafernàlia retòrica i les giragonses semàntiques, no busca materialitzar cap anhel de llibertat; està obsessionat amb una messiànica i sorollosa missió consistent en fer justícia. aquesta és la paradoxa de l’independentisme unilateralista: la seva estratègia faria lliure catalunya (o això afirmen, més aviat ebris del seu propi discurs, els unilateralistes) però no als catalans.

l’independentisme democràtic era ja una estocada al vell catalanisme polític. però n’era una substitució liberal i –valgui la doble redundància– democràtica, o sigui que, en les coses importants, el vell catalanisme polític i l’independentisme democràtic parlen el mateix idioma: el dels procediments amb garanties democràtiques i el del liberalisme polític. no és un acord menor. l’independentisme unilateralista, però, no parla el mateix idioma: té un menyspreu manifest pels procediments democràtics i una actitud anti-liberal que ha acabat contaminant les fràgils institucions públiques i qui sap si també acabarà contribuint a enverinar les relacions socials a catalunya.

 
### **(iv)**


a més de la pulsió anti-democràtica i anti-liberal, l’independentisme unilateralista és anti-polític. no només en el sentit que s’instal·la en un discurs simplificador contra les maneres tradicionals de fer política, i singularment de fer política a catalunya (basades en el pacte), sinó en un sentit que jo mai havia detectat fins que vaig sentir una conferència que va fer jordi graupera, a principis de 2018, tot presentant la seva proposta de primàries per tal d’escollir candidat independentista a barcelona. en aquella conferència, el més loquaç i jove dels líders independentistes, va dir que l’1-o va ser el dia «en què la gent va passar de ser catalanista a ser catalana». la lectura psicoanalítica de la sentència de graupera és, em temo, gairebé òbvia: els catalans, per tal de ser-ho, necessitem uns bons mastegots; per tal d’emancipar-nos del nostre centenari complex d’inferioritat, necessitem ser estovats. o sigui que, per ser catalanista, no calia rebre cap cop de porra, però per ser català, pel que es veu, sí. em sembla que ni algú de la *finezza* de raimon obiols hauria pogut construir un argument tan rotund a favor del catalanisme polític.

jordi graupera, el més loquaç i jove dels líders independentistes, va dir que l’1-o va ser el dia «en què la gent va passar de ser catalanista a ser catalana». la lectura psicoanalítica d'aquesta sentència és, em temo, gairebé òbvia: els catalans, per tal de ser-ho, necessitem uns bons mastegots.
---------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------



aquesta idea de graupera em sembla l’expressió més cristal·lina del caràcter anti-polític de l’unilateralisme: trasllada el problema del parlament i dels despatxos al divan (i, amb una mica de mala sort, a la sala d’urgències). ah, alguns, entre els quals m’hi incloc, vam ser uns ingenus quan vam considerar que a catalunya hi ha un problema polític: ¡resulta que en realitat es tracta d’un problema psicoanalític!

amb aquesta mudança, però, graupera no tan sols prova d’enterrar el vell catalanisme polític. la seva tesi és també un atac al cor de l’independentisme democràtic, que a més de ser favorable als procediments democràtics i tenir una actitud liberal vers «l’altre», repudia les formes d’anti-política. si té raó, la política catalana dels propers temps estarà marcada per la defenestració de l’independentisme democràtic, la mort del catalanisme polític i el començament de la psicoanàlisi. ¿i llavors què en quedarà de la legítima i necessària discussió sobre les dues maneres de ser lliures de gray? res, absolutament res. la unilateralitat té en política la dubtosa virtut de destruir totes les converses interessants.
a177628ab4270b4c3c46c24d33638b98
què va ser l’1 d’octubre?
politicaprosa.com
2020.10
**l’1-o va culminar el procés de creació a catalunya del subjecte «poble» com a entitat real, amb vida pròpia, al marge de les institucions i dels seus governants**
--------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------


[fusion\_builder\_container hundred\_percent="no" hundred\_percent\_height="no" hundred\_percent\_height\_scroll="no" hundred\_percent\_height\_center\_content="yes" equal\_height\_columns="no" menu\_anchor="" hide\_on\_mobile="small-visibility,medium-visibility,large-visibility" class="" id="" background\_color="" background\_image="" background\_position="center center" background\_repeat="no-repeat" fade="no" background\_parallax="none" enable\_mobile="no" parallax\_speed="0.3" video\_mp4="" video\_webm="" video\_ogv="" video\_url="" video\_aspect\_ratio="16:9" video\_loop="yes" video\_mute="yes" video\_preview\_image="" border\_size="" border\_color="" border\_style="solid" margin\_top="" margin\_bottom="" padding\_top="" padding\_right="" padding\_bottom="" padding\_left=""][fusion\_builder\_row][fusion\_builder\_column type="1\_1" spacing="" center\_content="no" link="" target="\_self" min\_height="" hide\_on\_mobile="small-visibility,medium-visibility,large-visibility" class="" id="" background\_color="" background\_image="" background\_position="left top" background\_repeat="no-repeat" hover\_type="none" border\_size="0" border\_color="" border\_style="solid" border\_position="all" padding="undefined" dimension\_margin="undefined" animation\_type="" animation\_direction="left" animation\_speed="0.3" animation\_offset="" last="no"][fusion\_separator style\_type="single|dotted" hide\_on\_mobile="small-visibility,medium-visibility,large-visibility" class="" id="" sep\_color="#afaeae" top\_margin="" bottom\_margin="" border\_size="" icon="" icon\_circle="" icon\_circle\_color="" width="" alignment="center" /][fusion\_text columns="" column\_min\_width="" column\_spacing="" rule\_style="default" rule\_size="" rule\_color="" class="" id=""]
aquest text s’ha elaborat a partir d’entrevistes a persones directament vinculades al govern i a l’organització de l’1-o que han declinat aparèixer amb noms i cognoms.


[/fusion\_text][/fusion\_builder\_column][/fusion\_builder\_row][/fusion\_builder\_container]

«esto es muy grave». un alt diplomàtic d’un país de pes de la unió europea envia el whatsapp a un alt càrrec del govern català. són les tres de la tarda de l’1 d’octubre de 2017. «¿hará algo la ue?», pregunta aquest gairebé a les quatre. «creo que pasado hoy dirá diálogo pero antes restablecer el orden constitucional», respon mitja hora després el diplomàtic. i afegeix que les imatges de la policia nacional colpejant les persones aplegades als col·legis electorals «han creado simpatía [pero] va a durar poco».

l’alt càrrec comunica la conversa al president de la generalitat, carles puigdemont. la votació que es duu a terme encara en aquests moments arreu de catalunya no serà reconeguda per la unió, però l’error del govern d’espanya -el *regal* inesperat- de la jornada es podrà capitalitzar. sota aquest paràmetre pels volts de tres quarts d’onze de la nit puigdemont, flanquejat pel govern, adreça un missatge televisat a la ciutadania. emfatitza que cal estar amatent «a les ofertes de mediació que arribin» i apel·la a la intervenció de brussel·les en la qüestió catalana, «la ue ja no pot continuar mirant cap a un altre cantó [...] ja no és un afer intern». no fou això el què succeí. el desenllaç és conegut.

[caption id="attachment\_1588" align="aligncenter" width="866"]![](https://www.politicaprosa.com/wp-content/uploads/2018/10/pp_-15-6-2011-el-consell-puig-arriba-amb-helicòpter-al-parlament-foto-de-efe-andreu-dalmau.jpg) barcelona, 15 de juny de 2011. el conseller d’interior de la generalitat, felip puig, baixant de l’helicòpter dels mossos d'esquadra per accedir al parlament de cataluña. © andreu dalmau. efe.[/caption]

el que s’esdevingué l’1-o tothom ho ha vist. a partir de les imatges, però, el judici particular sobre responsabilitats, finalitats i, sobretot, proporcionalitat varia segons la ideologia i el barem més o menys tolerant de cadascú amb l’actuació policial. en perspectiva històrica, segons el moment i els detalls que n’aflorin i allò de polític que s’esdevingui en el futur, unes lectures prendran més centralitat que altres. la resposta a la pregunta de què va passar l’1-o només pot ser l’exposició freda, factual i, per força, parcial. en canvi podem provar de respondre a la pregunta, què va ser, què va representar aquell primer d’octubre. per fer-ho, però, cal traslladar-se sis anys enrere.

 

***el poble*** **entra en escena**

txac-txac-txac. És l’helicòpter dels mossos d’esquadra que el matí del 15 de juny de 2011, en diferents tongades, duu al president de la generalitat, artur mas, consellers, membres de la mesa del parlament i alguns diputats a l’interior del parc de la ciutadella. altres ho fan escortats per la policia catalana entre crits, insults, pintades i escopinades de més d’un miler de ciutadans que, convocats pel moviment 15-m, volen impedir la votació d’uns pressupostos retallats.
podem provar de respondre a la pregunta, què va ser, què va representar aquell primer d’octubre. per fer-ho, però, cal traslladar-se sis anys enrere.
-----------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------


És el dia en què una munió de gent que es considera representant d’un *poble*, encara eteri, apareix i deixa de sentir-se representada pels polítics a catalunya. el setge al parlament és l’expressió màxima de la indignació que una crisi econòmica devastadora iniciada tres anys abans ha fet esclatar.

a diferència d’altres indrets d’europa o d’espanya, però, l’enuig català -en especial el dels estrats socials mitjans- no es canalitza a través de la creació de noves plataformes electorals o partits dels marges esquerra i dret de l’espectre ideològic, sinó que s’empelta en el substrat catalanista per trobar una via per superar la situació. en aquest període s’organitza l’assemblea nacional per catalunya (anc), que canalitzarà aquesta inquietud social. la pretensió per no viure de nou un vertigen econòmic com el dels darrers anys se sintetitza en la manifestació de l’11 de setembre de 2012. el lema és diàfan: ‘catalunya, nou estat d’europa’.

[caption id="attachment\_1590" align="aligncenter" width="837"]![](https://www.politicaprosa.com/wp-content/uploads/2018/10/pp_-27-10-2017-puigdemont-i-la-resta-de-diputats-indpendentistes-al-parlament-després-de-proclamar-la-dui-foto-de-efe-andreu-dalmau.jpg) barcelona, 27 d’octubre de 2017. el president de la generalitat, carles puigdemont, el vicepresident del govern i conseller de economía, oriol junqueras, i la presidenta del parlament, carme forcadell , amb diputats de la cup, a l’escala del parlament després d’aprovar-se al ple la declaració d’independència.© andreu dalmau. efe[/caption]

hi ha el terreny adobat de la sentència del tribunal constitucional sobre l’estatut de 2006, sí, i la manifestació del 10 de juliol de 2010, però no és això el què galvanitza l’independentisme en el si del catalanisme. la ciutadania desconeix què suposa la sentència. en canvi, una part substancial percep que mitja dotzena de magistrats -una aristocràcia a qui no es reconeix representativitat- ha canviat la seva voluntat votada en referèndum. no és el contingut, és la forma allò que indigna en un mar d’irritació econòmica.

 

**objectiu: canalitzar *el poble***

dues setmanes després de la primera gran manifestació independentista artur mas convoca eleccions pel 25 de novembre de 2012. el cartell electoral és suggeridor. apareix com charlton heston en el paper de moisès, amb els braços estesos al capdavant d’una gentada anònima que enarbora banderes catalanes i estelades. el lema de la campanya és explícit: «la voluntat d’un poble».

mas i convergència i unió es proposen liderar el creixent moviment indignat catalanista. amb l’experiència prèvia del 15-j en què, de forma breu però inesborrable, la indignació d’una part del *poble* més marcadament esquerrana li ha fet viure una situació galdosa, el president pretén que el moviment organitzat entorn de l’anc no se l’emporti per endavant.
una part substancial percep que mitja dotzena de magistrats -una aristocràcia a qui no es reconeix representativitat- ha canviat la seva voluntat votada en referèndum.
-----------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------


no ho aconsegueix. la ciutadania -cada vegada menys vista com a votants o electors i més com un subjecte amb entitat pròpia- va per lliure. mas perd dotze escons. el cartell electoral de la cup, que bo i essent la formació menys votada és qui es concep com a representació més genuïna de la ciutadania, entra per primera vegada al parlament. el seu lema de campanya no pot ser més clar: «és l’hora del poble!».

amb el referèndum escocès del setembre de 2014 de fons i les experiències prèvies municipals a partir de la consulta sobre la independència a arenys de munt de 2009, artur mas té una segona oportunitat per liderar un moviment indignat que es resisteix a seguir-lo. el 9 de novembre de 2014 el seu govern empara la consulta sobre la independència.

després de l’èxit, del tot inesperat, de la votació el president abraça la cara més empàtica de la cup, david fernàndez. mas, per fi, té la impressió que està en simbiosi amb el *poble*. el cupaire rep nombroses crítiques d’entre els seus que consideren que la indignació popular no pot enllaçar-se amb qui representa les elits econòmiques, dirigeix un govern que retalla prestacions i significa -i això és cabdal- la política *tradicional* (transaccions, favors, finançaments opacs, servituds, etcètera).

a la nit, mas capitalitza el resultat de la votació. És un error de percepció i de càlcul. segons publica la premsa amb posterioritat hi ha un pacte entre bambolines amb el govern espanyol per tal que aquest no emprengui accions legals que contempla que el president no ha de valorar de manera pública els resultats. mas no compleix i el govern rajoy obre procediment judicial. el president català, però, té la falsa percepció de control, per fi, de la política del carrer.

 

**tutelar la veu *del poble***

de manera lenta però progressiva en el llit de la política catalana es gesta un canvi polític profund que la reconfiguració dràstica i constant del mapa de partits emmascara. allò de nou que verament qualla només perceptible de manera intermitent és la forma en què una part de la població -vinculada al moviment indignat independentista- entén que ha de ser la política.

avança la pròpia concepció com a subjecte *poble*. aquest deixa de ser un mot retòric només vinculat als discursos per presentar-se com un element amb entitat pròpia que participa de l’acció política i ha de ser escoltat. aquest nou subjecte que se suposa que com a mínim una vegada l’any es deixa veure al carrer parla, sobretot, a través de l’anc. És per això que els partits maniobren en el relleu de carme forcadell per situar un afí al capdavant de l’entitat. tal com ha publicat andreu pujol a *vam fer un referèndum*, guanya mas amb jordi sànchez.

cada vegada més, aquest nou element pren consciència de la seva capacitat d’influenciar polítiques, d’exercir de lobby i vol escollir la manera de vincular-se i decidir quina ha de ser la relació d’aquells en nom de qui parla amb el poder. i ara decideix que *toquen* noves eleccions. mas les demora tant com pot. finalment se celebren el 27 de setembre de 2015 després d’aconseguir que erc se sumi a una llista conjunta sota la marca junts pel sí.

l’independentisme obté un 47,8% dels vots i queda descol·locat. el full de ruta amb què es presentava als comicis pressuposava que se superaria el 50%, en 18 mesos es farien els preparatius per implementar una república i després es convocarien unes eleccions *constituents* -unes autonòmiques dins la legalitat vigent- per certificar la voluntat dels catalans de constituir-se en estat.
a les eleccions del 27 de setembre de 2015 l’independentisme obté un 47,8% dels vots i queda descol·locat.
----------------------------------------------------------------------------------------------------------


el gener de 2016 mas, però, comprova que l’abraçada amb *el poble* va ser un miratge i que aquest, per la vessant que en representa la cup, el vol a la «paperera de la història». davant la impossibilitat de reeditar junts pel sí si torna a convocar eleccions i per tal que el seu partit mantingui la presidència de la generalitat, ungeix carles puigdemont. aquest al juny afronta un escull important: la cup no recolza els nous pressupostos.

 

***el poble*** **organitza el referèndum**

puigdemont aprofita l’atzucac per reformular el full de ruta. la mateixa nit electoral, des de la cup, antonio baños, havia dit que sense el 50% el procés quedava en entredit. des de la refundada convergència, són molts al pdecat, que tampoc no veuen clar que el resultat permeti aplicar el programa amb què s’han presentat al 27-s. càrrecs de confiança propers al president asseguren que el propi puigdemont considerava que aquest camí no s’entenia, que «no hi havia relat coherent per explicar ni a dins ni a fora què et legitimava per desendollar-te d’espanya».

per acontentar les parts i provar de clarificar la situació el president modifica el full de ruta i apareix el «referèndum [unilateral] o referèndum [pactat]». es parteix de la tesi que una part dels comuns votarien ‘sí’ en una tria a blanc i negre i que amb ells se superaria el 50%. És així com amb els líders de la cup es traça una cadena de confiança, no sempre fàcil de mantenir: es pacten els nous pressupostos, el referèndum, la llei de transitorietat i l’escenificació de la discrepància.

la votació és prevista per la tardor de 2017, però l’organització no és senzilla. vista la inhabilitació i l’acusació de malversació de mas, joana ortega i irene rigau en el judici pel 9-n, implicar-s’hi personalment fa basarda. de l’experiència del 9-n l’executiu entén que cal blindar-se davant d’una futura acusació de malversació. És per això que els diners per fer la votació no surten de la generalitat.

en paral·lel la desconfiança entre els socis de govern, pdecat i erc, fa que a la primavera de 2017 es creï l’anomenat estat major. «els partits durant tot el procés van tenir present la doble pantalla, autonomista i republicana i això feia inviable d’avançar cap al referèndum», sosté un ex alt càrrec del govern. per superar el creuament d’acusacions de qui no fa prou per organitzar la votació, a menys de mig any vista, s’opta perquè *el poble* -representat per l’anc, Òmnium cultural i persones vinculades als partits però no al govern- actuï de llum i taquígraf. també perquè amb les seves habilitats respectives contribueixi a fer efectiva la votació.
de l’experiència del 9-n l’executiu entén que cal blindar-se davant d’una futura acusació de malversació. És per això que els diners per fer la votació de l’1-o no surten de la generalitat.
---------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------


l’estat major (em) crea problemes, no pas perquè d’entrada no s’informi als consellers d’allò que fa aquest nucli en el què hi ha puigdemont i oriol junqueras, sinó perquè el propi president constata que hi ha filtracions. això fa que es talli el flux d’informació. però l’em té l’efecte desitjat. per fi, a contrarellotge, els preparatius s’endeguen. el cost de fer això, però, no s’ha previst i és que l’ús del carrer comporta condicionants.

fer partícip de l’organització al *poble* obre múltiples possibilitats per burlar les traves del govern espanyol i de traçar plans alternatius, però també en dificulta el control. el govern pot estar en tot moment informat d’allò que els organitzadors fan, però una vegada posada en marxa la logística aquesta no es pot aturar. les ordres no baixen de la presidència al funcionariat com en uns comicis comuns.

 

**el zenit del subjecte *poble***

al setembre tenen lloc dos episodis més que certifiquen l’existència d’aquest nou subjecte. el dia 7 puigdemont no és capaç d’aturar la tramitació de la llei de transitorietat al parlament perquè el *poble*, parlant en boca dels seus portaveus, no ho permet com han explicat a *el periódico* fidel masreal i xabi barrena. el dia 20 a la nit davant la conselleria d’economia els mèdiums a través dels quals parla aquest ens, jordi sànchez i jordi cuixart, comproven com el *poble* congregat els ignora quan li demanen que desfili cap a casa com deixa palès el documental *20-s*.

encara que tard, el govern rajoy posa tots els mitjans al seu abast per evitar un 9-n millorat. el 2014 havia pecat d’innocent: no havia calculat la capacitat organitzativa del teixit independentista i havia confiat en mas. rajoy havia estat molt criticat els dies posteriors en els cercles madrilenys. en aquesta ocasió, amb la implicació oberta de la generalitat, no vol permetre la imatge d’una votació a nivell internacional.
el dia 7 de setembre puigdemont no és capaç d’aturar la tramitació de la llei de transitorietat al parlament perquè el *poble*, parlant en boca dels seus portaveus, no ho permet.
----------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------


rajoy i, sobretot, la vicepresidenta soraya sáenz de santamaría estan convençuts que la votació no es podrà fer. també al govern català plana el convenciment que la policia aconseguirà avortar-lo. després de la presentació de l’urna-tipus el 29 de setembre, però, la impressió s’inverteix. el govern espanyol i la justícia requereixen als mossos d’esquadra que impedeixin les votacions. la desconfiança en el nivell d’intervenció d’aquest cos fa que es prepari als policies desplaçats a catalunya per intervenir.

el *dia d* l’assistència a la votació supera per molt les expectatives, fins i tot dels portaveus del *poble*, com sànchez. el govern català contempla atònit la quantitat de gent disposada a *defensar* els col·legis electorals i a organitzar-se per fer possible la votació. el periodista oriol march ha publicat a *los entresijos del procés* que josep lluís trapero alertà a puigdemont i a junqueras en dies previs que la policia espanyola aniria a totes.

durant mesos la pròpia retòrica independentista ha generat el convenciment que rajoy no es permetrà la imatge de la policia requisant urnes. es pensava, diu un alt càrrec proper a puigdemont, que «com a molt s’impediria entrar als col·legis». a les portes de la votació el govern ja compta que aquesta imatge es donarà, segons una font de la policia catalana, però no que s’anirà més enllà. no es pren en prou consideració l’abast d’allò que ha traslladat el major dels mossos, ni tampoc la voluntat de la gent de defensar les urnes.

l’operatiu policial espanyol té un objectiu prioritari: evitar la imatge dels líders polítics votant. d’aquí les càrregues selectives en determinats punts. n’hi ha que a priori semblen no tenir sentit perquè la informació que es rep d’on pot votar aquesta o aquella persona no sempre és prou acurada. no són càrregues a l’atzar. la contundència de les càrregues policials sorprèn als polítics catalans que descobreixen la seva ingenuïtat. així ho manifesten persones molt properes als dirigents governamentals.
aturar la votació no està en mans de puigdemont: el govern no controla el referèndum. aquest ha pres la seva pròpia dinàmica autoorganitzativa.
-----------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------


a migdia de l’1-o a palau hi ha una reunió de la cúpula de l’em. hi ha veus a favor i en contra d’aturar la votació, indistintament de l’adscripció partidista. s’opta per tirar endavant perquè, de fet, no hi ha més remei. aturar-la no està en mans de puigdemont: el govern no controla el referèndum. aquest ha pres la seva pròpia dinàmica autoorganitzativa. quan, a més, a partir de la una de la tarda l’actuació policial va de baixa, sigui per una trucada internacional al govern d’espanya o per la pròpia decisió -les imatges donaven la volta al món- la gent encara s’anima més a anar a votar.

 

**submissió al *poble***

després d’un mes a la deriva el president català descarta convocar eleccions i advoca per proclamar la independència. el subjecte *poble* passa ara per sobre de puigdemont com ho ha fet amb mas. la política tradicional no s’ho hauria pensat a l’hora de convocar comicis. però molts dels qui poden influir a prendre la decisió es pregunten: «si no fem allò que hem promès ¿com miraré als ulls a la meva família, als amics, als conciutadans, als meus seguidors de les xarxes socials?»

puigdemont ho havia dit el dia abans de l’1-o al diari *ara*, «no li podem dir al poble de catalunya que per la negativa de l’estat a assumir la responsabilitat, anirem a casa i aquí no ha passat res». ja no es tractava de donar una explicació a uns electors, sinó a un ens nou que durant els darrers anys s’ha peixat fins a esdevenir quelcom similar als horrors amorfs de *lovecraft* i que es personifica en la veu de l’entorn més proper dels líders polítics.

què va ser, doncs, l’1-o? la culminació del procés de creació a catalunya d’aquest subjecte *poble,* amb vida pròpia, al marge de les institucions i els seus governants. una entitat *real* de la que, una vegada assumida la seva existència i creient que parla a través de determinats portaveus, resulta impossible escapar al seu dictat.
e4d16dbb5752e5cbfd6b07db9d7c44e1
ampliar la bisectriu
politicaprosa.com
2020.10
una de les principals conseqüències del procés independentista és la radical transformació del sistema de partits i dels partits del sistema polític català. d’una banda perquè els habituals patrons de cooperació i de competició existents entre els partits s’han vist alterats i han modificat l’estructura de la competència. de l’altra perquè dels partits que el 1980 van obtenir representació al parlament de catalunya, com a tal, només en sobreviu esquerra republicana de catalunya. la resta, o ha desaparegut o ha experimentat mutacions. a més, han aparegut noves formacions i algunes de les velles han patit escissions que han donat lloc a nous partits. però malgrat la magnitud dels canvis recents ens trobem encara lluny de tenir un nou format de sistema de partits consolidat i una oferta política estabilitzada. més aviat sembla que s’hagi instal·lat un aire de provisionalitat i de permanent transformació, on diversos actors, entre ells les diferents opcions que aspiren a recollir el testimoni del catalanisme moderat, malden per fer-se un lloc en el cada vegada més fragmentat espai polític català.
sembla que s’hagi instal·lat un aire de provisionalitat i de permanent transformació, on diversos actors, entre ells les diferents opcions que aspiren a recollir el testimoni del catalanisme moderat, malden per fer-se un lloc en el cada vegada més fragmentat espai polític català.
----------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------


després que les primeres eleccions democràtiques celebrades l'any 1977 clarifiquessin el pes de les diferents opcions, l’oferta política a catalunya va romandre força estable fins el 2012.

a l’espai d’esquerres es constituí un gran partit socialdemòcrata, el partit dels socialistes de catalunya (psc) sorgit de la confluència de dos partits socialistes d’obediència catalana (el psc congrés i el psc reagrupament) i de la federació catalana del partido socialista obrero español (psoe). a la seva esquerra se situava l’històric partit comunista català fundat a les portes de la guerra civil, el partit socialista unificat de catalunya (psuc), que despès d’una crisis interna acabà trencant-se amb l’escissió del partit dels comunistes de catalunya (pcc), per acabar confluint tots dos en la fundació d’iniciativa per catalunya (ic). i també en aquest àmbit, encara que ocupant una posició molt minoritària, s’hi trobava erc, la històrica formació que havia governat catalunya durant el període republicà dels presidents macià i companys.

[caption id="attachment\_1257" align="alignleft" width="992"]![](https://www.politicaprosa.com/wp-content/uploads/2018/09/pp_iceta-ernest-maragall-al-parlament-foto-jordi-boixareu-zuma.jpg) barcelona. 28 de març de 2018. miquel iceta (psc) i ernest maragall (erc) a una sessió del parlament. © jordi boixareu via zuma wire.[/caption]

al centredreta hi va haver un efímer predomini de la unión de centro democrático (ucd), el partit de la transició impulsat per adolfo suárez que ben aviat va desaparèixer deixant tot el terreny per a convergència i unió (ciu), la coalició nacionalista formada per la convergència democràtica de catalunya (cdc) de jordi pujol i el veterà partit demòcratacristià unió democràtica de catalunya (udc), constituït el 1931.

a la dreta, diverses coalicions entorn d'alianza popular (ap) van tenir un èxit molt limitat, fins al punt de no obtenir els populars representació al parlament de catalunya fins el 1984. des d’aleshores, un cop desapareguda la ucd, que va ser substituïda fugaçment pel centro democrático y social impulsat del propi suárez i més endavant liderat per antoni fernández teixidó, cap nou partit no va accedir al parlament fins a l’aparició de ciutadans (c’s) el 2006.

des de la transició, la competència política a catalunya s’ha articulat a l'entorn de dues grans fractures, la clivella esquerra-dreta i la fractura nacional. les fractures no han estat mai juxtaposades ni s’han acumulat sinó que s’han entrecreuat. els partits estan posicionats en cadascuna d’elles sense que la posició que s’adopta en una de les fractures predetermini la seva posició en l’altra clivella, de manera que es dibuixa un mapa de competència política bidimensional.
des de la transició, la competència política a catalunya s’ha articulat a l'entorn de dues grans fractures, la clivella esquerra-dreta i la fractura nacional.
--------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------


la major part dels electors catalans se situaven en posicions centrals, raó per la qual el sentit de la competència era de tipus centrípet i el pes de les dues fractures a l’hora de decantar el vot estava bastant equilibrat, encara que hi havia variacions en funció del tipus d’elecció. així, en les eleccions generals acostumava a predominar la fractura esquerra-dreta mentre que a les eleccions autonòmiques adquiria major pes la fractura nacional. això, juntament amb el vot dual (votar partits diferents en funció del tipus d’elecció) i l‘abstenció diferencial (abstenir-se en funció del tipus de contesa), els dos grans trets distintius del comportament electoral dels catalans, ajudava a explicar perquè el psc sempre guanyava les eleccions generals mentre que ciu s’imposava sempre a les eleccions autonòmiques.

d’encà l’inici del procés sobiranista el 2012, aquesta dinàmica de la competència es va començar a alterar, encara que alguns anys abans ja s’havien començat a manifestar els primers símptomes de canvi. l’aparició de les candidatures d'unitat popular (cup) en l’àmbit municipal, el naixement de c’s, l’escissió d’erc que va donar lloc a reagrupament i l’arribada al parlament de solidaritat catalana per la independència a les eleccions de 2010 donaven mostres de l’efervescència de la fractura nacional. a partir d’aleshores, notablement a partir de 2012, no només es va passar a un predomini d’aquesta clivella en tot tipus d’eleccions sinó que a diferència del que havia succeït abans, tant les posicions dels electors com dels partits van tendir a polaritzar-se i a alterar el sentit de la competència, que va esdevenir de tipus centrífug.

aquesta circumstància ha tensat quasi tots els partits de matriu catalanista, que pel que fa a la qüestió nacional tenien una composició interna i també un electorat molt plurals. a tots menys als que directament i de manera sorprenentment unànime han abraçat l’independentisme, com l’antiga cdc ara reconvertida en partit demòcrata europeu català (pdecat). aquestes tensions expliquen les escissions del psc convenientment atiades des de l’independentisme, el trencament de ciu i el de la pròpia udc, així com l’inevitable contorsionisme d’iniciativa per catalunya verds (icv) per tractar d’evitar el trencament, primer, i més endavant dels comuns i de podem.
aquesta circumstància ha tensat quasi tots els partits de matriu catalanista, que pel que fa a la qüestió nacional tenien una composició interna i també un electorat molt plurals. a tots menys als que directament i de manera sorprenentment unànime han abraçat l’independentisme, com l’antiga cdc ara reconvertida en pdecat.
-----------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------


l’espai majoritari que fins ara representaven les dues formacions centrals del sistema, ciu i psc, va empetitir com demostra el seu retrocés electoral: els socialistes molt minvats convertits en la quarta força política al parlament i una udc, que es reclamava directament hereva de la ciu clàssica, desapareguda en esdevenir extraparlamentària.

les evidències efectivament suggereixen que el mapa de distribució de l’electorat català ha tendit a buidar-se pel centre. És a dir, que no hi hauria una demanda gaire elevada d’aquest producte polític per part dels electors. ara bé, paradoxalment aquesta situació és compatible amb el fet que més del 70 % dels ciutadans consideren que l’actual crisi política a catalunya s’hauria de resoldre de forma negociada. segons el 40 % dels catalans, aquesta negociació hauria de ser bilateral i l’hauria de dur a terme el govern central amb els independentistes, mentre que el 37 % considera que hauria de ser precedida d’un acord a catalunya que inclogui independentistes i no independentistes. les dades procedents d’una enquesta recent de *la vanguardia* també assenyalen que les sortides preferides pels catalans serien, en primer lloc, la millora del sistema de finançament (67,9 %) i, en segon terme, la reforma de la constitució. a més distància se situa la preferència per un referèndum d’autodeterminació, desitjat pel 57,5 %, una xifra que queda molt lluny del tantes vegades esgrimit 80 %. així doncs, malgrat que l’electorat estigui aparentment polaritzat des del punt de vista de les clivelles clàssiques, quan es plantegen polítiques concretes són molts més els que aposten per solucions consensuals i defugen les divisives.
a més distància se situa la preferència per un referèndum d’autodeterminació, desitjat pel 57,5 %, una xifra que queda molt lluny del tantes vegades esgrimit 80 %.
-------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------


per això, si només tinguéssim en compte la demanda d’acord amb els clàssics paràmetres de la competència partidista basats en el posicionament dels electors en els eixos, ignorant altres variables, i si obviéssim la capacitat dels partits i dels líders per modular preferències i per situar les qüestions en l’agenda política, hauríem de concloure que qualsevol iniciativa per bastir grans acords estaria destinada al fracàs.

però si acceptem que els líders, els partits i les organitzacions de la societat civil han estat determinants per influir en la polarització de l’electorat des del 2012, i que les polítiques concretes compten, no es pot renunciar a situar a l’agenda les solucions de tercera via atès que aquestes són les que compten amb els suports més amplis. justament el que pretenen les múltiples iniciatives en aquest sentit que estan veient la llum darrerament impulsades per diferents nuclis que estan convençuts que només des de la centralitat es pot recosir la societat i tendir ponts a banda i banda. la recerca del pacte, el rebuig a l’immobilisme i a les solucions unilaterals i la ferma voluntat de no renunciar a la millor herència del catalanisme, l’autogovern, la voluntat d’influència en les diferents arenes polítiques i l'europeisme, que lluny d’estar exhaurits segueixen essent plenament vàlids, són els elements que tenen en comú les diverses accions que de manera simultània s’han posat en marxa darrerament.

a la societat civil trobem federalistes d’esquerres, una de les associacions més veteranes, portes obertes del catalanisme, el col·lectiu treva i pau, i el grup pròleg. totes aquestes iniciatives aposten per fer forat en la catalunya polaritzada i, amb diferents sensibilitats i matisos, mantenir allò de bo que va aportar el catalanisme: vocació de pacte, progrés, autogovern, identitat i europeisme. també d’altres com el cercle d’economia o l’espai de debat, malgrat que tenen objectius socials més amplis, tracten de contribuir des de la pluralitat a enriquir el debat i a promoure la cultura del pacte.
a la societat civil trobem federalistes d’esquerres, portes obertes del catalanisme, el col·lectiu treva i pau, i el grup pròleg, que aposten per fer forat en la catalunya polaritzada i, amb diferents sensibilitats i matisos, mantenir allò de bo que va aportar el catalanisme: vocació de pacte, progrés, autogovern, identitat i europeisme.
---------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------


en l’espai pròpiament partidista trobem d’una banda les formacions catalanistes clàssiques de l’esquerra com el psc i els comuns, amb molt pes a les institucions. els socialistes, en línia amb el document de granada, aposten per una reforma de la constitució, al igual que els comuns que, a més, també són partidaris d’un referèndum d’autodeterminació acordat. i de l’altra banda, les formacions sorgides de l’extinta ciu. en primer lloc units per avançar, amb ramon espadaler com a cara visible. aquest partit acaba de fer pública una proposta de bases per a un pacte d’estat catalunya-espanya que, partint de la idea de la mutació constitucional, aposta per blindar el reconeixement de catalunya i per aprofundir en la línia federal. de l’altra, lliures, que de la mà del veterà antoni fernández teixidó i de roger muntanyola pretén esdevenir el referent del catalanisme liberal però que encara no ha decidit presentar-se a cap contesa electoral. hi trobem fins i tot convergents, que liderada per germà gordó es reclama, des del sobiranisme, la formació continuadora de cdc. la incògnita en aquest espai és si santi vila, una vegada clarificat el seu panorama judicial i havent renunciat a la seva militància al pdecat, s’atrevirà a donar el pas i a liderar alguna iniciativa.

tots aquests projectes, en especial els polítics, han d’evitar caure en la nostàlgia ja que res no serà com abans. cal recuperar el prestigi, mirar d'eixamplar l’espai del catalanisme i actualitzar-ne el pensament, sí, però també cal assumir que la situació prèvia al 2012 no tornarà. la polarització ha anat acompanyada d’un notable increment de la fragmentació, de forma que cap partit podrà aspirar en el futur a ser tan majoritari com ho van ser ciu i el psc en el passat. tots s’hauran d’acontentar amb una porció molt més petita de l’electorat i tots es veuran empesos a pactar.
cal recuperar el prestigi, mirar d'eixamplar l’espai del catalanisme i actualitzar-ne el pensament, sí, però també cal assumir que la situació prèvia al 2012 no tornarà.
-------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------


el que convindria que avaluessin les forces catalanistes, sobretot les de centre, és si resulta convenient a efectes pràctics tanta dispersió com la que hi ha en l’actualitat. si el que volen és tenir pes a les institucions i obrir una bisectriu suficientment gran com per posar fi a la política de blocs caldrà cercar sinergies, cooperar i, amb molta generositat, defugir protagonismes personals i abordar quelcom fonamental en la política contemporània com és la qüestió del lideratge. altrament, corren el risc de malmetre esforços, de caure en la irrellevància i de generar molta frustració. de segur que en són ben conscients.
06094e7c46beff57ab29fe2be75b1cdf
les infraestructures, una altra víctima del procés
politicaprosa.com
2020.10
el dit procés ha tingut també uns efectes catastròfics en el sector de les infraestructures a catalunya, que havien estat tradicionalment una referència permanent en el debat i la més visible de les polítiques públiques. en només cinc anys, no solament s’ha aturat la construcció d’infraestructures sinó que, a més, han desaparegut com a objecte de discussió.

certament, la crisi econòmica va conduir a una caiguda radical de la inversió en construcció i manteniment d’infraestructures a tot espanya. però el cas és que a catalunya s’ha fet un pas més. s’ha deixat de parlar-ne.

És conegut l’impacte que l’obsessió monotemàtica ha produït en la política convencional. no s’ha dedicat tanta atenció a les conseqüències que el procés ha provocat en les polítiques públiques. el focus insistent en la imaginació d’una nova situació arcàdica que resoldria tots els problemes del país ha acabat convertint en innecessari, i fins i tot sospitós, el debat públic sobre les infraestructures existents i els projectes de desenvolupament i millora. es tractava per sobre de tot de no caure en l’autonomisme, i debatre sobre les infraestructures podia ser titllat de deriva autonomista. el resultat ha estat que s’ha desembocat en el provincianisme anterior a l’autonomia. les notícies d’obra pública que abans provenien del mopu vénen ara de foment. no es mou pràcticament res més.
es tractava per sobre de tot de no caure en l’autonomisme, i debatre sobre les infraestructures podia ser titllat de deriva autonomista.
----------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------


### 


### **una llarga llista d’assumptes pendents**


el problema rellevant és que els reptes que té aquest país en el terreny de les infraestructures són crucials per molt que no se’n parli. la llista d’assumptes pendents en aquest camp és inquietant.

no s’ha fet la gran transformació que exigeixen les rodalies de la barcelona metropolitana. el sistema de túnels ferroviaris de barcelona està descompensat i no funciona, i el centre de comandament de l’estació de frança no és suficient i s’ha de modernitzar.

l’aeroport de barcelona manté un ritme de creixement molt considerable però s’enfronta amb uns límits de capacitat preocupants que es deriven d’una operació molt peculiar de les pistes. És, a més, un dels grans aeroports europeus que registra més retards, té problemes de funcionalitat i, sobretot, de control aeri.

tot just ara ha sortit molt discretament a la superfície la frenada en la construcció del túnel de la llançadora ferroviària a la terminal t1. estava previst que arribés el 2019, termini que serà pràcticament impossible de complir.

no s’ha tornat a sentir parlar de la malaguanyada estació del prat, tot i l’impuls de foment en anunciar un nou ave *low cost.* És una obra totalment infrautilitzada per la seva localització absurda, fruit de l’obsessió dels governs de pujol per formular polítiques alternatives a les de barcelona. per sobre de tot es tractava de bloquejar l’alternativa preconitzada per l’ajuntament de barcelona de connexió directa de l’ave amb l’aeroport.

que algunes obres segueixen pendents és evidentment un problema però ho és encara més que les autoritats de la generalitat hagin optat pel silenci i que els mitjans només s’hi refereixin en situacions de crisi. És el cas dels soterraments a montcada i reixac i a sant feliu de llobregat. l’excepció seria el cas de l’hospitalet sobre el qual ha renovat la seva pressió l’alcaldessa núria marín gràcies a la seva capacitat de relació directa amb el govern de madrid.

[caption id="attachment\_1240" align="aligncenter" width="787"]![](https://www.politicaprosa.com/wp-content/uploads/2018/09/pp_port-de-barcelona-foto-de-xavier-jubierre.jpg) port de barcelona. © xavier jubierre[/caption]

en la mateixa situació d’incertesa es troben l’estació de la sagrera, el finançament del transport públic a l’àrea metropolitana o l’accés ferroviari al port de barcelona. pel que fa al corredor mediterrani, les autoritats catalanes han cedit tot el protagonisme a les institucions públiques i privades valencianes.
pel que fa al corredor mediterrani, les autoritats catalanes han cedit tot el protagonisme a les institucions públiques i privades valencianes.
-----------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------


 
### **la centralitat de les infraestructures**


les polítiques d’infraestructures tenen una gran centralitat en qualsevol acció de govern perquè són instruments per garantir el servei públic que els ciutadans reclamen, afavorir els equilibris territorials, millorar la igualtat d’oportunitats i promoure el desenvolupament econòmic.

però, a més, les accions en aquest terreny tenen la virtut d’enviar senyals estratègics tant als actors polítics o l’opinió pública com als operadors econòmics.

la intenció de no entrar en cap dels problemes concrets que són objecte de l’acció de governar s’ha posat de relleu recentment en les interpretacions prèvies de la reunió sánchez-torra que van fer els comentaristes més pròxims al govern català. l’aportació de f.m. Àlvaro, tan glosat per la seva aparent evolució cap a la moderació, ha estat la molt enganyosa equiparació d’autonomisme amb la fórmula *peix al cove*, expressió que va ser, simplement, un reflex de la mandra pujolista per governar.

el *processisme* ha suposat que en el període 2012-2018 els governs de la generalitat han deixat d’atendre l’univers de les polítiques concretes. És un marc nou en el que les polítiques públiques han pràcticament desaparegut del radar de l’opinió pública i, en conseqüència, del debat. pensem en la política de salut, en la universitària, la científica o en la de protecció del territori. en cultura, el rebuig al que es percep com una possible contaminació hispana ha conduït a una pèrdua substancial de la competitivitat de barcelona.
el *processisme* ha suposat que en el període 2012-2018 els governs de la generalitat han deixat d’atendre l’univers de les polítiques concretes. És un marc nou en el que les polítiques públiques han pràcticament desaparegut del radar de l’opinió pública i, en conseqüència, del debat.
---------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------


l’enginyer, sindicalista i activista ferroviari manuel gómez acosta ha parlat d’incapacitat o indiferència dels governs de la generalitat sobre els problemes que afecten tots els ciutadans i, en particular, pel que fa a les infraestructures, i l’absència de tot projecte industrial.

[caption id="attachment\_1242" align="alignleft" width="709"]![](https://www.politicaprosa.com/wp-content/uploads/2018/09/pp_terminal-contenidors-port-barcelona-foto-de-xavier-jubierre.jpg) port de barcelona. terminal de contenidors. © xavier jubierre[/caption]

només s’ha salvat de la desaparició la política d’habitatge a barcelona, que s’ha mantingut més en el nivell retòric que en el de les mesures concretes com a instrument central de confrontació dels comuns amb el govern del partit popular.

en l’acció de governar que se suposa que despleguen els governs, les polítiques d’infraestructures no són les úniques rellevants però poden constituir una metàfora del conjunt de les polítiques públiques.

en el cas de catalunya, les infraestructures han estat una de les referències més concretes de les aspiracions d’autogovern i del seu exercici. de fet, quan s’ha intentat passar de la retòrica de la reclamació genèrica de més autonomia política a formulacions precises s’ha tendit a identificar l’increment de l’autogovern amb una major capacitat de decisió sobre les infraestructures. sobre el seu disseny i la seva gestió.

però el focus processista ha portat a una banalització de les infraestructures, que han anat deixant de ser una resposta a les demandes socials per convertir-se en un arma més de la confrontació i en un instrument d’*agitprop*. l’absència de debat seriós ha potenciat el recurs a la jaculatòria que serveix per a tot: la culpa és de madrid.

una forma particularment perversa de tractar instrumentalment les infraestructures ha estat la modulació de les hostilitats amb madrid al marge de criteris estratègics per situar-les en el marc de les tensions polítiques circumstancials. els governs nacionalistes han tendit a exercir aquesta pràctica. s’ha criticat a madrid o s’ha mantingut silenci segons convingués des d’una perspectiva partidista. però sense l’aparença de política responsable d’estat que els nacionalistes bascos gestionen tan admirablement i, clar, sense obtenir els mateixos resultats.

És important tenir en compte en aquest terreny la influència excepcional que des de fa anys manté el govern de la generalitat en la formació de l’opinió pública a catalunya, gràcies al seu control directe sobre els mitjans de comunicació públics i a l'indirecte sobre la llarguíssima llista dels subvencionats o concertats. És un factor rellevant que ha permès gestionar els temps de la confrontació.

com a regla general, quan uns determinats actius o polítiques són de la competència de la generalitat o han estat objecte de pacte es deixa automàticament de promoure la crítica que en aquest cas farien o haurien d’impulsar els mitjans de comunicació.

per resumir, quan convé es fa política; quan no convé no se’n fa. És més que probable que la renúncia a intervenir es derivi de la necessitat d'evitar fractures en el bloc independentista.
s’ha criticat a madrid o s’ha mantingut silenci segons convingués des d’una perspectiva partidista. però sense l’aparença de política responsable d’estat que els nacionalistes bascos gestionen tan admirablement i, clar, sense obtenir els mateixos resultats.
-----------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------


És el cas de les carreteres, del conjunt de la xarxa i dels seus punts crítics, que han desaparegut del debat. com passa amb les obres de la n-340 a vallirana o l’enllaç de l'a2 amb l'ap7 a sant andreu de la barca. per què un projecte tan potent com la ciutat aeroportuària no s’ha obert camí en la discussió pública?

la incomoditat nacionalista amb la gestió de les polítiques concretes es va posar de manifest en el govern d’artur mas, constituït el desembre de 2012, i que va comptar durant més d’un any amb el suport del partit popular. aquest govern es va orientar des del mateix començament a una contrareforma general. la gravetat de la crisi li va permetre justificar una radical retallada en la inversió que va esborrar del mapa les actuacions en infraestructures. l’objectiu polític central era projectar la idea que els governs de maragall i montilla havien arruïnat el país. un cop més, la responsabilitat era dels altres.
l’objectiu polític central era projectar la idea que els governs de maragall i montilla havien arruïnat el país. un cop més, la responsabilitat era dels altres.
----------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------


És una interpretació que pràcticament no es va haver d’enfrontar amb cap explicació alternativa per part dels responsables dels governs d’esquerres que van optar, en general, per mantenir un silenci molt incòmode per als seus partidaris. en realitat, un silenci equivalent i simètric al que es va mantenir en entrar al govern sobre el que havien deixat els governs de pujol en herència, en particular la línia 9 i el daltabaix financer que significava. aquí sí que s’aplica la dita que en el pecat ja hi va inclosa la penitència com va quedar clar amb l’accident de la línia 5 que es va haver d’empassar el nou govern.

 
### **governar és necessari i possible**


certament, la caiguda radical dels ingressos derivada de la crisi feia gairebé impossible la continuïtat de les inversions.

És destacable, no obstant, l’intent modest però coherent de formulació i aplicació de polítiques públiques innovadores durant el govern d’esquerres a la generalitat (2003-2011). tot i les considerables dificultats polítiques i econòmiques es van posar en marxa algunes iniciatives notables.

en primer lloc, el pla de barris, una proposta que es va llançar amb uns recursos econòmics relativament limitats però que va significar una inflexió important en la dinàmica perversa d’abandó dels centres i d’ocupació de més territori.

en la mateixa línia es va aprovar el pla d’intensificació de la densitat d’habitatge en determinats centres urbans. novament, consolidació de les trames urbanes per fer-les més operatives i, també, per frenar l’ocupació excessiva de territori.
És destacable l’intent modest però coherent de formulació i aplicació de polítiques públiques innovadores durant el govern d’esquerres a la generalitat (2003-2011).
--------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------


són iniciatives d’un govern que se sentia govern i, per tant, es proposava governar. es va traduir en el primer enfrontament seriós en molts anys amb el problema de les enormes dificultats de les comunicacions transversals a catalunya plantejat per primer cop els anys trenta per victoriano muñoz homs. es tractava ara, a més, de començar a corregir els efectes de la concentració al litoral de l’activitat econòmica que les autopistes havien afavorit.

en aquesta línia, es poden remarcar dues iniciatives molt significatives: el projecte d’eix transversal ferroviari que no es va arribar a materialitzar i el desdoblament de l’eix transversal (c-25) que es va fer en un temps rècord, va obrir una via de comunicació alternativa i va tallar d’arrel la sinistralitat inacceptable de la via.

va ser igualment una aportació significativa d’aquest govern la proposta de protecció urbanística de la franja litoral, el pla director urbanístic del sistema costaner, una iniciativa que inspirà una acció semblant del govern de la generalitat valenciana.

 
### **uns nous reptes**


ara mateix, es planteja al govern un repte de gran transcendència que és difícil imaginar com gestionarà si persisteix en el seu desinterès per les coses concretes i els problemes normals del país.

es tracta de l’extinció de les concessions de les autopistes que s’anirà produint en dates pròximes d’una manera esglaonada. foment ja ha avançat una posició favorable a l’eliminació dels peatges, una opció que segurament serà difícil d’aplicar amb la radicalitat anunciada.

en qualsevol cas, és una excel·lent oportunitat per intervenir políticament no solament al territori de catalunya sinó al conjunt d’espanya.

serà un moment molt adequat per proposar alternatives sempre que el govern decideixi formular-les i, també, impulsar el debat en el parlament i en l’esfera pública en general.

És un terreny on s’hauran de prendre decisions molt importants. si s’accepta l’eliminació radical dels peatges, és obvi que s’haurà de negociar amb foment la garantia del manteniment, que passarà a ser una qüestió cabdal.
ara mateix, es planteja al govern un repte de gran transcendència: l’extinció de les concessions de les autopistes que s’anirà produint en dates pròximes d’una manera esglaonada. foment ja ha avançat una posició favorable a l’eliminació dels peatges.
----------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------


si finalment s’evidencia la impossibilitat per part de foment, o de la generalitat en el cas de les vies que són de la seva titularitat, d’assumir el manteniment d’autopistes i autovies, serà imprescindible dissenyar fórmules imaginatives per implantar unes tarifes assequibles que cobreixin el cost de la conservació. en aquest cas, caldrà tenir en compte la diferència en el nivell de servei entre les autopistes pròpiament dites i les autovies.

no serà, en qualsevol cas, una solució fàcil perquè exigirà una negociació i comportarà per als governs implicats els costos que a curt termini solen tenir les decisions estratègiques. És més que probable que aquí també s’entri en una nova confrontació si el govern de la generalitat insisteix en la seva política d’utilitzar les infraestructures en la llarga batalla *processista*, com ho apunta la seva versió de la vinyeta que planteja com un instrument per al control total de la xarxa viària de catalunya, al marge de quina sigui la seva titularitat.
d9e98aac27084ca29b88abb1d74807ec
dret, déus i banderes
politicaprosa.com
2020.10
quan el 7 de gener de 2015 el terrorisme islamista va atacar la seu del setmanari satíric francès *charlie hebdo* a parís, no només va tenir lloc un dels atemptats més sagnants contra la llibertat de premsa a europa occidental, sinó que es va obrir la porta a un estat d’ànim i un clima polític que han propiciat un clar declivi en la llibertat d’expressió en el nostre entorn.

*charlie hebdo* era i és un mitjà irreverent, incorrecte, font d’escàndol per a molts i fins i tot extremadament ofensiu i desagradable per a alguns. l’element distintiu de la revista és el fet d’atrevir-se, com es diu popularment, a riure’s del mort i del que el vetlla, a travessar ratlles vermelles imaginàries sobre allò que, en un món correcte, no podria ser mai objecte de bromes. la publicació és especialment esmolada pel que fa a creences i dogmes religiosos, i no l’atura el fet que, en alguns casos, els membres de la comunitat afectada puguin viure amb especial indignació els continguts en qüestió.
l’element distintiu de la revista *charlie hebdo* és el fet d’atrevir-se a travessar ratlles vermelles imaginàries sobre allò que, en un món correcte, no podria ser mai objecte de bromes.
-------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------


segurament per aquests motius, l’atac terrorista va ser seguit, a frança i altres països, d’una sèrie de comentaris, per part d’alguns polítics i analistes, sorprenents i preocupants en el marc del que ha de ser una democràcia madura. es condemnava l’atac, i al mateix temps es formulava un *però*, consistent a suggerir que si hom s’obstina a tocar el voraviu a grups exaltats i amb poc sentit de l’humor, no calia després sorprendre’s de les conseqüències. fins i tot un personatge alabat i valorat per molts com a exemple de tolerància i apertura, el quasi beatífic papa francesc, no va tenir millor ocurrència, després de condemnar l’ús de la violència en nom de la religió, que afegir que «encara que siguem amics, si dius una cosa ofensiva sobre la meva mare, has d’esperar un cop. És normal». déu n’hi do.

a partir d’aquí molts països europeus varen descobrir que en el seus respectius codis penals tenien enterrades algunes provisions que podria ser interessant revifar. es tractava de normes que prohibien, d’una forma o una altra, l’atac a creences religioses, establint doncs un límit criminal a la llibertat d’expressió sobre la base d’aquests paràmetres. són el que es coneix popularment com normes antiblasfèmia.

no obstant, l’ús del terme blasfèmia no seria en puritat correcte en aquest marc. la blasfèmia és l’atac directe a un déu o una expressió pública de desvinculació o renúncia a la pertinença a una determinada religió (una forma d’apostasia, en definitiva). avui en dia, només els països teocràtics persegueixen aquests comportaments. només els països amb un credo oficial i imposat utilitzen el dret per defensar els déus. una cosa d’altra banda absurda, atès que costa d'entendre com un ésser al qual s’atribueix un poder omnímode hagi de necessitar quelcom tant humà i mundà com és el dret per ser protegit.
només els països amb un credo oficial i imposat utilitzen el dret per defensar els déus.
----------------------------------------------------------------------------------------


qüestió diferent és el delicte d’ofensa dels sentiments religiosos. aquí el que es criminalitza és causar una ofensa a aquells qui tenen unes creences profundes i arrelades, a partir d’expressions d’atac, de menysteniment o fins de ridiculització. aquest delicte sí es troba en els codis penals de països del nostre entorn. el cert, però, és que fins a dates recents es tractava generalment d’una previsió oblidada i gairebé mai aplicada, la qual però en tot cas restava vigent a països com frança, alemanya o espanya. després dels atemptats de parís, alguns països es varen plantejar treure la pols a aquests mecanismes de restricció a la llibertat d’expressió com a eina per evitar atemptats. És a dir, com a instrument per evitar que els terroristes se sentissin provocats. una rendició en tota regla, en definitiva.

[caption id="attachment\_1133" align="aligncenter" width="709"]![](https://www.politicaprosa.com/wp-content/uploads/2018/09/pp_-protestes-contra-charlie-hebdo-a-paquistan-foto-ppi-zuma.jpg) lahore (pakistan), 3 de febrer de 2015. activistes protestant davant el club de premsa contra la publicació de caricatures «blasfemes» per la revista francesa charlie hebdo. © ppi/zuma wire.[/caption]

¿tenim, però, el dret a no sentir-nos ofesos, a que les nostres íntimes conviccions no se sentin pertorbades pel discurs d’un tercer? la resposta en una democràcia liberal ha de ser negativa. certament, la llibertat d’expressió té i ha de tenir els seus límits. un límit clar es troba en la generació d’un perill directe derivat d’allò que expressem. aquí entren les incitacions a la violència, a l’hostilitat i fins i tot la discriminació envers determinats grups socials. i és evident que, per exemple, formar part d’una determinada minoria religiosa pot ser un factor determinant en aquest sentit.

però no podem confondre la incitació a l’odi amb la simple ofensa. viure en democràcia suposa acceptar escoltar idees i opinions que ens desagraden, que trobem completament inacceptables i fins i tot profundament ofensives. però les idees, dogmes o creences no són intocables o sagrats. en una societat plural poden ser objecte d’escrutini, critica i rebuig. tots. amb major o menor fonamentació. amb pitjor o millor gust. l’únic límit rau en la necessària protecció dels drets fonamentals de les persones (a la integritat física, a la vida, a no ser discriminats). i només quan existeixi una relació directa de risc entre el que s’expressa i la vulneració dels esmentats drets podrem parlar de límits. no podem confondre l’expressió pública de rebuig o discrepància amb un discurs necessàriament incitador i perillós per a tercers. massa sovint es parla de discurs d’odi amb la finalitat de promoure la prohibició de quelcom que simplement trobem ofensiu perquè ens fereix directament. odiar no està prohibit. incitar a cometre actes contra tercers basats en l’odi, sí. i hi ha una gran diferència entre ambdós comportaments.
¿tenim el dret a no sentir-nos ofesos, a que les nostres íntimes conviccions no se sentin pertorbades pel discurs d’un tercer? la resposta en una democràcia liberal ha de ser negativa.
----------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------


la religió i les pàtries tenen molts punts en comú. la nació és, abans que res, un sentiment, una creença, una comunitat imaginada i sentida com a tal per cadascun dels seus membres. les banderes i altres formes de simbologia s’erigeixen doncs en representacions materials i intocables de la nació venerada. per aquest motiu, una de les formes més primàries d’expressar animadversió i fins i tot hostilitat envers una nació aliena és a base de cremar, trepitjar i cometre tota mena de vexacions sobre els seus símbols. sembla legítim que els estats es protegeixin d'atacs que afecten al nucli de la seva seguretat i a la permanència de les seves institucions. ¿aquesta línia de defensa passa, però, pels símbols?

als estats units, el tribunal suprem té una jurisprudència coneguda i popular sobre aquesta matèria. cremar la bandera no és només un acte de llibertat d’expressió. És també una forma d’aplicar els valors que la pròpia bandera representa. en definitiva, fins i tot l’acte de destruir o vexar les barres i estrelles seria una forma d’honorar i posar en pràctica els colors vinguts de frança.

a europa som força més sensibles pel que fa a aquestes coses. en molts països, els símbols nacionals són jurídicament sacralitzats de la mateixa forma que ho són els sentiments religiosos. a espanya es protegeix amb el codi penal no només la bandera nacional, sinó fins i tot totes i cadascuna de les banderes de les comunitats autònomes. aquesta tutela sovint s’estén a les institucions i fins i tot a les persones que les ocupen. ¿cal protegir especialment l’honor dels caps d’estat i de govern, parlamentaris i ocupants d’institucions similars? en els països del nostre entorn aquesta idea es troba encara força arrelada, però és errònia, també, des del punt de vista dels valors d’una democràcia plural. el tribunal europeu de drets humans, en casos referits concretament a unes declaracions molt dures d’arnaldo otegi contra el rei, i a una protesta contra el, en el seu dia, president de la república francesa, nicolas sarkozy, ha hagut de recordar que els polítics i personatges públics en general han de suportar un nivell de crítica i escrutini públics molt superior al de la resta de persones. per tant, atacs que serien inacceptables referits a individus anònims han de ser assumits com a part de les obligacions que pesen sobre un càrrec que representa i serveix als ciutadans. el tribunal és també força generós pel que fa a la noció mateixa de crítica política, i admet que actes simbòlics com ara la crema de fotografies del cap de l’estat (de nou, la jurisprudència ha estat dictada en relació amb un cas espanyol) han de ser vistos no com a actes amenaçadors susceptibles de repressió penal, sinó com a formes vàlides d’expressió de frustració i desacord polítics necessitades de protecció en una societat plural.
el tribunal europeu de drets humans ha hagut de recordar que els polítics i personatges públics en general han de suportar un nivell de crítica i escrutini públics molt superior al de la resta de persones.
-------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------


en els debats sobre la llibertat d’expressió es posa sovint un pes excessiu en els límits. si veiem, però, com els estàndards internacionals (començant per la declaració universal dels drets de l’home i, més específicament, pel conveni europeu de drets humans) protegeixen aquest dret podrem comprovar que la llibertat és la norma i les limitacions són només l’excepció.

cal perdre la por a la lliure expressió d’idees i opinions. en nom de la llibertat d’expressió es poden cometre abusos, però les seves conseqüències són sempre preferibles a les de viure en un entorn on els poders públics s’erigeixen en garants i policies del bon gust, la moralitat i la pau mental. viure en llibertat suposa acceptar el risc d’escoltar coses que ens desagradin.

la plena vigència de la llibertat d’expressió exigeix també coherència. molt sovint, la llibertat d’expressió s’utilitza convençudament per defensar discursos radicals que personalment no ens inquieten, mentre al mateix temps es recorre a la idea de discurs de l’odi per intentar silenciar opinions que ens resulten ofensives per ser contràries a allò que considerem correcte i sensat.

el bon ús de la llibertat d’expressió no passa doncs, principalment, per l’articulació de mecanismes de control i limitació per part dels poders públics, sinó per millorar la nostra capacitat per expressar-nos i tenir coses importants i enriquidores a aportar a l’esfera pública. aconseguir això no és tan fàcil com censurar o sancionar, però els beneficis socials són immensament superiors. requereix també d’inversions i esforços que potser no aporten beneficis en el curt termini. trobar les eines per incentivar aquest tipus de polítiques és el debat que realment necessitem.
d5875823edc0be5af5b6f2977a996bbb
déu te guard, bandera blanca
politicaprosa.com
2020.10
### “a mig aire de la serra
veig un ametller florit:
déu te guard, bandera blanca,
dies ha que t'he delit!
ets la pau que s'anuncia
entre el sol, núvols i vents...
no ets encara el millor temps,
però en tens tota l'alegria”


(joan maragall, l'ametller)
[fusion\_separator style\_type="single|dotted" hide\_on\_mobile="small-visibility,medium-visibility,large-visibility" class="" id="" sep\_color="#898888" top\_margin="20" bottom\_margin="20" border\_size="" icon="" icon\_circle="" icon\_circle\_color="" width="" alignment="center"][/fusion\_separator]


¿


com sortir de la roda de hàmster del procés? vet aquí la pregunta. la resposta no es pot donar en clau moral sinó a partir de la raó política. perquè com va dir un primer ministre britànic, harold macmillan, «si vull rebre lliçons morals, ja visitaré l’arquebisbe de canterbury». un dels errors del relat -o del no relat- d’uns i altres ha estat que ha bandejat la política i ha posat en primer pla les raons emocionals, és a dir, la veritat revelada. val a recordar que la política democràtica és la forma civilitzada de resoldre els conflictes i de fer prevaldre l’interès general. això no va de bons i de mals catalans, de bones o males persones. l’excés de pes de l’eix identitari -i fins i tot d’un pretès eix moral- ens ha portat al carreró sense sortida en el qual ens trobem. per això, cal recordar que no existeixen identitats immutables, ni a catalunya ni a espanya ni enlloc. el món és un joc de miralls entre identitat i alteritat, és a dir, la identitat de l’altre. a més a més, assistim arreu a processos d’identificació de geometria variable. i això és així des que don pelayo campava per covadonga i l’abat oliva impulsava les assemblees de pau i treva. dos dels elements que identifiquen la nostra gastronomia -la truita amb patates (la *tortilla española*) i el pa amb tomàquet- no existien aleshores; caldria esperar uns quants segles fins que les patates i el tomàquet ens arribessin d’amèrica... seguint amb aquest símil gastronòmic, vicens vives ens va explicar que «som fruit de diversos llevats i, per tant, una bona llesca del país pertany a una biologia i a una cultura de mestissatge», començant per l’anomenada catalunya catalana: «de l’època comtal primerenca se’ns diu que vic fou poblat *ex diversis locis et gentibus colligentes**:* reunint homes de diverses procedències i races. i des d’aleshores el moviment d’immigracions mai no ha cessat».
la política democràtica és la forma civilitzada de resoldre els conflictes i de fer prevaldre l'interès general
---------------------------------------------------------------------------------------------------------------


heus aquí, doncs, una primera exigència: recuperar l’acció política i rebaixar -ara se’n diu *desescalar*- la subhasta identitària que aquest dèficit de política ha anat atiant en el darrer sexenni. val a recordar, com ha resumit el professor xavier arbós, que si hem arribat on som és perquè des del govern central s’havia actuat com si només existís la llei i des del govern de la generalitat s’havia fet com si la llei no existís. i, al bell mig, un gran dèficit de política, amb els ciutadans com a hostatges d’aquesta subhasta emocional entre dos nacionalismes. paradoxalment, en plena ressaca del llarg cicle de crisi econòmica, l’eix ideològic i programàtic -el de les polítiques concretes al servei de la ciutadania- ha estat bandejat en els moments rituals del procés: les eleccions *plebiscitàries* del 27-s del 2015 i les del 21-d del 2017 (per primera vegada el primer partit de l’oposició al parlament no pertanyia a la tradició del catalanisme polític i després va esdevenir el primer partit del país). ¡el procés independentista va fer dòmino amb el doble sis! una subhasta emocional en clau identitària que ho ha anat trinxant tot, a tort i a dret: els partits, els sindicats, les patronals... el veterà periodista mateo madridejos va escriure de manera clarivident el 10 de gener del 2014: «la gran novedad en la cataluña del siglo xxi es que los llamados sindicatos de clase, cada día más verticalizados, obsecuentes con el poder político, desfilan bajo las banderas que fueron de la burguesía, ahora enarboladas por los *aparatchiks* de la separación, reclamando ‘el derecho de decidir’. los sindicatos y los grupúsculos izquierdistas, indignados o por indignar, se uncen al carro de “la peor de todas las pestes, el nacionalismo, que envenena la flor de nuestra cultura europea”, según el dolorido sentir de stefan zweig. un dato que resaltar por los historiadores que vendrán y se sorprenderán». val a dir que es tracta d’una sorpresa que es va tornar a evidenciar en la manifestació del 15 d’abril proppassat a barcelona.

la recuperació de la política, amb un reequilibri de coordenades entre els eixos identitari i programàtic, es fa del tot imprescindible per poder recuperar també qualitat democràtica. perquè la democràcia es desvirtua quan el ciutadà no respon a les urnes en clau d’acció de govern sinó que ho fa a partir del joc d’identitats en escena, és a dir, que respon més en funció de les seves creences que no pas de les seves idees. el pas següent seria endinsar-nos en una democràcia *confessional*, amb un resultat gairebé predeterminat a cada consulta, en funció del pes de les diferents minories (religioses, ètniques, lingüístiques...), com és el cas de les quotes de govern de les faccions del sistema polític del líban. res més allunyat del catalanisme polític, basat en la voluntat de ser, i que es concreta en la idea motriu de «catalunya, un sol poble». la paradoxa rau en el fet que els promotors de l’anomenat procés han posat aquest model de democràcia ritual com a paradigma i han menystingut les veus que entenien que la secessió no és l’ideal democràtic, sinó l’últim recurs quan la fallida de la convivència és irreversible.
els promotors del procés han posat el model de democràcia ritual com a paradigma i han menystingut les veus que entenien que la secessió no és l'ideal democràtic, sinó l'últim recurs quan la fallida de la convivència és irreversible
----------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------


si al seu dia els promotors del pacte nacional pel referèndum presentaven la consulta d’autodeterminació com «una eina privilegiada d’aprofundiment democràtic, que permet el debat polític plural i la recerca de consensos», els que hi discrepàvem de catalunya endins, des de la tradició catalanista, ho fèiem perquè pensàvem que el seu resultat ens acostaria a un país empatat amb si mateix i amb els deures per fer. davant aquest empatx de democràcia ritual cal reivindicar la democràcia consensual per forjar una proposta que tingui, almenys, el suport dels dos terços del parlament de catalunya (la mateixa majoria qualificada que preveu l’estatut per a la seva reforma). fins i tot rousseau, quan parla de com harmonitzar la voluntat particular i la voluntat general en les deliberacions públiques, dóna dues pautes de conducta senzilles: com més greus i importants són les deliberacions, més s’ha d’aproximar a la unanimitat l’opinió dominant; com més celeritat exigeix una qüestió debatuda, més estretes han de ser les diferències, i amb la majoria d’un vot n’hi hauria d’haver prou; la primera d’aquestes màximes s’adiu amb les lleis que afecten el contracte social, com és el cas de les constitucions, i la segona regeix per a l’aprovació de les lleis ordinàries i els afers corrents.

tanmateix, a hores d’ara, aquest exercici de democràcia deliberativa no és la primera tasca que caldria abordar, sinó que hauria de ser la culminació natural d’un procés de normalització de la vida política, del treball parlamentari i de l’acció quotidiana de govern; també de la represa de relacions amb el nou govern central. un nou clima, al capdavall. poso sovint com exemple l’activitat d’una comunitat de veïns: si discuteixen sobre les banderes dels balcons -que si l’estelada o l’espanyola-, de ben segur que no es posaran d’acord, però si ho fan primer sobre la necessitat de construir una rampa d’accés per a discapacitats físics a l’entrada de l’edifici, és possible que arribin a un consens... potser fins i tot els veïns més abrandats de l’estelada i l’espanyola, però que tenen a casa una persona discapacitada, votaran en el mateix sentit. desprès, un cop normalitzada la vida de la comunitat, una vegada recuperada l’empatia i el diàleg, serà el moment de parlar de les banderes, de recordar que no són comestibles, ni l’una ni l’altra, i que la història en ensenya que molt sovint resulten indigestes.
després, una vegada recuperada l'empatia i el diàleg, serà el moment de parlar de les banderes, de recordar que no són comestibles i que la història ens ensenya que molt sovint resulten indigestes
----------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------


mal m’està el dir-ho, però us he de confessar que des del començament de la primavera tinc fixada una piulada al meu compte de twitter, amb el *hashtag* següent: «bandera blanca, l’altra #primaveracatalana». hi reprodueixo *l’ametller*, aquell poema de joan maragall que hauria de ser la divisa del retrobament polític de catalunya endins: «a mig aire de la serra / veig un ametller florit: / déu te guard, bandera blanca, / dies ha que t'he delit! / ets la pau que s'anuncia / entre el sol, núvols i vents... / no ets encara el millor temps, / però en tens tota l'alegria». sí, un alto el foc, que deia el conseller santi vila; bandera blanca, per tornar a governar, refer els consensos de país i encetar una nova etapa política. bandera blanca també per tornar-nos a mirar als ulls, tot fent nostre aquell prec de maragall a *la ciutat del perdó*: «mireu-los només a dintre els ulls: vegeu?, sou vosaltres mateixos: un home com vosaltres; amb això n’hi ha prou: capaç de tot el vostre bé i de tot el vostre mal; com vosaltres del seu». si ho fem així, es començaran a obrir moltes portes; també les de les presons. després, quan s’escampi la boira, quan es recuperi el catalanisme polític com a comú denominador de la majoria de forces del parlament de catalunya, serà l’hora de proposar un canvi de coordenades i prioritats, de bastir un full de ruta compartit i de posar-lo sobre la taula del parlament espanyol.
per sortir de la roda de hàmster no hi ha altre camí que recuperar la vella fórmula del president tarradellas:"ciutadans de catalunya!"
---------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------


sí, cal deixar de jugar al gat i a la rata amb els llaços grogs. sí, cal sortir de la roda de hàmster. i per fer-ho no hi ha altre camí que recuperar la vella fórmula del president tarradellas: «¡ciutadans de catalunya!». sí, cal sortir de l’actual cul-de-sac, amb una ciutadania obligada a escollir entre les caricatures de tabàrnia i de freedonia. repeteixo: ciutadans de catalunya, ciutadania més residència; ni una catalunya sense ciutadans ni uns ciutadans sense catalunya. vaig escriure fa anys, i ho reprodueixo ara a tall de conclusió, que ens cal definir un nou paradigma -què volem ser i, sobretot, què volem fer junts- que és aplicable a catalunya, al conjunt d’espanya i a tota la unió europea. la clau, més enllà de les *sobiranies compartides*, rau en saber conrear les *ciutadanies compartides*, és a dir, aquells instruments que ens permeten ser alhora ciutadans de catalunya, d’espanya i d’europa. de catalunya estant, el catalanisme hauria de fer uns pas endavant en la defensa d’una espanya social i federal: la necessitat d’introduir també el concepte de *segona laïcitat*. de la mateixa manera que el segle xix va representar l’inici de la lluita per un marc de laïcitat en el qual la creença religiosa va a passar a formar part de l’àmbit privat, el segle xxi hauria de permetre que la nació -la nacionalitat- passés també a formar part de l’esfera privada. la religió en va sortir aleshores enfortida i la nació s’enfortiria també ara. que ningú, a cap lloc, ens obligui a haver d’escollir i que tothom es pugui sentir el que li doni la gana, però que actuï com a ciutadà, és a dir subjecte al mateix codi de drets i de deures. dit d’una altra manera: espanya anirà bé quan s’hi sentin a gust aquells que no se sentin espanyols (el mateix raonament val per a catalunya: catalunya anirà bé quan s’hi sentin a gust aquells que no se sentin catalans) i quan ningú, allà o aquí, ens obligui a haver d’escollir.
ni una catalunya sense ciutadans ni uns ciutadans sense catalunya
-----------------------------------------------------------------


mentrestant, amb els llums llargs enfocant aquest repte històric del catalanisme del segle xxi, la represa de la política quotidiana, de l’activitat parlamentària i de l’acció de govern exigeixen *desescalar* el llenguatge, tant en l’espai polític com en l’espai públic, començant pels mitjans de comunicació de la ccma. no entraré en un debat estèril sobre el seu grau de pluralisme o en l’anàlisi del binomi veracitat - postveritat. em limitaré a recordar que la llei 22/2005, de 29 de desembre, de la comunicació audiovisual de catalunya, estableix en el seu article 23.3 les «missions específiques» del servei públic competència de la generalitat. en reproduiré només l’apartat g): «la promoció activa de la convivència cívica, el desenvolupament plural i democràtic de la societat, el coneixement i el respecte a les diverses opcions i manifestacions polítiques, socials, lingüístiques, culturals i religioses presents al territori de catalunya. en aquest context és necessari l'ús de tots els llenguatges, formats i discursos que dins el respecte i l'atenció a la diversitat i el pluralisme, permetin el diàleg, la comprensió i la cohesió entre les diverses opcions, i entre les diverses àrees del territori de catalunya». déu te guard, bandera blanca, també en el llenguatge polític i en els mitjans de comunicació públics. És l’hora de fer un recés -un temps de retraïment i reflexió- per després poder fer un *reset*.
És l'hora de fer un recés -un temps de retraïment i reflexió- per després poder fer un *reset*
==============================================================================================


 
1ebcbe182fa6fad98e15a7b843a92af0
2020.10
politicaprosa.com
1ebcbe182fa6fad98e15a7b843a92af0
mentides que uneixen
politicaprosa.com
2020.10
amb aquest títol tan provocatiu, el filòsof angloghanès kwame anthony appiah acaba de publicar el seu darrer assaig sobre quines són les creences i característiques que ens ajuden a configurar la pròpia identitat (*mentiras que unen*, madrid: taurus, 2019). gairebé en paral·lel, francis fukuyama, l’autor de la controvertida tesi sobre *la fi de la història*, ha donat a conèixer la versió castellana del seu nou llibre titulat justament, *identidad* (barcelona: deusto, 2019). haver assegurat en el seu moment i sense por a equivocar-se, que era del tot impensable que a la lliberal i civilitzada societat nord-americana algú com donald trump pogués arribar a ser president, segur que el deu haver esperonat a escriure sobre el paper de les identitats a l’hora d’entendre el comportament electoral a les societats occidentals d’avui.


el cas és que mentre que appiah es pregunta en el seu llibre quins són els trets que permeten definir qui som realment –si som els nostres orígens familiars, la nostra religió, el lloc on hem nascut, el color de la pell, l’extracció social o els homes o les dones amb qui ens n’anem al llit–, el politòleg nord-americà reflexiona sobre el paper que, paradoxalment, la identitat continua jugant en els nostres temps postmoderns, aprofitant per retreure a les esquerres que s’hagin deixat pispar per les dretes la defensa de la idea patriòtica. un retret, tot sigui dit, que per al cas espanyol ja fa molts anys que va documentar Álvarez junco a *mater dolorosa*. *la idea de españa en el siglo xix* (madrid: taurus, 2001).


amb vocació més divulgativa però no menys audaç, fa poques setmanes mercedes milà presentava en la seva sèrie de reportatges *scott i milà* per a movistar, un programa amb el mateix propòsit. decidida a saber qui era ella realment, pel seu reportatge van desfilar els seus germans per recordar-li els seus ancestres de sang blava, però també uns immigrants de sant vicenç dels horts reconvertits d’andalusos espanyols en catalans independentistes; va entrevistar un anglès abrandadament militant del brexit, alhora que catalanoparlant i totalment identificat amb els castellers de vilafranca o qui us escriu, considerat un colpista per a uns quants, a madrid, i un traïdor per a uns altres, a barcelona. no sembla necessari haver de dedicar massa paraules a justificar, en definitiva, que en ple segle xxi la qüestió de la identitat, personal i col·lectiva, continua essent una temàtica controvertida i polièdrica, sobre la qual cal seguir reflexionant. de fet, ja ho va deixar escrit fa temps rimbaud: jo és un altre!


 
**símbols que ens defineixen**


i és que, per raons que no són fàcils de justificar, hi ha vivències i símbols que ens acaben definint, que creiem que ens representen i que ajuden a explicar qui som, encara que de fet la majoria no guardin gaire relació directa ni encara menys objectiva amb com som realment cadascú de nosaltres. com s’ha vist aquests darrers dies, per a milions de persones notre dame n’és un. certament, com ho ha demostrat la crònica de l’incendi, com més transversal i compartit és un símbol més ambigua i imprecisa en resulta la definició. així, mentre que per a les cròniques de l’*abc* la catedral parisenca ha representat la «memòria cristiana d’europa», per a *el país,* en canvi, l’edificació d’origen medieval és un «símbol de la cultura d’europa». *la vanguardia*, per la seva part, fidel a la seva vocació asèptica, durant aquells dies s’hi va referir com a «símbol europeu» (vegeu edicions digitals i en paper d’aquests diaris corresponents al 15 d’abril del 2019).


referències a la seva dimensió religiosa, nacional o simplement geogràfica van servir per descriure un monument polivalent i polièdric que tothom va fer seu... a la seva manera. per a alguns notre dame és un referent definitori de la identitat, com per a d’altres ho és el futbol, les processons de setmana santa o les sardanes i castellers. que la reflexió acadèmica hagi resolt (potser hauríem de dir desemmascarat) des de fa dècades l’invent, la mentida i per tant la pura utilitat política instrumental d’aquests llocs comuns de cara a definir qui som és del tot compatible, cal reconèixer-ho, amb el fet que aquests no han perdut la més mínima credibilitat cohesionadora ni la seva capacitat de mobilització entre gent de tota classe i condició. És més, quan es deixen d’estimular, sempre apareix algun salvapàtries decidit a garantir-ne la pervivència, ja sigui posant pancartes al balcó de la plaça sant jaume, a barcelona, o omplint de banderes la plaça de colón, a madrid.


de la meva etapa com a conseller de cultura del govern de catalunya, recordo haver viscut, emocionat, històriques jornades castelleres a la plaça del blat, a valls, haver assistit amb el cor compungit al desfermament de l’alegria i la il·lusió amb el foc de la patum de berga o haver sentit fins al moll de l’os la fragilitat de la condició humana amb la rotunda dansa de la mort, a verges. encara fa poques setmanes, ara ja com a ciutadà de peu, vaig provar de presenciar, de nou, el desembarcament del *cristo de la buena muerte*, a espatlles dels legionaris, sota els acords de l’himne nacional espanyol, a màlaga.


algú com jo, amb la meva edat, perfil socioeconòmic, orientació sexual i estil de vida, té més a veure amb un professional liberal de manhattan que no pas amb un català del pirineu.


tradicions medievals les unes, barroques les altres, totes nacionalitzades hàbilment i recent, per uns amb estelades, per d’altres amb banderes *rojigualdas*. confesso que no deixa de resultar irritant haver d’admetre que en ple segle xxi, i en contra de tots els pronòstics optimistes d’immanuel kant, els homes i les dones seguim sent incapaços, encara, de sortir de la nostra autoculpable minoria d’edat, alliberant-nos de les pors i dels prejudicis que ens encadenen a la ignorància i poder afirmar d’una vegada per totes el triomf de la raó il·lustrada.


però les coses són com són i és bo saber-ho i dir-ho. moltes democràcies liberals i molts polítics que s’autorepresenten formalment com a liberals, en la pràctica continuen essent nacionalistes o fins i tot nacionalcatòlics i molts que encara no han aconseguit l’anhelat estat propi ideal, quan poden apliquen les mateixes receptes nacionalitzadores de costums i tradicions, que en el seu dia van incorporar els avui rudes i obsolets estats nació. el més paradoxal és que en el terreny teòric uns i altres admeten la burda manipulació que suposa la contínua apel·lació al sentiment i l’emoció. decidits a tractar els seus conciutadans com a veritables adolescents, però, veuen inevitable l’agitació d’aquestes passions sentimentals per a garantir la cohesió social i nacional.


 
**identitats personals i col·lectives**


el que passa amb la dame, amb el futbol o amb la religió aplicat a la definició de la identitat col·lectiva passa encara més, si cap, a l’hora d’intentar definir les identitats personals. qui sóc jo, es pregunta retòricament la cançó de dàmaris gelabert: el germà dels meus germans, el fill del pare i de la mare, el veí dels meus veïns o el pare quan tingui fills? si no és la família el que em defineix, què ho fa? la religió, la nacionalitat, la classe social, l’orientació sexual? un intent de definició rigorosa de la pròpia identitat aviat resulta desagradable, per inexacte, per empobridor, per mentider.


s’explica de fernando de los ríos, per exemple, que quan fugint de l’horror de la guerra va posar els peus als estats units, en ser preguntat per la seva confessió religiosa va respondre immediatament que cristiana. aviat es va sentir amb la necessitat de precisar, però, la qualificació d’erasmista, en referència al seu caràcter sempre crític amb el vaticà, encara que també sempre fidel. aquell fet va incomodar profundament el funcionari fronterer qui, a banda de constatar que estava assistint al naixement d’una nova religió, el cristianisme erasmista – segurament amb de los rios com a únic fidel–, en el seu quadriculat formulari no tenia cap casella on encabir-hi el polític espanyol.


també va ser controvertida l’afirmació que jo mateix vaig fer fa uns mesos quan, preguntat per una revista madrilenya sobre la meva identitat nacional vaig explicar que, personalment, algú com jo, amb la meva edat, el meu perfil socioeconòmic i la meva orientació sexual i estil de vida segurament tenia més a veure amb un professional liberal resident a manhatan, a madrid o al cor de qualsevol ciutat occidental que no pas amb un català d’algun llogarret perdut del pirineu, per molt que ambdós haguéssim après la mateixa llengua a casa o la santa espina a l’escola. la bronca que em va caure per presumpte renegat va ser monumental.


la identitat nacional hauria de ser circumscrita a l’esfera estrictament privada de la vida, com la religió o l’orientació sexual.
----------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------


És per aquesta dificultat definitòria extrema que, aplicat a la política, jürgen habermas ja va advertir-nos fa anys de la impossibilitat i els riscos de configurar les identitats estatals democràtiques en base a sentiments nacionalistes, xenòfobs, estàtics i estancs (*identidades nacionales y postnacionales*. madrid: tecnos, 1989). com ensenya el cas espanyol, veritable mosaic de cultures i d’identitats, un mateix ciutadà pot sentir-se alhora català i espanyol, extremeny i català, de ciutat o de poble i evolucionar en tots aquests estadis amb el pas del temps. gabriel magalhães ho va descriure magistralment en el seu assaig *los españoles,* on va aprofitar per reivindicar saber fer de la diversitat lingüística espanyola un valor i no un problema (barcelona: elba, 2017). una mateixa persona pot casar-se amb una altra d’estrangera i incorporar una nova nacionalitat, pot decidir marxar a viure a austràlia i desdir-se de la identitat primigènia per adoptar-ne una de nova. perquè la vida es viu vivint-la i com va recordar-nos montaigne «hi ha tanta distància entre jo i els altres, com entre jo i jo mateix amb el pas dels anys.»


mirat així, penso que per poder seguir avançant cap a l’estel que un dia ens van fixar com a nord els homes i les dones de la il·lustració, la identitat nacional hauria de ser circumscrita a l’esfera estrictament privada de la vida, com la religió o l’orientació sexual. mirat així, sense caure en excessos racionalistes, admetent l’existència i segurament la necessitat d’acceptar com a vertaderes algunes mentides que ens uneixin, que ens ajudin a justificar per què ens comportem d’una manera i no d’una altra, en política només hauria de definir la nostra adscripció patriòtica l’adhesió a uns valors, drets i obligacions constitucionals, en una societat ideal ratificables en un plebiscit diari, com si de la renovació d’un contracte d’assegurança vital es tractés. la resta... tot ben respectable per a ser viscut en tertúlies a la vora del foc, a l’estadi de futbol, o la parròquia del barri, amb qui bonament ens plagui.


472678e4b42302323a46e544927bc8c7
2020.10
politicaprosa.com
e3901769f78962e66f836f6430bbcc33
sobiranisme, democràcia, globalització i sostenibilitat són incompatibles
politicaprosa.com
2020.10
a l’any 2011 va haver un sotrac en el món de la ciència política. dani rodrik, economista turc i professor a la universitat de harvard i a d’altres prestigioses institucions, va publicar el llibre *la paradoxa de la globalització* on descriu l’anomenat trilema polític de l’economia mundial. És un problema polític al que s’enfronten tots els estats moderns com a conseqüència de la globalització econòmica. segons aquesta teoria, en els estats actuals existeixen tres forces que no són compatibles entre si: l'estat nació sobirà, la democràcia i la globalització econòmica. dit clarament, incorporar-se a la globalització implica reconèixer i aplicar restriccions a la sobirania dels estats o a la democràcia. rodrik arribà a la conclusió que els elements mencionats només són compatibles dos a dos, mai els tres junts.

quan els estats es globalitzen, automàticament es generen uns costos socials difícilment admissibles des de la perspectiva democràtica. per exemple, es redueix o elimina la producció dels béns que s’importen i per tant es perden els corresponents llocs de treball. els governants també poden triar ser totalment democràtics dins de l’estat nacional i assumir que la població vulgui reduir la globalització de l'economia per afavorir els llocs de treball propis. d’aquesta manera, s’eviten els costos socials que exigeix la competència global i es pot ajudar a guanyar eleccions com s’ha vist en el cas trump i el brexit.

la tercera combinació seria globalitzar la democràcia i renunciar a una part de la sobirania nacional, situació que ja es dóna en la unió europea actual, on els estats transfereixen capacitat de decisió a la unió europea. en aquest sentit, la proposta del brexit és clara: no acceptar els acords de la unió europea per tal de ser més sobirans. És a dir, sempre segons rodrik,  l'estat nació només pot integrar-se plenament en una economia mundial globalitzada si s'afebleix la seva democràcia interna i renuncia parcialment a la seva sobirania.

quan tots estàvem esparverats en veure que la globalització (de la que sembla no ens podem passar) reduïa la nostra democràcia i la nostra sobirania (i de passada els llocs de treball), vet aquí que el món globalitzat ha de resoldre el repte de la sostenibilitat abans que el canvi climàtic, la contaminació i l’esgotament dels recursos portin a una previsible i temuda desfeta del model socioeconòmic que tenim actualment.

efectivament la globalització obliga a afrontar contradiccions quan es vol ser sostenible a nivell local, nacional i global i fa que el trilema de rodrik es converteixi en un quatrilema. per exemple, les negociacions globals sobre el canvi climàtic es troben amb algunes contradiccions que no sempre es fan publiques perquè es consideren políticament incorrectes donat que els compromisos de les polítiques ambientals planetàries contradiuen els interessos i compromisos nacionals reals de cada país.

les idees i creences que hi ha darrere del desenvolupament continu que genera el canvi climàtic estan profundament arrelades, dificultant els canvis en les ideologies polítiques, ja sigui des de les propostes tradicionals de la dreta o l’esquerra. malauradament, les evidències científiques no són suficients per promoure els canvis necessaris tant a nivell individual, com social i polític, atès que els hàbits socials i les ideologies predominants els fan difícilment assumibles.

tot plegat ens porta a tensions entre la globalització econòmica i financera, la sobirania de les nacions-estat, la democràcia i la conservació del valors naturals. però, a més, denunciar públicament aquestes contradiccions és políticament incorrecte en molts àmbits i expressar lliurement aquestes reflexions no és fàcil o fins i tot està vetat per les autoritats i els poders establerts. És a dir, la globalització no només redueix l’espai per a l’acció política sinó que també la distorsiona en major o menor grau en funció del tipus de globalització que s’admeti a nivell nacional. igualment té implicacions significatives a l’hora de definir i portar a la pràctica les polítiques democràtiques de cada estat.

els punts examinats breument més amunt mostren algunes característiques de les contradiccions de les negociacions ambientals en l'àmbit mundial i de les condicions imposades pel desenvolupament. una agenda estricta per abordar el canvi climàtic hauria d'incloure mesures com la moratòria en l'exploració i extracció de petroli i gas i mesures per reduir dràsticament el consum de combustibles fòssils, amb la finalitat de mantenir els nivells d'emissions dins dels límits de les emissions de carboni. però això genera immediatament col·lisions quan els països exportadors de petroli invoquen la seva sobirania per continuar les seves exportacions i no tensionar les seves economies.

o si parlem dels països industrialitzats, com és el nostre cas, ningú no vol renunciar al seu estil de vida d'alt consum, rebutjant les restriccions a la importació de combustibles fòssils, per no parlar de la reducció del consum d’aigua i electricitat. sens dubte, s'han identificat aquets tipus de contradiccions des de fa molt temps i algunes d'elles són objecte d'intensa discussió, com és el cas de les restriccions que la globalització econòmica imposa a la democràcia.

quan es negocia internacionalment, especialment en el cas del canvi climàtic, tots els països voldrien que sobirania, democràcia, globalització i sostenibilitat poguessin aconseguir-se al mateix temps, però a data d’avui no sembla possible. les idees centrals del desenvolupament contemporani van proporcionar l'estructura de creences i sentiments que donen suport a objectius com el creixement econòmic continuat, el benestar material i la democràcia, però també la idea que tots ells són complementaris i poden aconseguir-se simultàniament. aquestes creences amaguen profundes contradiccions i quan es produeixen, sovint es diu que són el resultat de plans d'acció inadequats.

la crítica d'aquestes afirmacions sempre genera resistències i sovint es consideren políticament incorrectes. per abordar realment el canvi climàtic en concret i la sostenibilitat en general, és necessari reconèixer la impossibilitat d'aquest quatrilema. la alternativa és desprendre’s del pensament fonamentat en la necessitat i idoneïtat de qualsevol tipus de desenvolupament continuat. ens trobem doncs en dificultats per dissenyar i aplicar polítiques sustentables.

És a dir, la imperiosa necessitat d’un futur sostenible ens porta a un quatrilema del que és mes difícil de sortint-se’n que del trilema de rodrik. no obstant això, les negociacions internacionals es basen en la il·lusió (esperem que aviat convertida en realitat) de que el problema es podrà resoldre. segurament, el trilema de rodrik no pot tenir en el món actual una resposta satisfactòria, tancada i completa. ara bé, hem de dir amb tota la contundència, que si no som sostenibles, la sobirania, la democràcia i l’estat de benestar naufragaran.

certament, en el camp de batalla polític actual, cal trobar un equilibri intel·ligent entre la prioritària sostenibilitat, la integració econòmica, la democràcia política i una definició vàlida de sobirania aplicable a nivell planetari. tot plegat te implicacions transcendentals tant per a la democràcia del futur com per a la manera de fer política a partir d’avui.

actualment les democràcies ens estan exigint expressa o tàcitament que tothom opini (i voti electoralment) sobre un munt de temes que bàsicament desconeixem: economia, geopolítica, salut pública, infraestructures, ecologia, educació, etc. l’obligació moral de tenir una opinió sobre els temes políticament rellevants i expressar-la electoralment, amb conseqüències en la composició dels parlaments, contrasta amb les notables diferències i capacitats entre els votants a nivell de classe, economia, formació i aspiracions. de fet plató i john stuart mill, ja sostenien que el vot universal era un mal sistema, perquè dona el mateix pes al vot d'una persona completament desinformada que al d'una informada, fent d'aquesta manera massa vulnerable el sistema a la manipulació per part dels polítics i formadors d'opinió. per altra banda, els polítics, a l’hora de dissenyar i aplicar polítiques econòmiques, sanitàries, de seguretat, educatives i relatives a la sostenibilitat (per esmentar nomes algunes) descansen bàsicament en el consell dels experts nacionals i internacionals. Òbviament el coneixement que tenen els experts ni està a l’abast de tots els polítics ni de la ciutadania en general.

És a dir la decisió final que només el polític electe ha de prendre es una decisió que difícilment pot qualificar-se de democràtica perquè no ha estat presa directament pel *demos*. dit d’un altra manera, la democràcia representativa es l’única alternativa a la democràcia directa en un món cada cop més complex. la problemàtica ecològica és un cas típic: sabem que les causes dels problemes mediambientals són globals i per tant les solucions dependran del coneixement tecnocientífic i de les decisions polítiques internacionals.

la política actual legitima al polític triat d'acord amb les normes democràtiques vigents. no obstant això, aquesta legitimació no implica cap garantia que el polític triat democràticament conegui la solució dels problemes ni com poden aconseguir-se aquestes solucions. per tant, no ens queda més remei que assumir la postura de john dewey, que advocava per una opinió pública plenament informada mitjançant la comunicació efectiva entre ciutadans, experts i polítics, sent aquests últims plenament responsables davant la ciutadania de les polítiques adoptades.

des de aquesta perspectiva, es fàcil veure i potser entendre que no augmenten els països democràtics o que la qualitat de la democràcia disminueix en països tradicionalment democràtics. la democràcia dels estats es veu amenaçada per la globalització, les pròpies exigències de sobirania (especialment a nivell d’estats petits) i per l’imperatiu de ser sostenibles. en aquests moments és quan la clàssica pregunta de si la tecnocràcia ha de substituir a la democràcia torna a ser objecte de debat i cal preguntar-se si la democràcia té data de caducitat o si cal una profunda reforma dels sistemes democràtics especialment a nivell planetari. no és estranys doncs que siguin abundants els llibres que alerten sobre el futur quan no desaparició de la democràcia actual.



---


*democracia por sorteo* ([josé maría ruiz soroa](https://www.revistadelibros.com/autores/936/jose-maria-ruiz-soroa), taurus, 2017); *contra la democracia* (j. brennan, deusto, 2018); *cómo mueren las democracias* (s. levitsky i d. ziblatt, ariel, 2018); *el pueblo contra la democracia* (y.mounk, paidós, 2018); *vida y muerte de la democracia* (j. keane, fce, 2018).
5ee59e23c73eefa6886e45a9f54edaba
dinàmiques del ‘procés’ i del ‘no procés’: elements polítics
politicaprosa.com
2020.10
com a país i com a societat, estem afectats per un conflicte (el denominat *procés)* que està fent-se crònic en base a l'exaltació de les lògiques d'identitat, nació i segregació ben adobades per les suscitades passions concomitants. la situació política a catalunya continua deteriorant-se i exacerbant-se, entre altres motius, per mostrar-se com un fenomen incomprensible per a tots dos bàndols. la bretxa de la incomprensió generada entre els diferents interlocutors es manifesta com una causa major del propi conflicte.


un primer element d'anàlisi és que el *procés* és una estratègia secessionista que no s'entén o no es vol entendre o s'entén malament o de manera polaritzada pels partits d'àmbit espanyol. sembla que a «madrid» no van donar-set per assabentats, no van acollir la queixa; sembla com si no volguessin escoltar ni reconèixer que els independentistes catalans han enviat un missatge de desafecció, ni tampoc atenen a llurs causes. en el seu moment (no pas actualment), aquest donar l'esquena al *procés,* impedia la comprensió per part dels partits d'àmbit espanyol i d'altra banda exacerbava la resposta emocional dels independentistes, especialment dels radicals, doncs (amb més o menys raó) entenien que no eren atesos ni emocionalment ni racionalment. però ara ja hem vist que les coses no son ben bé així.


des del punt de vista de la dinàmica política, el *procés* és una estratègia de conquesta de poder de baix-a-dalt (bottom-up), però impulsat, catalitzat i alimentat de dalt-a-baix (top-down). a partir d’aquesta doble dinàmica (bottom-up/top-down) coneguda des de fa segles en la història de la política i també a partir de l’anàlisi ja fet per antonio gramsci, la pregunta que es manifesta crucial en l'evolució de el *procés* (i per extensió a tot procés revolucionari) és la següent: és la independència total (referida com el *procés)* l'objectiu final? o únicament es pretén aconseguir l'hegemonia del poder (el no-*procés)*, per a partir d'aquest moment poder instrumentalitzar a la societat tant catalana com espanyola?


 
**una proposta fràgil**


en una societat plural i altament cosmopolita com la catalana, no és imaginable aconseguir l'adhesió majoritària de les 2/3 parts (com ho estableix l’estatut actual) dels catalans per motius de racionalitat política. les decisions polítiques d'una gran majoria de ciutadans es prenen en base a les aspiracions a  tenir bones feines, la salut i educació públiques i de qualitat, la pau social i el benestar. d'altra banda, la proposta secessionista es manifesta com a fràgil i volàtil a causa d'elements tan crucials com: i) la seva dependència de la conjuntura econòmica; ii) de les lleialtats de classe i partits; iii) de la cada cop mes evident segregació entre el món rural i l'urbà i iv) del fet que més tard o més d’hora el conjunt de la ciutadania anteposa el pragmatisme a altres consideracions polítiques. no hem d'oblidar que des dels antics grecs fins a l'actualitat, la política s'entén com la confrontació entre aspiracions i realitat.


tot això ha obligat els independentistes a substituir els elements polítics pragmàtics (que no podrien resoldre pel simple fet de proclamar-se una republicà independent) per elements força subjectius com la moral, les emocions, la identitat, el pacifisme teòric i un particular concepte de la democràcia deslligat de la legalitat vigent. la construcció d'aquesta hegemonia ha consistit a dissenyar una visió i interpretació a la mesura del sector independentista que decideixi el que és bo o dolent i el que és veritat o mentida. cal reconèixer que l'èxit de l'independentisme ha consistit bàsicament en la construcció d'aquestes conspícues ulleres per  veure «la realitat independentista» i que la meitat de la població catalana les utilitzi. 


per als qui adoptin aquest tipus d'òptica o enfocament, la repressió, el 155, els moments d'exaltació emocional i els tsunamis democràtics són clarament un èxit per al *procés*. És a dir, el principal catalitzador, justificant emocional i èxit del *procés* és la frustració que genera el «dret a decidir» que s'ha imposat com moralment incontestable en el si de la societat catalana independentista. de fet, el dret a decidir en la versió independentista catalana és en realitat una violació dels drets dels catalans que no volen ser independentistes i dels espanyols que no volen que el seu territori s'esqueixi. el «dret a decidir» és també la violació del dret a poder optar per la convivència pacífica i viure en cordialitat i solidaritat. també es una flagrant violació del famós i insuficientment debatut dret a «no haver d’escollir»  derivat de la llibertat negativa i la llibertat positiva que isaiah berlin, descriu en l’assaig *dos conceptes de llibertat* al 1958 i que john gray va analitzar en el llibre *l’ànima de la marioneta* (2015). 


la concepció positiva de la llibertat assenyala que tota persona ha de tenir la capacitat de ser amo de la seva voluntat i de determinar les seves pròpies accions i el seu destí. la llibertat negativa radica bàsicament en l'absència de coerció per altres. el concepte de llibertat negativa parteix de la idea que vivim en un món on realitzar una fi implica necessàriament el sacrifici d'altres finalitats. concretament, la proposta dels independentistes d’«obligar-nos» a escollir entre el sí i el no a una república catalana independent, conculca els dret dels ciutadans que voldrien una tercera opció, com per exemple una catalunya dins d’un estat espanyol federal i dins d’una europa federal.


 
**de la paraula a l’acte violent**


quan la paraula dimiteix, quan la incapacitat per  convèncer es mostra com a irresoluble, sorgeix el domini de la violència que és un passatge a l'acte per anar més enllà amb la pretensió d'imposar el que no s’ha pogut convèncer amb la paraula. a partir d'aquest moment, entendre la nova dinàmica (la pròpia violència i la imposició d'un discurs secessionista) exigeix reflexionar sobre les coordenades d'aquest passatge de la paraula a l'acte violent. aquests elements arriben a ser més importants que les causes primigènies, úniques o definitives que, siguin les que siguin, al final no fan acte de presència, deixant el protagonisme de l'acció política a la violència i a les imposicions que d'un costat o un altre se’n deriven.


els episodis de violència que estem veient a catalunya tenen, per tant, una explicació complexa. més enllà de l’òbvia espectacularitat mediàtica que pot enlluernar-nos, espantar-nos i fins i tot obligar-nos a prendre decisions que ens allunyen de la resolució del conflicte, convé diseccionar-los amb calma i intel·ligència. per les informacions i imatges que ens donen els mitjans i per l'experiència de successos anteriors similars, podem deduir que aquests grups violents, majoritàriament de joves, no són homogenis. dins de la seva diversitat de motivacions i implicacions emocionals, podem establir almenys quatre perfils ben diferenciats.


en primer lloc estan aquells convençuts que la violència és un instrument eficaç al servei de la seva causa política i els danys de la qual són assumits com a menors respecte a la fi perseguida. És un exemple de violència instrumental que es legitima en nom d'un ideal o bé superior. en aquest cas, semblaria que no representa al moviment independentista, que s’autoproclama  majoritàriament pacífic. no obstant això, un inevitable retret als independentistes demòcrates no violents és que van creure que la violència els beneficiaria i en conseqüència mai no han denunciat als independentistes violents o fins i tot han arribat a l'extrem d'afavorir, facilitar i potenciar les actuacions violentes. 


també ha de dir-se que en qualsevol moviment polític hi ha dissidències respecte al *mainstream*, persones disconformes amb els *tempus* oficials i que volen precipitar el desenllaç recorrent a la violència, motiu de més per denunciar públicament aquestes actuacions antidemocràtiques i asocials. És difícil entendre els independentistes que s'autoanomenen pacifistes i provoquen una violència com feia molts anys que no es veia barcelona. És difícil entendre l'independentisme d'una gent que destrossa la seva ciutat amb indiferència, demostrant que els manca un tret bàsic de l'independentisme pacífic: l'estima de les seves ciutats i pobles.


després estan els que amb la violència realitzen la seva pulsió de mort o destrucció freudiana, entesa com la manera de reduir o eliminar completament les tensions. És un impuls inconscient i generador d'excitació orgànica que apareix com la cerca i retorn de l'individu al repòs absolut, al marge de qualsevol discurs ideològic o causa col·lectiva. per a ells només compta el gaudi de la destrucció, la satisfacció de veure cremar els objectes. És igual que es tracti d'una celebració esportiva, una protesta política o un festival de música. la satisfacció que els procuren els focus posats en ells i per ells (policia, televisions, internet o les pròpies flames) és la seva única o principal motivació. podríem dir que per a aquests independentistes la democràcia resulta molt avorrida quan ho és de veritat, com en la pròspera europa comunitària i com ho era a espanya i catalunya fins que els independentistes van decidir el contrari el setembre del 2017.


en tercer lloc, estan els tafaners, els que estan fascinats i excitats pel que està passant. amb més o menys recursos ideològics, assisteixen una mica dubitatius i sense caputxes perquè no són conscients de la seva responsabilitat. son una mescla d'espectadors i actors secundaris, atrapats en l'instant de mirar, sense ser conscients del risc de ser damnificats pels violents, les forces de l'ordre o el no sempre evitable accident. molts d'ells no repeteixen o se’n van aviat.



finalment, hi ha un quart element, no present en l'escena, però amb gran potència operativa amb el seu discurs previ i posterior als actes violents. són aquells líders polítics o d'opinió que amb les seves paraules incendiàries caldegen l'ambient i donen legitimitat a uns actes que de no trobar aquesta validació sociopolítica oficial quedarien restringits a àmbits privats, més o menys intel·lectuals dins d’entitats de major o menor biaix polític. son casos flagrants a catalunya els senyors torra i puigdemont, que ho fan de manera especialment palesa, descarada i vergonyosa.


 
**decisions i respostes emocionals**


des de la neurociència s'admet que les decisions es prenen emocionalment i que de manera aproximada els circuits cerebrals que sustenten aquestes decisions es posen en marxa abans que l'escorça cerebral les elabori racionalment. en tal cas hauríem d'entendre que les respostes i decisions dels independentistes (especialment els violents) són unes respostes emocionals que pel motiu que sigui no han passat per l'elaboració racional. una altra cosa diferent és quins són els desencadenants d'aquestes emocions i què impedeix que hi hagi la desitjable elaboració racional.


arribats a aquest punt és irrellevant quina va ser la intenció original d'aquestes paraules, proclames i propostes polítiques perquè el que en la vida compta no són les intencions, sinó els fets i llurs conseqüències. l’ètica de les conseqüències és la que ha d'orientar-nos a tots i de manera especial als que per la seva funció política han de ser més conscients del poder de la paraula. 


dit això, cal precisar en sentit estricte que els actes són responsabilitat de qui els executa i no es pot retreure als altres les pròpies il·lusions o creences. això no eximeix de responsabilitat als que s'han dedicat a propagar aquestes idees. finalment cadascun és responsable del que diu i això inclou fins a cert punt els seus efectes. no es pot dir, en sentit ètic, qualsevol cosa. 


som molts els que creiem que una catalunya independent i aïllada en aquest món neoliberal i globalitzat no pot anar gaire lluny. cal dir clarament que el camí del *procés* no ens porta  enlloc. precisament això fa que no s’entengui la violència independentista, fins que elisenda paluzie ens ha resolt l'enigma: era per cridar l'atenció d'europa. ¡com si europa no tingués claríssim el que passa! europa no ens donarà mai suport perquè quasi tota la resta de països de la ue tenen una catalunya al seu si. i perquè aquí no hi ha prou independentistes per aconseguir-ho. i per això ens han deixat barcelona, girona, les autopistes i un llarg etc. fets un nyap? i han provocat una més que probable fugida de turistes (font d'ingressos fonamental a catalunya) de cara al proper estiu? difícil de creure, potser hi ha un altre cosa: el no-*procés*.


la irresponsabilitat dels violents i la dels seus inductors, conculca la llibertat positiva i la llibertat negativa de més de la meitat dels catalans i dels espanyols i, el que es més greu, posa en dubte el civisme de la societat catalana i malmet les possibilitats de construir un país societat capdavanter en l’immediat futur.


0615aec27cb28547924a5c8903559d60
2020.10
politicaprosa.com
7726a4e03271c5ac3c082c3a36eb44f6
branko milanovic: «si igualem el capital inicial, no caldrà redistribuir tants recursos»
politicaprosa.com
2020.10
**economista de la desigualtat**
--------------------------------


*branko milanovic, economista nascut a belgrad, actualment professor a la city university of new york i anteriorment investigador al banc mundial, ha escrit llibres com* the haves and the have-nots(els qui tenen i els qui no tenen) *i* global inequality (desigualtat global) *i recentment ha publicat* capitalism, alone1 (el capitalisme, tot sol). *l’entrevista es realitza aprofitant la seva estada a barcelona durant almenys un any, concretament a l’institut barcelona d’estudis internacionals (ibei). milanovic forma part d’un grup d’economistes que s’han fet famosos parlant de les desigualtats, quelcom que era impensable a la professió econòmica fa unes dècades. aquesta generació d’economistes (com atkinson, deaton, piketty, sáez, zucman i milanovic mateix) encara no ha aconseguit que les seves receptes siguin recollides en les polítiques públiques dominants, però sí que l’economia torni a dialogar amb altres ciències socials i que, gràcies al* big data*, les noves generacions trobin atractiu metodològicament centrar la seva recerca professional en l’anàlisi empírica de la desigualtat.*


 
**el llibre *capitalism, alone* què aporta de nou que no aportessin els seus llibres anteriors?**


És un llibre diferent… bé, no completament diferent, perquè també va de desigualtat. però és més ambiciós, perque té un costat més polític i filosòfic.


permeti’m que comenci pel títol. el títol significa que el capitalisme és l’únic mode de producció, la manera d’organitzar la producció única (excepte casos globalment irrellevants) que existeix avui al món. això pot semblar una afirmació poc rellevant per a alguna gent. per exemple, la gent jove ha viscut ja només sota el capitalisme. però si mireu històricament, veureu que el capitalisme es va crear a gran escala després de la revolució industrial, i tenia competidors durant aquella època, fins i tot malgrat que els britànics lideraven la globalització, perquè grans parts del món eren feudals. 


a europa central hi havia treball forçat a l’any de les revolucions del 1848. a rússia i als estats units hi havia esclavatge al segle xix. a l’Índia també hi havia treball forçat. el rival que el capitalisme havia de derrotar d’alguna manera era el feudalisme. al final, el capitalisme va prevaldre, no tenim gairebé enlloc gent que no tingui els mateixos drets que els altres. però a més des del 1917 amb la revolució russa hi va haver un altre competidor, que era el comunisme…


 
**que vostè coneix bé perquè va viure sota un règim comunista.**


efectivament, i aquest competidor era significatiu perquè va arribar a incloure un terç de la població mundial i probablement més d’un terç de la superfície terrestre, incloent la xina i el vietnam després. i alguns països que s’hi van acostar com etiòpia, angola, i altres. però ara ja no existeixen i la xina ha passat a ser un país capitalista. per això avui el capitalisme està sol.


 
**està sol, però amb matisos d’alguna manera, oi? perquè no és un capitalisme brutal com el de manchester al segle xix.**


d’acord, aquestes són diferents formes de capitalisme i el llibre de fet és sobre diferents formes de capitalisme, no n’hi ha una de sola. el llibre planteja l’existència a grans trets de dues grans formes de capitalisme: el que es pot anomenar capitalisme liberal meritocràtic i el capitalisme polític. avui, desafortunadament, la paraula meritocràtic ha vingut a significar quelcom que és merescut. però jo faig servir el concepte de john rawls, per a qui meritocràtic senzillament significa que no hi ha restriccions legals perquè cadascú esdevingui allò que vulgui. en altres paraules, no perquè vostè hagi nascut negre o en una família pobra, ha d’estar legalment condemnat a no tenir els mateixos drets.


això és molt poc exigent en termes socials: no hi ha quotes, no hi ha educació gratuïta… però amb capitalisme liberal en el sentit del concepte «liberal» de rawls significa que sí que hi ha alguna correcció per a aquesta desigualtat al neixement. faig servir els estats units com a exemple d’aquest tipus de capitalisme perquè conec bé el país i conec les dades molt millor.


els rics i molt educats es casen entre ells: homogàmia; els mateixos individus tenen alts ingressos del capital i del treball: homoplútia.
------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------


i el segon tipus de capitalisme és el capitalisme polític de la xina (i del vietnam, angola, etiòpia, etc.). el llibre té un costat polític, perquè diu que tenim el capitalisme com a únic mode de producció ara, però des del punt de vista polític i social, ve en dues versions diferents, que estan competint en alguna mesura. per entendre per què el que anomeno capitalisme polític és diferent, miro la seva gènesi, on argumento que les revolucions comunistes a la xina i el vietnam són equivalents a les revolucions burgeses perquè a través de les revolucions comunistes es van deslliurar de tots els impediments feudals i van ser capaços d’alliberar els seus països del domini exterior. i aquestes dues coses només les podia fer el comunisme, perquè estaven molt ben organitzats. i quasi sense ser-ne conscients van crear una burgesia nacional…


 
**es refereix als quadres del partit comunista?**


no només, perquè ara aquest món és capitalista en el sentit que la major part del valor afegit és produït pel sector privat.


el sistema d’aquests països és capitalista, i no ha estat planejat, sino que és com la història ha resultat. van començar sent, per descomptat, socialistes, i van intentar posar en pràctica el socialisme, però es van trobar creant una burgesia nacional. crec que la gènesi, la creació d’aquest capitalisme polític és molt diferent de l’origen del capitalisme liberal, perquè el capitalisme liberal dels estats units i occident no va haver de desfer-se de colonitzadors externs, malgrat que els estats units fossin una colònia, però era una situació molt diferent.


miro quines són les forces sistèmiques que fan augmentar la desigualtat en els dos tipus de capitalisme i condueixen a la creació d’una elit sostenible en els dos casos.


 
**i a dintre del capitalisme liberal, vostè no distingeix entre el sistema més *laissez-faire* dels estats units i el sistema més social democràtic d’europa?**


no gaire. al principi distingeixo una mica, però realment crec que avui hi ha essencialment un capitalisme liberal i que el capitalisme social democràtic es va diluir en el liberal als anys 80 (després d’haver funcionat des del 1945 aproximadament). És clar que hi ha diferències entre dinamarca i els estats units, però els factors sistèmics associats a la globalització, el canvi tecnològic i el declivi dels sindicats, i les qüestions associades a les migracions, fa que es moguin en la mateixa direcció. des de la perspectiva global, no són tan diferents, encara que hi hagi diferències entre països.



**quin és l’impacte de les dues formes de capitalisme sobre la desigualtat?**


parlo de set forces sistèmiques que causen desigualtat en el capitalisme liberal:
primer, l’augment del percentatge del pib aportat pel capital, que es tradueix en augments de la desigualtat interpersonal; aquesta és una realitat empírica que ha anat succeïnt durant els darrers 30 anys. segon, això es tradueix directament en un augment de la desigualtat interpersonal perquè la gent que rep una gran part dels seus ingressos del capital estan a dalt de tot de la distribució de la renda. si dues persones, una pobra i una rica, tinguessin la mateixa part dels ingressos provinents del capital, un augment de la proporció del capital al total de la renda no crearia desigualtats interpersonals, però realment no és així. tercer, la gent rica rep un rendiment superior dels seus actius, com explica piketty a *capital al segle xxi.* 


quart, els rics i molt educats es casen més entre ells: d’això se’n diu homogàmia. cinquè, els mateixos individus o famílies tenen alts ingressos tant del capital com del treball; d’això se’n diu l’homoplútia. això no passava en el capitalisme clàssic, on els grans capitalistes o els propietaris de terres, no treballaven bàsicament. ara hi ha grans executius d’empreses que tenen grans ingressos del treball i del capital perquè acumulen riquesa al llarg de la seva vida laboral. per cert, això és més productiu que si només es dediquen a viure de rendes. cap d’aquests dos darrers fenòmens, l’homogàmia i l’homoplútia, són èticament o moralment dolents, les polítiques públiques no han de fer res al respecte, cadascú es casa amb qui vol i treballar és productiu. tot això fa que no sigui gens fàcil tractar amb la desigualtat en la societat moderna.


els pares educats dediquen més recursos als fills que els altres pares, donant-los grans avantatges i consolidant una classe alta.
----------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------


sisè, la gent rica intenta comprar, o influir de manera no proporcional, en el sistema polític, més que no pas entre els anys 40 i 80. i setè, estan transferint tots aquests avantatges, que vénen de tenir més riquesa i educació, als seus fills, més que no pas en el passat. els pares educats dediquen més temps a les criatures que els altres pares (tenim bones dades sobre això), donant enormes avantatges als seus fills comparat amb els altres, consolidant una classe alta. això també és quelcom positiu, és desitjable que els pares passin més temps amb les criatures, però d’aquesta manera donen enormes avantatges als seus descendents.


això, combinat amb el control del procés polític, condueix a la creació d’una classe alta en el capitalisme liberal.


 
**i moltes d’aquestes forces són també presents en el capitalisme polític…**


en els països del capitalisme polític hi ha tres factors addicionals. en primer lloc, una administració o burocràcia eficient, amb poques restriccions en el seu funcionament, que no ha de dedicar temps a la deliberació. aquest és un aspecte clau del capitalisme polític per generar creixement. en segon lloc, l’absència d’imperi de la llei, que condueix a una corrupció endèmica. no és quelcom que sigui una anomalia del sistema. el sistema ha de ser corrupte perquè, sense imperi de la llei, cal tenir la capacitat de castigar d’alguna manera. la coerció no està basada en la llei sinó en el poder. i en tercer lloc, en aquests països existeix una autonomia de l’estat. l’interès de l’estat es pot imposar més enllà del que vulguin els rics. el poder de la burgesia capitalista és menor que en el capitalisme liberal, que ha esdevingut l’imperi dels rics. mantenen l’autonomia de l’estat per seguir polítiques mercantilistes o fins i tot perseguint polítiques contràries als més rics. els rics de la xina, més que no pas els de rússia, són custodis d’una riquesa que en certa manera és riquesa de l’estat. els rics tenen més poder en les democràcies liberals.


 
**un llibre complementari del seu, que també ha estat publicat aquesta tardor, és *capital et idéologie*, de thomas piketty. aquest llibre fa una sèrie de propostes per revertir el que descriu com un capgirament de la base social dels partits progressistes, que avui semblen mantenir el suport dels sectors amb més nivell educatiu, però estan perdent el suport d’importants sectors amb un baix nivell de renda. vostè està d’acord amb aquesta descripció, i amb les propostes de piketty?**


tinc parts prescriptives al llibre. la part del llibre de piketty sobre el canvi en l’estructura de votants, que és molt rellevant per a espanya, explica a partir d’evidència basada en enquestes de països molt diversos, com la classe obrera, a mesura que es mou cap amunt, en part per l’èxit de les polítiques a favor de la classe obrera, passa a contenir un nou grup de votants que esdevenen més socioliberals; els seus interessos canvien perquè ara són més rics i tenen una educació millor. però, sense que els politòlegs americans ho veiessin, una part de la classe treballadora, la menys qualificada, els ha deixat de votar.


la meva filosofia general, és que si hi ha aquestes forces que fan augmentar la desigualtat, les polítiques anteriors a 1980, basades en educació, sindicats, impostos i transferències, ja no poden funcionar igual. no poden haver-hi més anys d’educació obligatòria, estem en un sostre, no es pot obligar la gent a tenir doctorats. els sindicats estan en declivi. la gent de classe mitjana ja no vol pagar impostos més alts dels que ja paga, ni votar per ells, són més escèptics sobre l’ús dels diners públics que en el passat.


cal pensar en un capitalisme del poble on la classe mitjana tingui més capital, retirant privilegis als grans inversors.
------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------


les taxes impositives del 90% de taxa marginal màxima només afectava una part molt petita de la població. es poden augmentar els tipus màxims, però no crec que s’obtingui gaire.


com que no podem redistribuir gaire la renda actual, seria millor desenvolupar polítiques per igualar la dotació inicial. tant el capital humà com la propietat d’actius.


si igualem relativament el capital, no caldrà redistribuir tants recursos. com es desconcentra el capital financer, que està molt més concentrat que la renda? cal pensar en un capitalisme del poble on la classe mitjana tingui més capital, retirant privilegis que tenen els grans inversors. actualment els petits inversors no tenen cap avantatge però els rics sí: poden transferir recursos als descendents, acumular guanys, etc. cal fer servir els impostos de successions per redistribuir la propietat.


 
**però per a fer tot això caldria un cert grau de coordinació internacional, oi? altrament, es fugaria el capital…**


sí, requereix coordinació internacional. cal també que tothom tingui el mateix accés a la mateixa qualitat d’educació. actualment hi ha dos nivells educatius, que no es poden veure en els anys d’escolarització, però sí en la qualitat de les escoles. els anys d’educació ja no determinen els nivells salarials, però la qualitat de l’educació sí.  cal millorar significativament la qualitat de l’educació pública, per equilibrar la dotació de capital humà. als estats units el canvi hauria de ser quasi revolucionari. el sistema actual el que fa és preservar els privilegis de la gent rica. i el darrer punt és reformar el finançament del sistema polític. no dono molts detalls, però aquestes són les meves prescripcions. necessitem un nou objectiu: un capitalisme del poble.


 
**hi hauria alguna diferència entre aquest capitalisme del poble i el capitalisme popular de què parlava margaret thatcher?**


el meu capitalisme del poble té similituds amb el capitalisme popular de margaret thatcher, tot i que ella no va arribar a fer gran cosa al respecte, excepte amb la privatització de la propietat de les cases. la concentració de la propietat de les accions no va disminuir, però crec que tenia la mateixa idea.


la globalització hauria d’incloure moviment lliure de treballadors, igual que d’idees i de capital.
---------------------------------------------------------------------------------------------------


aquest hauria de ser el següent gran objectiu del capitalisme dels països rics: major igualtat en la dotació de capital. hauria de ser una democràcia o un capitalisme de persones propietàries. el sistema seria molt més estable si tothom tingués una participació, més que no pas la situació actual, on les forces de la desigualtat són cada vegada més fortes.



 
**a nivell personal, encara que hagin passat ja molts anys, vostè troba a faltar, en la seva vida, en la seva identitat cultural, la federació iugoslava?**


no ara, però sí quan el trencament i, en particular, la guerra es van produir. la identitat sèrbia en la meva educació estava molt submergida, la meva família no era ni religiosa ni nacionalista. a l’escola on jo anava el nacionalisme estava molt submergit.


el trencament de la urss no va ser una tragèdia per a molta gent (per a alguns va ser un gran desenvolupament, com els països bàltics, a no ser que formessis part de la minoria russa en aquests països), però sí per a molts altres, que van haver de redefinir la seva identitat. la gent això no ho aprecia. hi havia moltes famílies mixtes que ja no existeixen, com explica el documental *brothers no more* (sobre l’allunyament entre els jugadors de bàsket petrovic i divac). aquest shock, aquesta redefinició de la identitat, no es fàcil. has de reavaluar la teva identitat i la identitat d’altres.


 
**vostè ha fet propostes que han estat relativament polèmiques pel que fa a la immigració.**


crec, almenys en teoria, que la globalització hauria d’incloure moviment lliure de treballadors, igual que d’idees i de capital. però les persones no són avatars, sinó que tenen cultures i normes socials. el treball no és igual que el capital, hi ha cultures, religions, visions del món, junt amb raons econòmiques. per aquestes raons la immigració és conflictiva. abans de dir que no vingui ningú (com el polític holandés que va dir que el país ja estava ple), cal acceptar, per les preferències de la població, permisos temporals d’immigració (4 o 5 anys), com el sistema de *gastarbeiter* a alemanya, però amb l’obligació de tornar. vindrien només si tenen una feina, i el seu permís no es renovaria.


És molt fàcil demanar que els altres no tinguin accés a comoditats i luxes que nosaltres hem tingut.
----------------------------------------------------------------------------------------------------


segur que això té inconvenients, però la idea general és que vinguin estrangers per feines que existeixen, i després de la feina se’n van, sense accés directe a la ciutadania, però sí protecció de salut i laboral. hi hauria algunes proteccions de ciutadania, però no totes.


 
**també ha fet crítiques als moviments ecologistes dels països desenvolupats.**


És molt fàcil demanar que els altres no tinguin accés a comoditats i luxes que nosaltres sí que hem tingut. alguns ecologistes no tenen ni idea dels números de què parlen. si fixes el nivell de renda tal com està, una opció és que els més pobres els deixes igual. però si vols que millorin, i són molta gent, fins a nivells mitjans del món ric, no hi ha recursos per a tothom sense creixement.


han de dir-nos què volen fer, no es pot sortir de la realitat. si volen solucions radicals, han de dir com ho fan políticament viable. si volen que hi pensem seriosament, han de fer els números i dir quina estratègia seguirem. com ho farem? no hi han pensat prou. i de vegades és injust per a molta gent que volen ser rics, tenir cotxes, viatjar en avió…


hi ha un lligam entre desigualtat global i petjada climàtica, perquè els rics contaminen més, consumeixen més i mengen més carn. amb menys desigualtat, hi hauria menys petjada climàtica. però reduint el consum de bill gates, només seria una goteta en l’oceà, no s’han de fer falses il·lusions. però no és un tema que discuteixi al meu llibre.


09f05f692baf2d2491ea9f0ff159cd2e
socialfederalisme i síndrome catalana
politicaprosa.com
2020.10
si *el capital del segle xxi* s’esperava fins a la darrera part per realizar propostes de reforma que desbordaven totalment la lògica de la sobirania nacional, a *capital et idéologie*, el nou llibre de thomas piketty (semblant a l’anterior en ambició i extensió), la superació del nacionalisme metodològic té lloc des de la primera pàgina. es tracta d’un manifest socialfederalista (aquest és l’adjectiu utilitzat per l’autor) des del principi fins al final. on a més catalunya hi juga un paper important com a símbol d’un mal més generalitzat: el que piketty anomena «síndrome catalana».


l’argument principal del llibre és que al llarg de la història de la humanitat, i a tot el globus, un aspecte clau de l’organització de les societats està format per les justificacions ideològiques de la desigualtat. si en el passat la justificació tenia lloc a través de la religió, el colonialisme o el racisme, ara té lloc a través del discurs meritocràtic i el replegament identitari.


en la fase actual, que piketty qualifica d’hipercapitalisme, la democràcia és compatible amb alts nivells de desigualtat (creixent a l’interior de molts països desenvolupats) perquè existeixen una sèrie de «trampes», que són bastant semblants a les descrites per branko milanovic al seu nou llibre *capitalism, alone*. les trampes principals són la creixent segregació i desigualtat educatives, i la captura del procés democràtic per part de les elits, a través d’una sèrie de mecanismes, entre els quals figura el finançament desigual dels partits i les campanyes.


piketty proposa al respecte una sèrie de mecanismes radicals per igualar l’educació i la política, entre els quals un sistema de «bons» polítics (semblants als *vouchers* de l’educació) que es distribuïrien equitativament entre tota la població votant perquè cadascú hi pugui finançar el partit que més li agradi.


altres elements del que ell anomena socialfederalisme, combinats amb un «socialisme participatiu» són la mitigació dels beneficis que confereix la propietat privada, facilitant l’ús compartit de la propietat, acords comercials amb clàusules socials i regulatòries, sistemes estadístics i de transparència globals, i una justícia climàtica que aturi la catàstrofe mediambiental de forma equitativa.


 
**assemblea democràtica mundial**


no hi ha cap d’aquestes reformes que es pugui realizar en l’àmbit de l’estat-nació, per la qual cosa piketty proposa institucions per reforçar el federalisme europeu, i en especial de la zona euro, així com per construir un federalisme global, a través d’una assemblea democràtica mundial que prengui decisions sobre les grans qüestions, com el canvi climàtic. l’autor lamenta que esforços federalitzadors en el passat, com els que descriu que van tenir lloc en ocasió de la descolonització francesa a l’Àfrica, o al voltant del grup *federal union* a la gran bretanya als anys 30, no quallessin en el seu moment.


les propostes pikettianes reflecteixen la idea, expressada en el passat per l’economista nord-americà samuel bowles, que les institucions existents són només una petita fracció de totes les possibles institucions que podrien existir amb els mitjans existents, però estem estancats en les actuals per raons evolutives, de *lock-in* (estancament) i *feedback loops* (bucles de retroalimentació). una forma d’escapar d’aquestes trampes és el salt socialfederalista.


en un llibre de l’ambició i la perspectiva global de *capital et idéologie*, és inevitable que sorgeixin algunes imperfeccions a l’hora d’analitzar realitats concretes, o que se suscitin alguns dubtes sobre alguns dels judicis expressats per l’economista francès.


un dels aspectes en els quals piketty no és especialment convincent o coherent és en rebutjar la categoria de «populista» a l’hora de descriure alguns comportaments polítics. segons ell, la utilització d’aquest concepte oculta una incapacitat per entedre el rerefons social i redistributiu de la crisi de les nostres democràcies. per ser més convincent, hauria de demostrar que coneix la ja substancial literatura politològica i històrica sobre el tema, desenvolupada per autors com müller, mounk, finchelstein, snyder i altres.


aquests autors (tot i reconèixer que el concepte populista, com altres conceptes polítics, és vague) alerten sobre els líders polítics que parlen en nom del poble buscant bócs expiatoris i erosionant el paper de l’estat de dret i les institucions democràtiques, tot i utilizar els instruments que la democràcia posa al seu servei, i molt en particular les institucions electorals.


 
**la parella torra-puigdemont**


tot i que aquests fenòmens tenen diferents variants locals, és difícil no veure els aspectes comuns entre trump, salvini, johnson, orbán, bolsonaro (i la parella catalana torra-puigdemont), i com el seu comportament posa en perill l’estabilitat democràtica i la convivència en les societats, distorsionant el funcionament de la mateixa democràcia i impedint que funcionin els fonaments que donen estabilitat a moltes d’aquestes societats.


el fet que en les darreres dues o tres dècades no s’hagin pogut contenir les tendències a la desigualtat (segons piketty, possiblement amb raó, per la incapacitat de la socialdemocràcia per desenvolupar una estratègia internacional, cosa que fa que perdi suports entre les seves bases històriques, malgrat haver estat capaç de mantenir un sòl de benestar), no pot justificar fer la vista grossa davant de moviments que generen una gran polarització, impossibilitant coalicions transnacionals igualitaristes.


el nacionalpopulisme justifica les desigualtats en societats que han de mantenir una aparença democràtica.
----------------------------------------------------------------------------------------------------------


són moviments que al capdavall impedeixen el normal funcionament dels governs i per tant deixen desassistits els problemes socials i, combinant-se amb l’identitarisme, impedeixen organitzar reaccions als grans problemes de la humanitat. el nacionalpopulisme és un component clau de la justificació (conscient o inconscient) de les desigualtats en societats que han de mantenir una aparença democràtica.


els rivals més destacats del socialfederalisme són l’identitarisme de mercat i el sobiranisme d’esquerres. en el capítol 16 del llibre se’n parla a bastament. aquest capítol està dedicat al «socialnativisme i la trampa identitària postcolonial», i conté una secció titulada «la trampa separatista i la síndrome catalana». a les dues seccions següents també es parla de catalunya, que per tant és per a piketty un espai clau per entendre les qüestions socials de l’identitarisme.  al parlar de «síndrome», piketty deixa clar que el mal va més enllà de catalunya.


l’autor francès considera fonamentals dos conjunts de dades sobre catalunya, encara que no explica gaire bé la relació entre els dos: les dades sobre el grau de descentralització fiscal a espanya per un costat, i per l’altre les dades sobre la correlació positiva entre nivell de renda *per capita* i suport a l’independentisme. en particular, considera que la descentralització de l’impost de la renda a espanya és ja excessiva en comparació amb federacions com els estats units o alemanya, i que reflecteix el pes de la reivindicació catalana per mantenir a catalunya els seus propis recursos.


en realitat, aquesta comparació entre espanya i algunes federacions denota un dels riscos de realizar una obra de l’ambició de *capital et idéologie*. utilitzar dades comparatives internacionals amaga molts detalls, cosa que  fa pensar que el risc pot afectar altres apartats del llibre on es parla de diferents regions del planeta al llarg dels segles. tot i que les xifres comparatives mostren una gran descentralització de l’impost de la renda, aquestes dades amaguen uns processos històrics específics que vistos en detall poden donar lloc a missatges diferents. 


la descentralització parcial de l’impost de la renda a espanya no té al darrere un nivell equiparable de capacitat normativa de les autonomies, com catalunya, i el sistema final queda desfigurat pels poc transparents fons d’anivellament a espanya. a piketty potser se li escapa que hi ha dues comunitats que recapten el 100 % de l’impost de la renda en els seus territoris, i que en aquestes condicions és difícil negar a les altres comunitats la gestió parcial d’algun dels grans impostos. 


a més, la idea de descentralitzar trams de l’impost de la renda havia estat una idea compartida a catalunya per l’oposició progressista a la dreta nacionalista, pensant que la responsabilitat de cobrar un gran impost podia ser un bon contrapès a l’efecte propagandístic de controlar grans partides de despesa en el poder autonòmic (tot i que en la pràctica les enquestes reflecteixen que la gent desconeix a quina administració correspon cada impost o en quina part).


més inqüestionable és l’ús que fa piketty de l’altre conjunt de dades sobre catalunya que utilitza: l’elevada correlació entre nivell de renda *per capita* i suport a l’independentisme, amb evidència que procedeix d’enquestes postelectorals, però que coincideix amb dades electorals detallades per a ciutats específiques on la unitat rellevant és la secció censal (com sabadell o mataró), o amb la senzilla inspecció dels resultats electorals en general, on es comprova que el suport a partits independentistes és mínim a les barriades de les classes populars i treballadores.


això suggereix, correctament al meu parer, una motivació fiscal (entre altres) de la revolta independentista, que esdevé llavors  una forma de separatisme social (com la pretensió de les barriades riques dels països pobres de disposar de grans condominis amb seguretat privada). de totes maneres, les raons que dóna piketty sobre la correlació positiva entre renda *per capita*  i suport a la independència són incompletes. l’autor només ho atribueix al fet que els rics suporten un pes més elevat de la solidaritat amb la resta d’espanya degut a la progressivitat dels impostos, mentre que els més pobres no la suporten ni per tant es queixen per aquesta suposada càrrega.


el darrer objectiu de les elits catalanes que impulsen la independència seria crear un paradís fiscal.
------------------------------------------------------------------------------------------------------


no obstant això, hi ha una explicació complementària i bastant senzilla, òbvia per a qualsevol persona que conegui la socitetat catalana, però no per això especialment comentada, com si fos un tabú. em refereixo al fet que la identitat catalana (basada en la llengua catalana com a primer idioma) és més present en els sectors de classe mitjana i mitjana-alta, i la identitat catalano-espanyola (basada en la llengua castellana com a primer idioma) és més present en els sectors de classe mitjana-baixa i baixa. aquest és un aspecte clau sense el qual és difícil entendre el procés independentista català.


però quan es combina amb treballs com els dels politòlegs nord-americans achen i bartels (recollits al llibre *democracy for realists*), que defensen la importància de la identitat de grup a l’hora de formar les preferències polítiques, i com aquesta identitat impregna tota mena de biaixos en les decisions polítiques, hom s’adona de la importància d’aquests factors a catalunya. la gran visibilitat i poder de l’independentisme català no rau en el suport d’una majoria, sino en el suport de les classes dominants socialment i culturalment. els interessos de classe i la identitat cultural es combinen evolutivament per donar una coartada moral als qui han adoptat l’independentisme, on resulten inseparables les reivindicacions culturals i les fiscals (aquestes més o menys camuflades).


 
**egoïsme de les elits**


el darrer objectiu de les elits catalanes que impulsen la independència seria per a piketty crear un paradís fiscal, igual que els partidaris del brexit a anglaterra, en un context de creixent mobilitat del capital. la «síndrome catalana», doncs, resultaria de la incapacitat de les forces polítiques, especialment la socialdemocràcia, per traslladar al nivell transnacional la lluita per la igualtat. sense la capacitat per construir grans agregats solidaris que puguin oferir projectes potents a tota la societat, les elits troben més fàcil oferir un projecte basat en l’egoisme fiscal.


l’esquerra identitària local els serveix d’aliat, pensant aquests que podran aplicar projectes redistributius en un sol petit país. però això és totalment il·lusori sense polítiques redistributives internacionals que coordinin i gestionin impostos internacionals, començant pel nivell europeu. piketty no té dubtes: si la coalició de liberalidentitaris i socialidentitaris que forma la coalició independentista aconseguís els seus objectius, s’imposarien els partidaris de fer de catalunya un paradís fiscal.


l’autor considera que l’independentisme català (o altres socialseparatismes) no hagués estat tan fort amb una europa més potent en els seus elements distributius, i assenyala d’aquesta manera la forma de superar síndromes com el nostre amb el consentiment, si no l’entusiasme, d’una gran majoria. per superar la síndrome catalana cal un projecte ambiciós impulsat des de diverses parts (i no una «oferta de madrid»), que pugui compartir una gran majoria de la societat catalana, no només les classes mitjanes que es poden sentir més o menys catalanistes. el socialfederalisme de piketty assenyala el camí.


 

[fusion\_table fusion\_table\_type="1" hide\_on\_mobile="small-visibility,medium-visibility,large-visibility" class="" id="" animation\_type="" animation\_direction="left" animation\_speed="0.3" animation\_offset=""]



|  |
| --- |
| capital et idéologie, de thomas piketty (Éditions du seuil, 2019) |



[/fusion\_table]
05efdbf8a8519756e1f92d28bf32b802
2020.10
politicaprosa.com
41fd1f074efe3e47d26166c11bcc3976
la passió pujolista
politicaprosa.com
2020.10
la passió pujolista no s’esgotarà en molts anys. l’expectativa del pro-cessament del president pels diners silenciosos protegits fora d’espanya mantindrà viva la sospita d’una conducta flagrantment inapropiada o directament delictiva. mentrestant, segueix burxant l’altra clamorosa sospita d’una xarxa d’influències i de manifasseria pura i dura, forjada al llarg de més de dues dècades d’exercici hegemònic del poder a catalunya. 


la històrica queixa victimista d’insuficiència de competències i d’asfíxia crònica del poder català per part dels poders carques de l’estat espanyol (que n’hi ha) ha calat d’una manera rotunda a l’imaginari col·lectiu. en lloc de l’apreci d’una descentralització administrativa i política real ha tendit a pesar més la sensació d’escanyament, impotència, insuficiència de recursos i competències. en termes comparatius amb d’altres estats federals o federalitzants, però, això no és veritat ni resisteix una mínima anàlisi amb models més o menys equiparables. 


ara bé, aquest era part del joc inventat no exactament amb la constitució del 1978 sinó amb la frenada forçosa i induïda en els partits majoritaris espanyols pel cop d’estat frustrat del 23 de febrer del 1981. la loapa va ser conseqüència d’aquell episodi perillós i grotesc perquè va rectificar les bones intencions que niuaven a l’estat de les autonomies –invent original, valuós i infrautilitzat des de molt d’hora. el final de la doble velocitat d’autogovern de les autonomies va acabar per anivellar el que eren realitats sociopolítiques i culturals desnivellades d’origen. de fet, la concepció mateixa de l’estat de les autonomies duia a dins la progressiva formalització i fixació de relacions entre autonomies i govern central. 


però probablement a ningú no li convenia aquest desenvolupament franc i lleial cap a un model estable, i es varen preferir els partits majoritaris a espanya i el partit hegemònic a catalunya, ciu, l’estira i arronsa que garantia una perpètua baralla reivindicativa. la tensió era electoralment productiva i l’estabilització improductiva per al nacionalisme català. 


a espanya la negociació amb els nacionalismes català i basc garantia les majories de govern que els dos grans partits sols, psoe i pp, no podrien obtenir, com així va passar sovint. la negativa de pujol a deixar que cap català «seu» fos ministre a madrid, contra tot bon criteri, és el millor senyal d’una estratègia de fons on el conflicte crònic garantia seguir amb vida, fins que tot se’n va anar en orris. la dificultat de la relació entre catalunya i espanya estava prèviament acordada, per molt que miquel roca i junyent o més tard duran i lleida haguessin estat perfectament capaços d’establir connexions apaivagadores: no interessava.


la frustració a catalunya i al país basc en els àmbits nacionalistes, majoritaris, havia engendrat un malestar latent que un dia o altre es faria públic i obert. el pretext òptim va ser els efectes de la crisi del 2008. l’astúcia de gent com david madí i la pressa del «pinyol» per sortir de l’armari van desplaçar des del 2011 les responsabilitats de les penúries a l’espanya potinera, rància i corrupta de sempre, enlloc d’assumir les pròpies responsabilitats davant la crisi. el mecanisme és clàssic i funciona a qualsevol casa amb nens petits: la culpa és sempre de l’altre.


 
**‘megatroles’ descomunals**


manel trallero i josep guixà no parlen pas de tot això però ho tenen present a cada ratlla i a cada paràgraf d’un llibre una mica matusser, sovint malgirbat i una mica tartamut d’escriptura, com si tots dos autors no haguessin harmonitzat bé les seves veus. la pega més greu, però, rau en la immaterialitat de les proves per ratificar sense embuts i amb la finura necessària que «tot era mentida». l’excitació dels autors traspua el lector però l’efecte final és decebedor i diria que fins i tot contraproduent. És el pitjor favor que es pot fer als mentiders: les millors mentides o bé són *megatroles* descomunals (que de tan grosses només poden ser veritat) o bé la calculada dosificació de mentides graduals en fa una veritat certa. És tot plegat pervers, però la política i el poder o són perversos o no són poder. al llibre, però, massa vegades l’exaltació de la revelació no concorda pròpiament amb la revelació, malgrat els descobriments fàctics i objectius que s’hi aporten.


l’operació de control polític i social que va posar en marxa pujol va tenir dues fases inequívoques. aquest llibre es concentra en la gestació germinal de tot però pensant sempre en la finalitat corrupta, corruptora i dominant del pujolisme presidencial. la recerca d’arxiu és potent i la documentació citada genuïna i innovadora, i no crec que se la pugui saltar aquell o aquells que s’hi dediquin. però la pràctica de la il·legalitat era consubstancial al franquisme mateix i no fa l’efecte que els fraus assenyalats tinguin una transcendència còsmica, malgrat que estableixin un cert patró de conducta, si voleu dir-ho així. tampoc no és penalment punible ni exactament inesperat que el memorialista que ha estat pujol tendeixi a esbiaixar el relat, deformar-lo o fins i tot tergiversar-lo. 


no és la millor estratègia per desemmascarar el muntatge familiar dels pujol avançar grans descobriments i no donar-los perquè sembla jugar amb les cartes marcades o amb indicis magnificats. potser, en el fons, la sobrevaloració de pujol indueix a dramatitzar operacions que no passen de ser en la major part dels casos estafes de trilers, malifetes comunes, trampes d’advocats, pillastres de quatre duros. no sembla que hagi d’anar per aquí el futur de la investigació des de la passió pujolista si vol treure l’entrellat veritable del poder omnímode que va exercir pujol al llarg de més de 23 anys, amb la perllongació de regal d’un clan familiar actiu més enllà de les fronteres i més enllà de la presidència de la generalitat.


 

 

[fusion\_table fusion\_table\_type="1" hide\_on\_mobile="small-visibility,medium-visibility,large-visibility" class="" id="" animation\_type="" animation\_direction="left" animation\_speed="0.3" animation\_offset=""]



| [josep guixa i manuel trallero. <em>pujol. todo era mentira</em>, córdoba: almuzara, 2019](https://www.politicaprosa.com/wp-content/uploads/2020/01/pp_llibre-pujol-todo-era-mentira-de-josep-guixa-i-manuel-trallero.jpg)  |
| --- |
| josep guixa i manuel trallero. *pujol. todo era mentira*, córdoba: almuzara, 2019  |



[/fusion\_table]


d3cf2adf50eb743dd3bb4ed18245df0d
un gir significatiu
politicaprosa.com
2020.10
començo aquest article divendres 18 d’octubre, mentre les televisions emeten imatges amb les massives marxes populars cap a barcelona, tot just a punt de confluir totes al centre de la ciutat. la munió de gent és aclaparadora, com si la punxada de l’11 de setembre trobés ara la seva explicació: havíem d’haver previst aquesta mena d’ajornament en conèixer, des del 3 de setembre, la creació d’un tsunami democràtic que seguiria en *stand by* fins a la publicació de la sentència.


ara fa cinc o sis dies que la coneixem, incloses les filigranes per justificar la sedició –en algun moment ampliada conceptualment fins a la mobilització social reivindicativa–, i alhora sense gaires detalls sobre la idoneïtat o no de la desobediència com a tipus delictiu pel cas. fa l’efecte que els fets de setembre i octubre del 2017 varen saber eludir un tipus penal clar, de manera que la insatisfacció fos el resultat necessari de la sentència: ni una sedició inequívoca ni una mera desobediència, que trivialitzaria els greus actes liderats pel poder polític des del 6 de setembre fins al maleït 27 d’octubre.


el tribunal indica que malgrat que la «consumació» del delicte no va arribar al seu ple objectiu («eso entraría ya en la fase de agotamiento, más allá de la consumación»), tampoc no feia falta, ni va estar en perill, ni abans ni després, l’aplicació de la llei: pel delicte de sedició «basta», diu la sentència, «que se busque obstruir o dificultar» la seva aplicació. per això alguns han remugat, i entre ells persones tan assenyades com joaquim bosch a *eldiario.es*, que podria estendre’s el delicte a d’altres mobilitzacions com ara les organitzades per la pah.


en l’1 d’octubre no conflueixen les condicions per reconèixer un referèndum democràtic sinó una refrendació del resultat desitjat.
----------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------


la patata calenta de l’1 d’octubre és al mig per acabar d’embolicar la troca. per a uns és la font de legitimitat imperativa per tal de culminar un procés d’independència i per als altres la invocació de l’1 d’octubre recorda bàsicament l’exclusió flagrant i descarnada de dos milions i escaig de catalans que usualment participem a cada convocatòria local, autonòmica, general o europea. menys aquesta. escoltar de boca de rellevants polítics i intel·lectuals que l’1 d’octubre ratifica la massiva adhesió del país a la independència evidencia de forma molt crua la indiferència profunda i la pura inexistència que ens reserven a aquells dos milions i pico que no vàrem anar a votar, tan humiliats i escandalitzats com els que sí varen anar-hi per la repressió policial, no del tot previsible però políticament inacceptable. cap al migdia de l’1 d’octubre es varen acabar les càrregues i accions policials perquè algú (cal imaginar que algun responsable polític) va entendre la inviabilitat de cumplir el mandat judicial contra la votació sense malmetre béns superiors.


potser no en tots els seus ets i uts però globalment imagino que la majoria dels col·laboradors del llibre que acaba d’editar josep ramoneda poden acceptar una narració del fets com aquesta: marina subirats, j.m. ruiz simon, jordi amat, francesc serés, enric puig, x.m. núñez seixas, santiago alba rico, josep m. vallès, adrià alcoverro, josep m. muñoz, lucía méndez, javier pérez royo, borja de riquer, luisa-elena delgado, ramon villares, javier moreno luzón, jordi muñoz.


 
**Ànim propositiu**


gairebé no hi ha plana del llibre que no estigui lligada a la voluntat de conèixer i analitzar honestament un conflicte greu i molt difícil de resoldre. això vol dir també que cada col·laborador tendeix a l’ànim propositiu, sense arbitrisme de *baratillo* i sense màgiques solucions sempre diabòliques. del recull d’articles –tots apareguts a *la maleta de portbou*, sense que se’n precisin les dates (i hauria estat convenient fer-ho)– em quedo amb els dos de marina subirats per l’obertura del seu marc mental i la inserció del conflicte en coordenades politicoideològiques més amples. recorda certeses que sembla que hem oblidat, com que «l’objetiu independentista no sorgeix del govern català del moment [artur mas, 2011], sinó que aquest hi és arrossegat per evitar la crítica generalitzada pel deteriorament de les condicions de vida».


l’efecte immediat de l’hegemonia del conflicte català a la vida política espanyola ha estat la marginació, la invisibilitat o la neutralització de dos debats crucials: el dels efectes desoladors de la crisi del 2008 i la persistència d’una crisi d’estat per erosió, per falta de manteniment, per deixadesa política i càlculs d’interès partidista, sense que cap partit hagi ressuscitat la urgència de reformar alguns dels seus aparells centrals amb voluntat d’adaptar la legislació a la societat actual i no la societat a una legislació forjada (bàsicament ben forjada) amb l’alè de la dictadura al clatell, quaranta anys enrere.


d’altra banda, però, també hi ha punts de vista que susciten alguna inquietud. ramoneda assenyala al seu pròleg que «l’aparell ideològic del bloc contrari a la independència» ha donat per mort el *procés* i aquesta mateixa «pressa per enterrar el mort» delata la incapacitat per assumir «la dimensió i arrelament del problema». no ho entenc: qui són els membres d’aquest «bloc contrari a la independència»? ho és ada colau, que no n’és partidària? ho és iceta, o pedro sánchez? ho és errejón, que no ha entès encara la magnitud del problema? hi ha un «aparell ideològic» antiindependència identificable i homologat? el ventall de votants a catalunya –al voltant de dos terços del cens– que a les enquestes s’inclinen per opcions diferents a la independència és molt ample i no comparteixen, com a «bloc ideològico», gairebé res més, o no en tot cas finançar escoles de l’opus dei, o reduir els ajuts als menjadors socials.


 
**solució en clau federal**


alhora, però, és ben interessant l’article de jordi muñoz, de perfil independentista, i convençut que un referèndum és una solució possible i, a més, plausible. jordi muñoz raona la seva conveniència renunciant a un «plantejament tancat» i comença recordant que un referèndum en democràcia «no predetermina el resultat». caldrà deduir que en l’1 d’octubre no conflueixen les condicions per reconèixer un referèndum democràtic sinó una refrendació del resultat desitjat. si no hi ha «res intrínsec en el mecanisme» del referèndum que predetermini el resultat, aquest és el primer argument per desautoritzar l’1 d’octubre com a font de legitimitat del procés, un i altre cop invocat per la immensa majoria de l’independentisme.


jo m’inclino per desestimar un referèndum de sí o no a la independència perquè em situo en el camp dels profundament recelosos de falses solucions que deixin vençuts, vençuts i guanyadors, guanyadors. em sembla que jordi muñoz també, si més no quan accepta que hi pugui haver «una solució intermèdia concreta i viable, que demostrés que pot reduir significativament el descontentament» sense conformar plenament, ni disgustar plenament, uns o altres.


possiblement existeix aquesta solució en clau federal, i podria atraure, amb una campanya llarga, institucionalment neutra i curosament pactada, una part dels votants *indepes* i no *indepes*, a més dels que ja la trobem una sortida plausible. sí, té raó jordi muñoz, i això obligaria a un «gir significatiu en la doctrina dominant en l’independentisme, però sembla inevitable si es vol construir una solució democràtica».


[fusion\_table fusion\_table\_type="1" hide\_on\_mobile="small-visibility,medium-visibility,large-visibility" class="" id="" animation\_type="" animation\_direction="left" animation\_speed="0.3" animation\_offset=""]



|  |
| --- |
| josep ramoneda, ed., *cataluña-españa: ¿qué nos ha pasado?*, barcelona: galaxia gutenberg, 2019, 280 pp. |



[/fusion\_table]
9d97fad92fe50560ff9bbc47caf3fafa
passeu, passeu: l’escriptor jaume sisa
politicaprosa.com
2020.10
fa una mica de vergonya –o me’n fa a mi– haver de plantar-se al 2019 per descobrir un escriptor lluent, polimòrfic, reventaire, melancòlic, sarcàstic, sentimentalíssim i irresistible sota la signatura d’un vell conegut dels envelats, les sales de ball i l’escena musical, jaume sisa. si ell sol ja n’era molts, a partir d’ara és el més semblant que tindrem a catalunya a un fernando pessoa i la seva pluralitat sistemàtica i organitzada d’heterònims. l’oportunitat ve donada per la fastuosa caixa que acaba d’editar anagrama amb dos volums, part i i part ii, de l’obra literària que sisa reconeix com a pròpia entre el 1966, als seus 18 anys, i el 2018, al seus 70.


arriba en tots els formats imaginables, inclòs el fulminant inici d’una novel·la gimferreriana: des de l’aforisme i l’anotació privada i íntima fins al tall de memòria o la poesia a pèl, passant per les veus dels seus heterònims reconeguts i un garbuix d’esplèndides i de vegades insospitades proses accidentals. la temptació és creure que jaume sisa és només un heterònim més.


el lector trobarà en aquesta selva literària un document signat a manera de contracte entre dos j.s.m [jaume sisa mestres] per tal d’aclarir les seves relacions, sense que a hores d’ara ningú pugui saber gaire bé qui és qui perquè els dos són pocs: l’ombra dels conflictes identitarias i irònics planeja sovint a la seva literatura, com planeja a la seva vida el penediment d’haver rebutjat la col·laboració que va oferir-li jaime gil de biedma, en un moment atrafegat de la biografia musical de sisa.


de l’home miop i despistat, de cabell estarrufat i hieratisme escènic n’hi va ple el llibre perquè inclou el recull de les cançons que va editar edicions del mall el 1984, *lletres galàctiques*, tot just quan edicions del mall s’ensorrava, o era a punt d’ensorrar-se. És llavors quan jaume sisa «es declara galàcticament fonedís» i «entre rauxes de vent busca pis/més enllà del país», a madrid, perquè «el cantautor abandona» quan ha estat només dedicat a «odas machinianas cantadas en idioma vernáculo».


encara no és ricardo solfa, «cantante moderno de antes», tot i que ho serà, malgrat que el llibre cinquè d’aquesta obra inclogui només un cromo de sisa amb ram de flors, corbata i fons urbanícola i la seva tarjeta de presentació. pel que sembla és l’«única mostra de la seva obra escrita» com el que era, «intérprete polifacético», abans d’anar al llibre sisè, dedicat al cancionero y variedades d’un armando llamado amb cara de secreta macarrònic de la brigada social: la seva obra la cantava ricardo solfa, publicada per la revista el europeo el 1996. en resum, «bajo una perspectiva romántica, contienen elevadas dosis de vibrante sentimentalidad y una lúcida visión de lo inútil».


llegides ara una darrera de l’altra cançons i poemes, des de la festiva anarquia riallera i populosa fins a la melangia irònica i sàvia del final, els textos respiren molt més a prop de poemes que de cap gènere musical. retrobats a pèl, el mecanisme líric funciona pel seu compte, i si el lector té mala memòria musical li costarà menys encara fer-se càrrec de la llum, el joc, l’enginy i l’absurd còmic i estrafolari d’estirp surrealista que tantes vegades ens han fet somriure (escoltant-lo desafinar gairebé a consciència).


 
**drogues majors**


les nombroses poètiques i els freqüents autorretrats estan entre les millors coses del poeta, gairebé sempre tocades de l’ala i la llum de l’humor irònic i desdramatitzador amb *dring* de provocador. una mica cansat de si mateix, somnia ser de gran «un noi de fer recados/ i festejar amb una dona de fer feines», ja allunyat de les drogues menors («del tabac a l’heroïna, passant per l’acohol, el matrimoni, el vàlium, l’lsd o la sensibilitat cristiana»), les drogues majors («la poesia, la filosofia, la música, la ciència») o les «drogues definitives», que son «la soledat, el pensament, el buit, la clarividència». És tot plegat «l’esborrany d’un nou ordre» vital a l’espera d’«un atac de bellesa fulminant».


commou la densitat emotiva dels seus perfils humans, com si fos un expertíssim practicant del millor retrat literari.
---------------------------------------------------------------------------------------------------------------------


arribés o no l’atac, són ben bons la semblança enumerativa i vibrant d’«un hivern a barcelona», o l’extens i hipnòtic «místics i escacs», o el batibull que és el poema escrit «així, de cop» o encara el genialoide i veraç «sueño catalino», que té variant complementària en els «baladrers agosarats,/ ploramiques resignats,/ anarquistes derrotats/ i pactistes confirmats»: «plorant som els millors». les altres dues seccions on la plenitud de l’escriptura i la vocació estrictament literària es desferma són –i té raó l’editor, ignasi duarte- el poemari *exaltación* i la secció *poemas*, del llibre setè, signat per el viajante, potser amb rastres dels poemes de josé maría fonollosa.


però l’altre descobriment és la prosa poètica i memoriosa, el crepitar de consciència deslligada, els experiments d’entotsolament i altres registres en català i castellà. tot plegat es pot llegir i manegar com a un li plagui, amb una difosa estructura cronològica que deixa oberta la lectura sense cenyir-se a allò que ignasi duarte en diu «esclavatge historicista»: no hagués fet mal la indicació auxiliar de les dates dels textos en prosa, ni que fos amagada en un apèndix final, em sembla a mi, però el que és reconcentradament cert és la qualitat de la prosa que aplega sobretot el segon volum, allà on el lector troba reunides les mostres d’una ductilitat d’estil i una llibertat d’escriptura exclusiva, única, vivíssima, trepidant i d’altíssima qualitat.


 
**potència d’estil**


la memòria de jaume sisa és dispersa, capriciosa i tendra, volàtil i festiva, poc rancuniosa, ingènua i una mica melancòlica, i així són molts dels textos aplegats per evocar vivències i malsons, amors i depresions, i amics, molts amics retratats de forma sovint magistral: commou la lleugeresa i la densitat emotiva dels seus retrats humans, com si fos un expertíssim practicant del millor retrat literari: res de l’escèptic cinisme de josep pla ni de les condemnes difressades d’elogis dels seus *homenots*. És una autèntica troballa la ductilitat imaginativa, la potència de l’estil, la creativitat de les imatges d’un autor submís a la seva memòria sentimental i insubmís a qualsevol llei de gènere.


de bola de nieve a pau riba, els seus retrats tenen la virtut del contagi afectiu i lluminós, en l’insuperable d’albert pla, les evocacions humides del zeleste, el clatellot ben donat a manu chao, l’homenatge trencadís a joan manuel serrat, també del poble sec, o una salutació cordialíssima a javier krahe i la mandrágora. probablement, però, el text definitivament colpidor s’obre a un *diario de san josé*, escrit als seus 40 anys, tremolós, honest, serè i despullat: com si fos d’una altra galàxia.


 

[fusion\_table fusion\_table\_type="1" hide\_on\_mobile="small-visibility,medium-visibility,large-visibility" class="" id="" animation\_type="" animation\_direction="left" animation\_speed="0.3" animation\_offset=""]



|  |
| --- |
| jaume sisa, els llibres galàctics, 1966-2018, barcelona: llibres anagrama, 2019, 2 vols. |



[/fusion\_table]
285a628dd01eb6c5af1e76795069bf94
les passions d’un periodista d’entreguerres
politicaprosa.com
2020.10
molt cap al final del llibre, allà on ha estat desplaçat un epíleg que semblava concebut com a pròleg –«com podran comprovar els lectors…», es llegeix a la p. 569–, amadeu cuito cita una frase que resumeix bé el fanatisme catalanista d’eugeni xammar. segons ell, «els catalans per als quals la llibertat de catalunya no és la passió dominant són uns senyors que m’acaben la paciència». també fa santament el senyor cuito en advertir els lectors, encara que sigui a l’epíleg, la precocitat d’aquest «paladí *avant la lettre* de les actuals propostes independentistes». de fet, xavier pla, responsable de l’edició i de l’útil estudi introductori, atribueix a quim torra, president de la generalitat i editor i activista per la independència, «l’impuls» que va permetre reunir aquest fenomenal embalum de cartes gràcies a la «seva incondicional passió xammariana».


el rovell de l’ou d’aquest llibre sura poques vegades de forma excplícita però correlaciona amb la irracionalitat desbocada i irreversible: una intransigència, una incondicionalitat i una passió patriòtica que exclou i ofèn la sensibilitat que se sent hereva de la il·lustració i els seus valors ètics, intel·lectuals i polítics.


la repugnància per aquests valors no s’expressa de forma tan categòrica en lloc com en l’informe que redacta xammar per al president de la generalitat el 1950 per tal de concebre l’estratègia política del catalanisme exiliat. allà evoca la conversa que va mantenir amb la ministra plenipotenciària de la república espanyola a estocolm, el 15 de febrer de 1939, quan acabava de ser ocupada barcelona per l’exèrcit franquista tres setmanes abans. xammar va presentar llavors la seva dimissió com a secretari de la legació malgrat que la guerra no s’havia acabat i així va recordar-li la ministra, isabel oyarzábal. però «vaig veure tot seguit –explica xammar el 1950– que mai jo no seria capaç de fer comprendre a aquella dona fins quin punt m’era indiferent el que passava, hagués pogut i pogués passar mai a albacete, a jaén i a ciudad real.»


el salfumant que es vanta d’usar xammar als seus articles és aquí colpidorament nu, inhumà, preil·lustrat i condemnable: segons ell, la guerra és d’espanya, cosa espanyola, però no catalana, com també sembla *comprar* al pròleg xavier pla. havent sortit per la frontera «el darrer soldat de l’exèrcit de catalunya», com havia llegit xammar a un diari d’estocolm, cap raó justificava seguir actuant com a secretari de la legació de la república. la resistència contra el feixisme, la defensa de la democràcia, els valors humans de solidaritat i fraternitat queden sepultats en veure que ha sortit «el darrer soldat» català per la frontera.


cal rellegir-ho per fer-se càrrec de la indignitat que la fe, qualsevol fe, imposa a la conducta de persones adultes envilides per la passió. no té res d’exemplar la conducta d’aquest periodista i menys encara té res d’exemplar la «incondicional passió» per xammar que conrea quim torra.


 
**turbulència fanàtica**


el que té d’exemplar el cas xammar rau en un altre lloc: la seva biografia sembla concebuda com a laboratori per intentar entendre el funcionament del patriotisme com a motor vital i condició sagrada alhora que no impedeix, aquesta turbulència fanàtica, el desenvolupament de sòlides virtuts analítiques, la creació d’una prosa molsuda, frapant, incisiva i brillant, i fins i tot l’exercici d’un cosmopolitisme fèrtil.


em pregunto si part del secret de xammar rau precisament en la perpètua distància del seu país en què va viure gairebé tota la vida, amb estades perllongadíssimes fora de la seva ametlla del vallès i rodant pel món sencer, més o menys, des dels 19 anys i fins a la senectud. la idealització sentimental i falsa d’una pàtria imaginària pot ser l’efecte de la profunda ignorància pràctica d’aquella terra i de la seva gent. la subordinació íntima de tot el que s’ha viscut i el que s’ha vist a l’alliberament d’un país pot donar com a resultat una amoralitat tan afebrada com la que expressa xammar i alhora produir un periodista capaç d’atreure i lligar de peus i mans l’atenció dels seus lectors.


traspua una amoralitat afebrada i alhora és un periodista capaç d’atreure i lligar de peus i mans l’atenció dels seus lectors.
------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------


això és el que passa amb el xammar del primer terç de segle, on de veritat actua com a polemista (i només unes poques d’aquestes cartes són d’un polemista): poderós, intuitiu, informat i amb el punt d’atreviment que ara el periodisme professional ha retirat de la circulació. contra la beneita convicció comuna que el periodisme actual ha perdut serietat, qualitat i fiabilitat no hi ha res com abocar-se a les planes dels diaris d’abans per comprovar exactament el contrari: la deontologia professional no va ser precisament una conquesta universal de principis de segle sinó posterior a la segona guerra mundial. de fet, la polèmica sobre la pressumpta veracitat de l’entrevista que el mateix xammar i josep pla varen mantenir amb adolf hitler a munich el 1923 es desfà als dits situada en el context de les condicions reals del periodisme de l’època: té tot l’aire d’haver estat inventada com a entremaliadura de dos amics d’excursió per alemanya, com josep pla no va deixar d’inventar-se sobre la marxa tot allò que va convenir-li com a periodista, cronista, entrevistador i testimoni ocular (fabulat).


 
**avui seria puigdemonista**


i les cartes pròpiament dites? n’hi ha massa, evidentment, i hagués estat més profitós per a tots una selecció més exigent perquè sovint son repetitives, insulses, mecàniques o només útils per al biògraf minuciós d’un periodista, abans de la guerra, i després un intèrpret i traductor al castellà de múltiples institucions internacionals (des de la societat de nacions els anys 20 fins a associated press o l’organització mundial de la salut). ara bé, algunes traspuen de forma rotunda, categòrica, imponent, l’autonomia radical de funcionament d’aquest home, l’ús trepidant i regular de la ironia com a sistema de comunicació i la seguretat de judici, vagi o no errat (per exemple en les anàlisis de l’evolució de la segona guerra creaut amb ramon sugranyes o en l’entusiasme estatunidenc que respira).


És frenètica l’agressivitat amb què maltracta tot català que hagi publicat en castellà, des de la tropa de ‘destino’ fins a carles riba.
----------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------


l’acalorament i la pugnacitat amb què enfoca tot allò que té a veure amb el català i el catalanisme tenen la seva pròpia dosi de fúria. s’ha d’estar molt tronat per elogiar la «vida triomfal» de pau casals en raó d’haver estat la seva vida «un triomf de catalunya», com li diu per carta, o creure seriosament que els seus dols «són també dols de la pàtria», a propòsit de la mort de la seva primera dona.


la seva fatxenderia, una barra considerable i un cinisme matisat de cultura i internacionalisme el fan atractiu, a estones addictiu, quan negocia amb joan estelrich o amb rafael tasis, ja retornat a catalunya. És divertit saber que la mercè que surt a les seves cartes a l’armand obiols és sobretot una gran cuinera abans que l’escriptora mercè rodoreda mentre que la militància contra el bilingüisme és frenètica i és frenètica també l’agressivitat amb què maltracta qualsevol català que hagi fet alguna cosa pública en castellà, des de la tropa de destino fins a carles riba, xavier benguerel o josep m. de sagarra, «veritable professional de la claudicació», amb un fill que ja als temps de *tele/exprés* malbarata el seu talent en articlets que xammar senzillament no entèn. també escriu veritablement sublevat a un vellíssim amic com *met* miravitlles a finals dels seixanta, quan xammar és en realitat un home desnortat, desconnectat i incapaç d’entendre res del que passa i passarà a espanya i a catalunya des de llavors. ara seria possiblement puigdemonista de cor, falç i espardenya.


 


[fusion\_table fusion\_table\_type="1" hide\_on\_mobile="small-visibility,medium-visibility,large-visibility" class="" id="" animation\_type="" animation\_direction="left" animation\_speed="0.3" animation\_offset=""]



|  |
| --- |
| eugeni xammar, cartes d’un polemista (1907-1973). edició i pròleg de xavier pla. epíleg d’amadeu cuito, barcelona: quaderns crema, 2019. |



[/fusion\_table]
71e143de9ddde6f9611e72652fd8d912
morir d’èxit o el catalanisme amortitzat
politicaprosa.com
2020.10
bona part del catalanisme històric, almenys d’aquell que no ha fet via cap a l’independentisme, se sent orfe d’una tradició rica i heterogènia que va captar d’un sol cop, en un sol mot, una demanda global de la societat catalana de l’últim mig segle. al davant de la política exterminadora primer, després repressiva i finalment agònicament permissiva de la dictadura franquista, el catalanisme encarnava una reivindicació transversal relativament senzilla de formular i més complexa de materialitzar políticament.


d’una banda concitava vastíssimes complicitats, a catalunya i fora de catalunya, en lligar cultura, llengua i institucions polítiques i, de l’altra, obria un ventall d’opcions ideològiques que compartien el catalanisme però no la pluralitat de variants politicoideològiques en què s’expressava. al llarg de mig segle de cultura democràtica catalanista, primer clandestina i després pública, hem vist créixer i decréixer modalitats ideològiques que anaven des de l’eurocomunisme del psuc de la transició fins al conservadorisme democratacristià d’unió, amb possibles branques minoritàries dins del mateix conservadorisme del pp quan manava gent com josep piqué.


 
**concepte anacrònic i ranci**


tot això s’ha esmicolat amb l’embranzida que una reclamació substitutòria va prendre ara fa entre cinc i deus anys: el catalanisme ha anat perdent sentit i ubicació social en la mesura que creixia una de les seves variants de forma massiva, amb suport i lideratge dels successius governs de la generalitat dels últims sis anys. aquesta variant, ara òbviament hegemònica dins del catalanisme, ha convertit en anacrònic, testimonial, ranci o directament inútil el catalanisme polític en la mesura que s’encarna fonamentalment en la reclamació d’un nou estat propi: per a uns, tan si vols com si no vols, de forma unilateral, i per als altres, quan assoleixi de forma democràtica, clara i consistent una majoria qualificada.


sigui en un o altre vessant, el catalanisme ha esdevingut un concepte polític ultrapassat pels canvis dels últims anys: les reclamacions majoritàries del vell catalanisme antifranquista han estat àmpliament satisfetes i han viscut en democràcia l’etapa daurada més potent, expansiva, lliure i fèrtil de la seva història moderna (pel cap baix, uns quatre-cents anys).


no oblido que el catalanisme incloïa a la transició exigències que la democràcia no ha satisfet precisament perquè han estat, i han seguit estant durant molt anys, políticament minoritàries, com expressen una i altra vegada els resultats electorals d’erc i les majories, sovint aclaparadores, del catalanisme conservador d’un nacionalista inequívoc, jordi pujol. ara és de mal dir pels seus partidaris, però un dia o altre hauran de sortir del sotrac i de l’armari i reconèixer que ha estat l’heroi absolut d’aquesta història. sense ell res del millor que li ha passat al catalanisme hagués anat com ha anat, inclosa la mutació en clau independentista de l’actualitat. no hauríem de ser aquells que menys vàrem simpatitzar amb el seu projecte polític i ideològic (del cultural no en dic res perquè, de cultura, n’hi havia ben poca al seu ventall d’urgències) qui haguéssim de dir-ho.


el tomb que ha donat el país podria definir-se com la definitiva amortització del catalanisme com a reivindicació comuna i per definició defensiva contra un poder (social, polític, mediàtic) opressor o repressor. el salt actual deixa enrere, en terra estèril i perfectament expremut, un projecte que va donar de si el que duia a dins fins que va caldre donar-li una nova condició política i ideològica en forma de rebuig de la pertinença a espanya.


la cruïlla actual, però, no s’aclareix amb aquest diagnòstic. aquí i allà sura la demanda de resurrecció d’un catalanisme renovat capaç de vertebrar una doble demanda: la persistència de la reivindicació defensiva d’una realitat cultural i històrica i alhora l’exigència d’una nova vinculació contractual i legislativa amb l’estat espanyol. aquest és un catalanisme que una gran part dels actuals partidaris de la independència senten com a caduc, sistèmic, inapte per a satisfer noves ànsies i aspiracions.


conceptualment, però, el catalanisme pot examinar-se des d’una altra banda també. la seva caducitat mobilitzadora o persuasiva, fins i tot identitària, podria ser vista com efecte d’una operació d’èxit que ha fet esdevenir el catalanisme militant una demanda supèrflua o redundant. dit d’una altra manera, la institucionalització del catalanisme polític i cultural ha estat tan consistent, tan irreversible i fàctica, tan poc dubtosa, que ha deixat de tenir sentit en termes de programa, projecte i horitzó.


en els últims anys pot haver exhaurit la seva capacitat productiva i engrescadora asfixiat per la pinça social d’aquells que ja l’han abandonat per antic i insuficient (els independentistes), i aquells altres que no l’identifiquen com a demanda o exigència perquè les seves aspiracions han estat fonamentalment satisfetes.


 
**Últims batecs**


d’acord amb aquest mapa, el catalanisme s’ha buidat de sentit perquè ha conquerit ja a catalunya el reconeixement, el respecte i la seva plena institucionalització política del català i les seves tradicions. l’acció política del catalanisme es dissoldria així en la diversitat de demandes idelògiques situades en l’eix de dretes i esquerres, confessionalitat o laïcisme, finançament preferent de l’ensenyament públic, polítiques mediambientals valentes, fiscalitat progressiva i social, intolerància amb els evasors, etc.


els partidaris de pujol un dia o altre hauran de sortir del sotrac i de l’armari i reconèixer que ha estat l’heroi absolut d’aquesta història.
----------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------


l’exercici del catalanisme polític ara per ara ja no el defineix la defensa d’una catalanitat consolidada sinó la reivindicació d’un model de societat on la seva catalanitat no és ja conflictiva sinó poderosament recolzada per una institució tan potent com la generalitat de catalunya. la pregunta és què i com fer política des de la generalitat, i no com i quant n’és, de catalanista, la generalitat: aquesta segona pregunta és supèrflua en la mesura que no pot fer-se més catalana del que és perquè (ja) ho és del tot.


el catalanisme pot estar vivint els últims batecs d’un fi de cicle històric com a corrent polític perquè el procés mateix ha assenyalat els seus límits en forçar el ciutadà a sumar-se a la reclamació d’un estat separat d’espanya o prioritzar l’estructura actual de funcionament sotmetent-la a una reforma controlada, dirigida, pactada i prudent d’allò que palesament no funciona, o fins i tot d’allò que ha funcionat malament després de quaranta anys d’experiència democràtica. definir aquest segon espai com a renovadament catalanista impedeix veure que el catalanisme és ja hegemònic i que no és la seva catalanitat el que està en joc sinó les eines de redreçament col·lectiu del nivell de vida i dignitat democràtica d’un país.


 
**eclipsats i menystinguts**


l’entrellat social del votant menys catalanista aplega una complicada barreja d’emocions reactives, de conviccions familiars, d’instints d’autoprotecció o fins i tot d’actituds defensives engendrades per la contundència i la radicalitat verbal i pràctica que l’independentisme ha adoptat des dels ressorts estatals de poder de la generalitat i l’activisme social. la reacció més democràtica a la negra tardor del 2017 va llegir-se en el milió llarg de vots que va obtenir al desembre el partit que encapçalava el sentiment d’autoprotecció defensiva contra l’ofensiva unilateralista.


però d’aquesta reacció (en resposta a l’acció radical que varen liderar els polítics independentistes el 27 d’octubre) no se’n deriva anticatalanisme ni espanyolisme excloent o militant sinó la ràbia i l’angoixa d’haver estat eclipsats, omesos, menystinguts i fins i tot exclosos del debat públic de la catalunya oficial, la del poder, la del *diari oficial de la generalitat de catalunya*, la de les emissores públiques de ràdio i televisió mentre les seves condicions de vida seguien minvant víctimes d’una crisi galopant, ferotge i obviada olímpicament pel seu poder polític, el de la generalitat, infinitament més entestada en el seu *procés* que en cap mena de legislació paliativa o correctiva de la devastació de la crisi.


la consolidació del catalanisme social, cultural, institucional, lingüístic i educatiu inclou el votant de ciudadanos: ni a les seves aspiracions ni a les seves pràctiques socials de cultura, d’oci, de sociabilitat, turístiques o excursionistes no hi figura l’exigència de reduir o aprimar l’espai d’influència del català ni del pes sociocultural del catalanisme. la seva mobilització ha estat activada pel sentiment d’haver estat exclosa d’una bona part de la ciutadania de les prioritats del poder i dels discursos del poder.


no llegeixo l’explosiva i episòdica presència pública de banderes preconstitucionals i de grups neofeixistes com a indicador de cap mena de llavor alarmant o d’imminent sublevació contra la cultura i les tradicions catalanes sinó de la pol·lució que ha de suportar tota societat democràtica. això inclou «dolents» de diverses menes, com el minoritari catalanisme de tints racistes i etnicistes, tan deplorable als anys 30 com ara, i tan deplorable en si mateix i en les seves reclamacions com els neofranquismes nostàlgics. cap d’aquests no encaixaria en cap forma de catalanisme democràtic, i aquesta és la millor certesa per assumir la plena consolidació massiva del catalanisme com a factor normatiu, ordinari, de socialització a la catalunya de dretes o d’esquerres, de pobres i de rics.


 
**difícil recanvi conceptual**


el catalanisme ha mort d’èxit a catalunya i el seu fi de cicle actual dissol la seva dosi històrica d’*isme*, de pulsió d’avantguarda, de combat o de rebel·lia cultural o sociopolítica. l’acció democràtica de quaranta anys l’ha dut a l’èxit d’una institucionalització inqüestionada i inqüestionable i alhora reformable. els paràmetres d’una immersió lingüística de la qual ningú no en discuteix la funcionalitat mereixerien, per exemple, un reajustament optimitzador en funció de la idoneïtat sociolingüística de molts indrets de catalunya: llocs on cal reforçar el castellà donat el massiu monolingüisme del català i, a l’inrevés, llocs on raons històriques i socials han fet majoritari el castellà reclamen el reforçament escolar del català. És la lluita per la igualtat d’oportunitats el que està en joc, no la preservació de la llengua, catalana o castellana.


després de la mutació independentista al seu si, el catalanisme podria esdevenir residual, perpetuació epigònica sense valor de contraproposta mobilitzadora. el recanvi conceptual és difícil perquè som fills de les nostres herències i captius de la inèrcia, però la discussió política a catalunya, i ja des d’un catalanisme assolit i irreversible, podria propiciar la restitució al centre de la política del debat sobre les eines per millorar les condicions d’existència dels catalans a través de les modalitats del federalisme, dels riscos de l’estat de benestar, de la construcció europea de proximitat perfeccionada i més social, de la immigració com a necessitat urgent d’una població envellida, de la investigació científica com a prioritat d’estat, de l’exigència intel·lectual com a condició cultural i tantes d’altres coses que una cultura democràtica ha de fer seves quan disposa de les poderoses armes d’estat de la generalitat.


de fet, i paradoxalment, l’únic espai polític on el catalanisme conserva el seu sentit és, precisament, fora de catalunya, on efectivament massa àmbits polítics i massa sectors socials pateixen flagrants carències educatives i formatives sobre el sentit i la legitimitat del catalanisme. i és potser de cara enfora on justament el catalanisme com a transversalitat política i ideològica hi podria trobar sentit eficient i operatiu. l’etapa reformista que espanya comença ara hi podria comptar com a aliat d’una pedagogia civil i política que ha estat molt insuficient i precària, a més de letal pels delicats equilibris que demana l’estabilitat mateixa de l’estat.


4233c19b2daafae7c7aab43faf397654
l’arquitectura d’un home gran
politicaprosa.com
2020.10
els experts en el passat tendim a covar una deformació patològica sobre el present: la nostra especialitat surt sempre perdent en qualsevol rànquing de popularitat ciutadana. la tabarra de què som capaços els d’àmbits humanístics és particularment ressentida i emprenyadora: mai ningú no en sap prou d’allò que nosaltres dominem com ningú, i en parlem pels descosits melancòlicament immersos en un núvol de desesperació.


És una malaltia d’especialistes que convé treure’s del damunt com més aviat millor per tal de no anar sermonejant el personal des de primera hora del matí, fent-los creure que estan en pecat mortal en ignorar, com ignora la immensa majoria de la ciutadania d’avui, que la fundació joan miró a barcelona va ser programada, projectada i executada per un exiliat i en vida de franco, tirant a mòmia, sí, però encara molt viu tant ell com el seu règim. també a catalunya, per descomptat, que va tenir règim franquista avalat i recolzat per cognoms de l’alta societat, i de la baixa, fins al final dels seus dies, del règim i de franco.


joan miró no va tenir res de franquista però tampoc no va tenir-ne la més petita engruna josep lluís sert, íntim amic de miró i l’arquitecte que va concebre des de principis dels anys seixanta aquella formidable fantasia arquitectònica de blancs i vans, d’espais lluminosos i de juguesques laberíntiques entre terrasses, passadissos i sales. És estrany, però, que l’autora d’aquesta biografia desmanegada dediqui tan poc espai a una de les seves obres més fabuloses, malgrat que la primera mostra d’aquesta renovada fantasia a europa fos la fundació maeght, a frança, una mica abans.


que josep lluís sert fos un dels exiliats polítics de la república derrotada el 1939 és poc, molt o gens trascendent? És decisiu, per descomptat, entre d’altres coses perquè per les seves mans varen passar els fils que constitueixen un dels moments icònics de la resistència antifeixista des d’espanya: parlo de la construcció i organització amb max aub del pavelló de la república espanyola a parís el 1937, amb l’invent del *guernica* improvisat per picasso a demanda de sert; parlo de la *font de mercuri* de calder, un altre íntimc amic de sert; parlo de l’escultura icònica d’alberto; parlo de miró i la seva dedicació militant a l’antifeixisme des de l’art en guerra i sense deixar de ser el millor art.


 


[caption id="attachment\_6314" align="aligncenter" width="1600"]![](https://www.politicaprosa.com/wp-content/uploads/2019/09/pp_fundacio-miro-edifici-de-josep-lluis-sert-foto-xavier-jubierre_xjb0054.jpg) fundació miró edifici de josep lluís sert © foto xavier jubierre[/caption]


 
**degà a harvard**


És veritat que els aires purificadors, o depuradors, que corren per algunes esquerres actuals no fan fàcil la digestió integral de la vàlua de personatges com sert, que no va començar a usar el josep lluís fins ben entrats els anys 60 i que va treballar per a l’*establishment* en el sentit més dur de la paraula: va projectar ciutats, urbanitzacions i edifics per a sàtrapes com fulgencio batista (i la revolució cubana del 1959 va cancelar d’immediat els projectes), alhora que la major part de la seva vida de maduresa va ser un esbirro del capitalisme des del seu lloc a la universitat de harvard, com a degà d’urbanisme i responsable d’una cosa que va anomenar «disseny urbà». a mi em sembla un avantguardista abans de la guerra, en contacte amb tota la colla de rebels subversius de les arts i l’arquitectura des del gatcpac (i el gatepac), i un avantguardista després de la guerra als estats units, divinament instal·lat a cambridge.


per a sert l’exili va resultar una insospitada font de creixement i plenitud personal i professional.
-----------------------------------------------------------------------------------------------------


encara més embolicat és el cas en saber que pertany a una família tan aristocràtica com els comtes de sert, emparentats al seu torn amb la família d’antonio lópez (tingui o no tingui monument ara mateix a barcelona) i ja definitivament mortal és que no perdés mai la relació ni el respecte per a un home tan permeable al feixisme ideològic com le corbusier. el cop de gràcia obvi és que el seu oncle fos el pintor dels salons interiors del waldorf astoria i la catedral de vic, i franquista inflexible des que li van cremar els frescos en plena guerra. el llibre passa massa de puntetes per moltes d’aquests coses però aporta a canvi una visió intrafamiliar perquè l’autora, maría del mar arnús, és membre de la família i suren aquí i allà els records viscuts.


 
**habitatge social a yonkers**


l’escassa ressonància del nom de sert a la catalunya d’avui no és cap pecat sinó part de la pobresa amb què els poders públics de vegades han sostingut la memòria de personatges amb complexitats evolutives pròpies de la història real i no propangandística. pel que sembla, i per rematar la cosa, sert va anar reflotant a la vellesa i amb l’ajuda de la seva dona, una fe catòlica que havia estat molt esmorteïda al llarg de la seva vida. paradoxalment, part d’aquesta fe s’expressa volumètricament i arquitectònicament en la bellesa irresistible, sensual i austera alhora, antiopulenta per definición, de la fundació miró o de l’extraordinari convent del carmel de la paix, a mazille (frança). És el mateix home que va lluitar per la república fins l’últim moment i és el mateix home que va projectar alguns dels grups d’habitatge social més perdurables i rellevants dels anys 70 a yonkers, nova york, o a roosevelt island.


potser la publicació d’aquest llibre posa en circulació una autèntica figura internacional de la cultura catalana i espanyola i ajuda a aconseguir el que podria ser una fita substancial i definitiva: la traducció des de l’italià en què va ser publicat originàriament a milà el llibre que j.m. rovira va dedicar a sert, ja fa molts anys. li faltaven algunes de les coses que diu aquest però en tenia moltes d’altres procedents d’una anàlisi molt intel·ligent i una sucosa i selectiva citació de cartes professionals. tot plegat crucial per entendre l’arquitecte que va liderar l’ofici des dels congressos internacionals d’arquitectura els anys 40, i entendre també que l’exili no va ser només, ni va ser per a tothom, una tragèdia irreversible sinó una insospitada font de creixement i plenitud personal i professional.


 



---



[fusion\_table fusion\_table\_type="1" hide\_on\_mobile="small-visibility,medium-visibility,large-visibility" class="" id="" animation\_type="" animation\_direction="left" animation\_speed="0.3" animation\_offset=""]



|  |
| --- |
| maría del mar arnús, ser(t) arquitecto, barcelona: anagrama, 2019 |



[/fusion\_table]
2ce6d402179f8f83562021006c6386fe
memorialisme guenyo
politicaprosa.com
2020.10
els afortunats lectors del diari *ara* no deuen haver perdut el costum, però aquells que no el frequentem tant com hauríem de fer-ho hem anat oblidant la prosa nerviosa, cantelluda i sovint punyent de joan b. culla i clarà, historiador de la universitat autònoma de barcelona i articulista de referència a la catalunya dels últims trenta anys. articulista, de fet, no, o no només, perquè ha estat també tertulià, comentarista, opinador, director i presentador de programes de divulgació històrica, assessor àulic i no àulic, contertuli del poder, polemista, doctrinari i fundador d’alguns dels *lobbies* més influents al país, tant pel cantó nacionalista com pel cantó de filiació sionista.


de tot en parla àmpliament a les seves memòries i ho fa sense amagar el seu poliactivisme militant –com d’altres són partidaris del poliamor–, alhora que no amaga tampoc la sobredosi d’autoestima que llueix sense embuts. la dedicació a la constatació aliena dels mèrits propis, innegables i potser fins i tot excepcionals, m’ha evocat l’exemple recent més diàfan de narcisisme intel·lectual col·lapsat, el d’eugenio trías a *el árbol de la vida*, cap allà el 2003. la volada especulativa és tota una altra ara, certament, però la virtud de culla rau en un nivell de franquesa costumista i transparència sovint confidencial.


joan b. culla il·lustra el lector sense gaires punyetes sobre els seus criteris, moments estel·lars i mutacions politicoideològiques –de *socialdemòcrata* el 1975 a nacionalista més endavant fins a independentista convençut fa uns quinze anys, fa o no fa. a canvi, però, no crec que un sol memorialista contemporani hagi repassat de forma tan metòdica i obstinada els programes radiofònics on ha prestat els seus serveis, fins i tot quan ha deixat de prestar-los. encara es pregunta ara, i pregunta en directe a josep cuní, per què va estar tants anys, exactament cinc i mig, sense trucar-lo.


fora de la infantesa, que un bon editor literari ens podia haver estalviat, i de múltiples excursions viatgeres una mica esgotadores, el text és ple de semblances de polítics de primer nivell i de reconstruccions apassionades de trobades secretes, privades o clandestines amb membres rellevants del poder, des de josep tarradellas, visitat a frança quan ningú no visitava tarradellas, fins a jordi pujol, visitat al seu refugi professional quan tampoc ningú visitava ja pujol, o ho fan només els més fidels, els més agraïts o els més caritatius.


culla probablement reuneix les tres condicions i alguna més, com a temptatiu biògraf de pujol i aliat mediàtic fins a l’extrem d’explicar els dubtes del president a l’hora de nomenar director per al diari *avui*: jo no sabia pas que el director del diari el nomenava el president de la generalitat, però això sembla, segons el relat de culla. també ell, amb vicenç villatoro, pilar rahola (tot i ser «impermeable a les observacions crítiques») i alguns altres varen crear la fundació acta a principis dels anys vuitanta com a grup de pressió, orientació i direcció ideològica del conservadurisme del país (n’havia parlat amb certa amplitud als seus diaris el mateix villatoro).


 
**dotze sopars amb pujol**


de fet, la causa immediata d’acta és compensar l’«arrogància» i la «borratxera d’autosatisfacció del sociomaragallisme» i el seu destí qualla en una ressonant conferència per tal de desacomplexar el nacionalisme català, i a fe que ha estat una operació d’èxit. no cal dir que el lector no trobarà una nyafa petita ni gran relacionada amb el «magma pujolista», fora de l’episodi fatídic del qual queda clar que pujol, en confessar la seva irregularitat fiscal, «autoinculpant-se hauria volgut protegir la familia». sembla que és una explicació suficient per a un historiador de «sensibilitat nacionalista», com s’autodefineix, tot i que de corrupció, relacions tèrboles i maniobres obertament il·legals no n’hi varen haver en 23 anys de poder, tampoc després, o no varen arribar a la coneixença de culla malgrat la pluralitat d’informadors, assessories, conspiracions i coneixences, inclosos els 12 sopars registrats amb pujol, almenys, i fins el 1992. tampoc el 13 d’octubre de l’any de la patacada, el 2014, no varen aconseguir els amics cardús, villatoro, francesc-marc Álvaro i culla que el president se «sincerés», tot dinant.


culla encara pregunta en directe a josep cuní, per què va estar tants anys, exactament cinc i mig, sense trucar-lo.
-------------------------------------------------------------------------------------------------------------------


el que és força evident al llibre és que la catalunya de la democràcia ha tingut per sobre de tot un conseller catastròfic, joan saura, que rep bofetades una darrere l’altra, mentre de prenafeta, alavedra i *tutti quanti*, tu, ni un mot cabal ni una lleugera estripada marginal. gairebé m’ha revingut la nostàlgia dels vells temps del foc a mansalva contra el tripartit. no hi ha variacions en el sectarisme analític de l’autor en la mesura que res que no combregui amb el credo nacionalista mereix alguna consideració rellevant però sí l’omissió, el menyspreu o directament l’etzibada destralera i perillosament delatora.


no és pas estrany discrepar, els últims anys, de les posicions radicalitzades i enfosquides de fernando savater o de félix de azúa, però l’embranzida colèrica i una mica pueril porta culla a una altisonància neopopulista una mica estrambòtica, però molt seva, és cert. per això se sent feliç d’haver «discrepat en tot» d’ells, inclòs ramón de españa o francesc de carreras. té culla el do de la sàtira però no pas el de la ironia, ni subtil ni no subtil. el polemista treu bon partit de les seves armes però no l’analista, entossudit de forma sovint exasperada en posicions tan excloents que ens acaba considerant a la resta com una espècie a part, o una mena de subjectes sense desenvolupar o encara no socialitzats en l’ordre civil i sagrat de la fe nacionalista, en particular aquells beneits afiliats a la «tòpica i buida defensa de la solució federal» (i aquí s’acaba l’anàlisi).


 
**fulminat per cebrián**


És ben cert que algunes de les seves fílies es comprenen bé ara, però a canvi de fer-les tan inquietants com la seva provada i vasta «simpatia» per l’estat jueu, una mica unilateral, si m’ho permet, alhora que espera de part d’ells, de l’estat jueu, «una mínima comprensió de la realitat catalana», prou compensatòria dels seus esforços. elogia l’honor de ser jueu (quin honor hi ha en ser jueu i no armeni o musulmà o tibetà o extremeny?), i admira de forma inquietant la seva «estirp» en forma no exactament metafòrica sinó gairebé ètnica. ja ho dic: ajuda a entendre el seu nacionalisme abrandat, i també la por que genera en el personal menys cridat per la causa. una mica fatxenda, diu que té ben fitxats els articulistes que eviten «curosament el cos a cos amb mí». renoi.


el text és ple de semblances de polítics de primer nivell i de reconstruccions apassionades de trobades privades o clandestines.
--------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------


no haurien de molestar-li tant les «maneres de pinxo argumental» de fernando savater, tan agermanades amb les seves. de fet, l’exhibició més alta d’equanimitat analítica la reserva per a l’última línia del llibre, aquella que tanca el capítol que dedica a *el país* i a «l’ordre de fulminar-me» dictada per juan luis cebrián i/o antonio caño, sense haver-se molestat a tornar a mirar el diari des de llavors. o, si ho ha fet, és desconsolador i instructiu que un historiador professional cregui que el diari dirigit fa un any i pico per soledad gallego-díaz «juga –per voluntat i esforç propi– la mateixa lliga que *la razón, abc* i *el mundo*», de la mateixa manera que tothom sap a simple vista que són com dues gotes d’aigua psoe i pp. el sofisticat argumentari de la cup no sembla, ara per ara, la millor credencial de credibilitat analítica.




---



[fusion\_table fusion\_table\_type="1" hide\_on\_mobile="small-visibility,medium-visibility,large-visibility" class="" id="" animation\_type="" animation\_direction="left" animation\_speed="0.3" animation\_offset=""]



|  |
| --- |
| joan b. culla, la història viscuda, barcelona: pòrtic, 2019. |



[/fusion\_table]
8f424a243a0154f1133d8a35dbfea0ec
pensadors narratius o narradors pensatius
politicaprosa.com
2020.10
el món està fet de dues menes de persones, com tothom sap: els que s’interroguen àvids i incisius sobre si mateixos i els que viuen esmaperduts fent un miler de coses més interessants que pensar en si mateixos. apressats compulsius, resolen amb quatre generalitats i una mica d’humor irònic el dubte metafísic i/o ontològic sobre l’existència, la seva existència, incapaços de trobar el trauma fundacional o la gallina de l’ou neuròtic que els permeti explorar qui són, d’on vénen i on van, més enllà de la parada de metro.


jo sóc de la mena de pardals que encaixa en la segona opció però els autors dels dos llibres que aplego en aquest batec pertanyen al primer de forma categòrica, viciosa, addictiva. per a mi, inhabituat a la introspecció meditativa per falta de tremp i de temps, és més addictiva encara. propicien tots dos una immersió vertiginosa al vessant més secret, íntim, elaborat, sensitiu i dolorós de dues persones cultes, civilitzades i tan dispars com ara jordi ibáñez fanés i paul b. preciado. les seves dues modalitats literàries, però, són enèrgicament dispars.


jordi ibáñez ha donat els últims anys alguns dels millors llibres de la literatura catalana, per molt que sembli eclipsat o aliè a l’embalum comercial, una mica com li passa a ponç puigdevall, que és un altre dels més consistents narradors catalans una mica massa invisibilitzat. del primer, recordo el poemari *un lloc perillós* o l’extraordinària edició dels assaigs de walter benjamin, publicada a taurus, però sobretot la narració sonàmbula *una vida al carrer*. ara arriba aquest artefacte gestat des d’una maduresa alliberadora i afí a allò mateix que explora al seu engrescador, intrigant i intel·ligent llibre: l’edat tardana, aquell punt on el pensament s’allibera dels respectes habituals, les cohibicions o les prudències que la maduresa mima per instint de supervivència, per covardia o per mer oportunisme.


ara ja no, passats els 55 anys anys ja no. les quatre seccions d’un sol *quartet* exploren els afectes torbadors de l’edat adulta en quatre vessants: com a fill (el protagonista del capítol no és pas la mare: ho és el fill, i la seva interrogació una mica ansiosa i patidora); com a amant estabornit per les experiències antigues i per les noves, sempre una mica massa captiu de l’olla de grills psicioanalítica i capaç alhora de posar-hi distància; com a obstinat melòman en conversa amb un altre melòman (un dels capítols més poderosos del llibre, irresistible de finesa i sensibilitat musical) i, finalment, com a no creient intrigat sense reserves pels mecanismes consoladors, compensatoris i enganyosos dels creients.


la qualitat de l’obra rau al brillant mestissatge de gèneres que impulsa una potent vena especulativa empeltada en un mosaic narrativament vivaç i experiencial: pensem el que vivim o imaginem viure, repensem el que viuen els nostres amics i són les seves i les nostres vivències les que subministren el laboratori moral on reconeixem o no la nostra vivència de l’amor, el sexe, la música, l’espiritualitat.


ell ja sap, perquè li ho he dit jo mateix, que el tipus amb qui més m’identifico és el més manifiestament ficcional: un paio que tira pel dret, no s’està de massa *grimègies* i deixa com qui diu palplantat l’autor amb la seva capacitat d’integrar vitalment, jovialment, les limitacions, les carències, les vivències de cadascú lluny de dramatitzar-les i més lluny encara d’intel·lectualitzar-les. això passa al final del llibre, però no funciona com la resposta final al munt d’interrogants que explora ibáñez fanés; funciona com el contrapunt que avisa només que l’autor no ha parat boig, si més no encara.


l’afany d’indagació d’ibáñez fanés contrasta amb la maquinària autonarrativa i assertiva que paul preciado posa en marxa com a cronista i ideòleg armat: mentre ibáñez vaguereja inquisitivament pel cosmos de la millor especulació frapant, preciado tendeix en clau guerrillera a la defensa d’una causa a la qual subordina sovint la resta de l’univers. les de preciado són propostes fortes, centrades en la magnificació prescriptiva d’un principi necessari. la tradicional assignació binària de gènere exclou o estrangula, al naixement o en el futur desenvolupament, el reconeixement civil i legal d’una pluralitat de variants sexuals fins a l’extrem de fer-li creure, i és el centre de la seva teoria, que l’assignació de gènere nen-nena és exclusivament una institució cultural. segons ell, la genètica o la naturalesa és només una mena de rerefons obert que permetria decidir la sexualitat que practiquem perquè no hi ha predisposició genètica a cap de les variants possibles: potencialment, tots ho som tot, vindria a dir. un «règim binari de sexe-gènere» condemna els transexuals i intersexuals a un «intersexualicidi» del qual només es podrà sortir amb una revolució política.


ibáñez vaguereja inquisitivament pel cosmos de la millor especulació frapant.
-----------------------------------------------------------------------------


no cal combregar amb aquesta hiperbòlica projecció per adherir-se a l’exigència d’integració social (i subversió moral) de qualsevol forma d’intersexualitat i transexualitat, en particular després de llegir la prosa poderosa, rítmica i sovint trepidant de l’autor (llegim la versió castellana dels articles publicats majoritàriament a *liberation* els últims vuit anys). preciado és hereu i en certa mesura hoste d’una formació filosòfica francesa que l’ha dut a projectar una experiència personal fundacional en una teoria global sobre la sexualitat, el gènere i les criminals manilles que la socialitat capitalista i neoliberal ha necessitat per reduir el món a dos gèneres, masculí i femení, peti qui peti, i digui el que digui la realitat genital, emocional, psicològica, afectiva o vocacional de cadascú de nosaltres quan neix, creix, fantaseja i exprem com sap i pot la seva sexualitat.


preciado ho va fer, i per això el subtítol del llibre hi al·ludeix, potser una mica massa enigmàticament. són c*rónicas del cruce* perquè n’hi ha molts de creuaments al llibre, però un de cabdal és el que va dur la dona i lesbiana beatriz preciado a escollir decidida i militantment dir-se i ser paul b.[eatriz] preciado gràcies al tratactament hormonal corresponent (entre moltes d’altres coses). la crònica del canvi és explicada al llibre amb una transparència esborronadora perquè ho fa una veu tenaç, molsuda i persistent, com un bombeig de vegades redundant però sempre creíble i veraç.


beatriz preciado va escollir dir-se i ser paul b.[eatriz] preciado gràcies al tratactament hormonal corresponent.
-----------------------------------------------------------------------------------------------------------------


fa anys ja del seu *manifiesto contrasexual* del 2000 i la descarnada pulsió derogatòria del gènere binari. el substrat normatiu de llavors sona ara una mica massa antic i militant, potser perquè les societats occidentals per fortuna fa temps que no encaixen com un bloc en l’estereotip de família conservadora i catòlica, rodejada de famílies de l’opus dei, on va néixer l’autor. «se hace necesario filosofar –deia l’any 2000- no a golpe de martillo, sino de dildo [és a dir, l’antic consolador]. no se trata ya de romper los tímpanos sino de abrir los anos». per això la pràctica recomanada per preciado allà és el *fist-fucking* (jo tinc un bon amic que n’era molt partidari, almenys fa uns anys), com si convidés expressament a la ingent massa de desgraciats hetero o homosexuals a sortir de la seva rutinària vulgaritat i fer el favor d’espavilar. en general, als llibres de preciado, els heterosexuals tendim a ser plans, previsibles i avorrits, una mica totxos, desgraciats de tota necessitat, i tirant a sòmines sexualment vegetatius: pardals o *pringats* una mica *palurdos*, com si ens faltés món (i vés a saber si sí).


un i altre llibre exhibeixen la potència d’una tradició il·lustrada, tal com ha estat sacsejada al segle xxi: mentre l’un aspira en clau biopolítica a estripar els límits convencionals, l’altre explora amb imaginació verbal, valentia moral i inusitada llibertat especulativa el laberint comú. els dos són fills moderns de la vella il·lustració.


 



---



[fusion\_table fusion\_table\_type="1" hide\_on\_mobile="small-visibility,medium-visibility,large-visibility" class="" id="" animation\_type="" animation\_direction="left" animation\_speed="0.3" animation\_offset=""]



|  |  |
| --- | --- |
| jordi ibáñez fanés, *un quartet,* barcelona: tusquets, 2019. | paul b. preciado, *un apartamento en urano.* crónicas del cruce, barcelona: anagrama, 2019. pròleg de virginie despentes. |



[/fusion\_table]
9a5772ebda52063ce775a760d002a923
el fals consens i les noves condicions
politicaprosa.com
2020.10
el famós consens dels anys 70 que sovint s’invoca com a exemple útil avui va tenir molt poc de decisió programàtica i voluntària. de fet, va ser sobretot el resultat de la impotència de les forces enfrontades per a imposar els seus criteris. el 15 de juny de 1977 les urnes deixaven k.o. les cabòries sobre les masses revolucionàries i donaven una majoria de votants a favor de l’intrèpid exfalangista adolfo suárez. a una distància de només un milió de vots situaven com a segona força el partit socialista de felipe gonzález, *missing* durant el franquisme o amb una feina testimonial, voluntariosa i inoperant.


el pce es clavava una bofetada descomunal i profundament injusta (perquè la democràcia és profundament injusta amb les cabòries de les minories més ideologitzades i capbussades en si mateixes). a catalunya, el psc també va guanyar al psuc, però només per 10 punts de diferència, mentre a espanya la diferència va ser el doble. de tot plegat només se’n podia sortir assumint les condicions d’una realitat que imposava la impossible imposició dels uns sobre els altres. el consens va ser efectiu perquè va convenir a tothom vestir de victòria de l’alta política el que més aviat era resignació impotent i frustració.


perdoneu la prèdica sobtada, però ve a tomb de preguntar-me en quin presumpte consens podem confiar el 2019. aquell primer no va ser dictat per la sensatesa i el sentit de la responsabilitat sinó per la incapacitat de tirar cap a un cantó immovilista o cap al cantó rupturista. fantasiejar amb un presumpte nou consens de *responsables* sobtats, o penedits, contra l’embalum actual em sembla una lectura voluntariosa i ensucrada d’aquell consens històric com a model, i hauria d’obligar-nos a pensar sobre la base de les condicions reals.


la meitat de catalunya és absent de l’anàlisi de marín i tresserras, no computa com a problema ni com a subjecte civil.
-----------------------------------------------------------------------------------------------------------------------


És improbable que l’independetisme posi fil a l’agulla perquè desequilibraria de forma perillosa la seva estabilitat actual, els rèdits electorals, les seves lleialtats emocionals i fins i tot els seus consensos interns. seguim atrapats fa deu anys en el mateix escenari perquè als agents extrems de l’arc polític els convé aquest estat de coses. l’unilateralisme fingeix una victimització antidemocràtica i dissimula i nega la seva mateixa màcula pròpiament democràtica; la dreta tira coets patriòtics per enfurismar l’independentisme i escalfar els motors d’un neoespanyolisme que creuen rentable electoralment mentre socialistes, i un sector dels comuns, desenvolupen al centre del taulell les seves frustants i de vegades fútils estratègies de negociació.


 
**faula sentimental**


a quina mena d’acord es pot arribar amb qui promou (i creu en) una celestial *obertura republicana* per a la catalunya del futur, com enric marín i joan m. tresserras, on la meitat de catalunya és perfectament absent de la seva anàlisi, on no computa com a problema ni com a subjecte civil, on el rumb és plàcid, ple i serè, i res no aturarà l’arribada a la beatitud col·lectiva d’un nou estat? l’òbvia exclusió que implica aquesta faula sentimental en forma d’assaig històric i polític invalida qualsevol forma de negociació que no sigui la imminència factual d’un estat propi, agradi o no a la meitat majoritària de catalans. la seva presa de posició prescindeix del principi democràtic i subverteix la lesgislació catalana mateix (i per començar, l’estatut). ni l’independentisme unilateral ni l’altre discuteixen aquest discurs, tan aterroritzats com la dreta de ser titllats de traïdors a no sé quin set-sous de subjecte col·lectiu.


jordana sosté que la temptació federalista ha estat poc efusiva, incrèdula i tèbiament militant.
------------------------------------------------------------------------------------------------


l’esquerra, mentrestant, persegueix espais intermedis sense èxit però amb la raó moral i política d’estirp estrictament democràtica. fora de les creences i la fe dels seus programes, però, els partits polítics són maquinàries concebudes per a conquerir i conservar el poder: no tenen cap altra finalitat pràctica ni teòrica. dels partits, de les seves estructures jeràrquiques, dels seus càlculs de rendibilitat política, no se’n pot esperar en cap cas, a hores d’ara, la creació de les condicions polítiques objectives per generar una sortida racional i pràctica al problema. correrien el risc d’enfonsar-se en dubtes, incerteses i rumbs arriscats, i això és exactament el contrari de la funció per a la qual han estat concebuts.


no faig anar la bandera del pessimisme històric però no veig que des dels partits mateixos es pugui trobar l’eina forta que desllorigui la cosa. o només en veig una, millor dit: la determinació de prendre’s el conflicte català com a pretext conjunctural per oferir primer i endagar després un programa de refundació democràtica que prengui la constitució, i la seva reforma selectiva i federalitzant, com a objectiu polític d’abast intergeneracional i de llarga durada; restituir a l’esfera pública el pensament polític i la complexitat social, amb debats i ponències, amb jornades i equips de treball, amb visualització escandalosa i persistent de la voluntat de refer un autèntic consens majoritari per adaptar la constitució a la realitat de la tercera dècada del segle xxi (i treure-la de l’últim quart del segle xx).


 
**fre a la descentralització**


la pressió política que pot exercir la societat, des de fora dels partits, és de naturalesa feble, intermitent, poc cohesionada i generalment més testimonial que operativa. però alguna cosa pinta en la necessitat d’exigir alguna proposta forta per redreçar un bloqueig cronificat i profundament empobridor: es diu catalunya i es diu constitució, i la solució atenuadora d’una és la solució reformista de l’altra. quan jacint jordana analitza la negra tardor de 2017 puc discrepar-hi aquí i allà, civilitzadament i amb diferències d’apreciació. És difícil fer-ho, però, quan analitza causes estructurals menystingudes d’un conflicte de poder entre dues grans àrees d’influència comercial, política, econòmica, madrid i barcelona, en lluita per l’hegemonia i la prosperitat enmig de la globalització. també és difícil negar-li la raó quan assenyala el deficient desenvolupament d’un estat de les autonomies que va frenar la descentralització o, sobretot, va invisibilitzar-la institucionalment, i per això ni a barcelona, ni enlloc, hi ha cap seu d’alguna institució rellevant de l’estat.


tampoc és possible sostraure’s als arguments que expliquen per què la temptació federalista ha estat sempre poc efusiva, una mica escèptica o incrèdula i tèbiament militant. les mateixes estructures partidistes de poder, aquí i allà, de dretes i d’esquerres, han jugat les seves cartes per rebaixar l’única sortida lògica a mitjà termini a l’entrellat de nacions, pobles i asimetries en què vivim. assolir una solució federalitzant fragmentaria el votant a moltes bandes, alguns se’n sentirien traïts, i fins i tot descolocats en termes de mercat electoral. què carall és això del federalisme podrien preguntar una pila de votants a còrdova, teruel o guadalajara, però potser també a barberà del vallès, lleida o tortosa.


el consens és inviable ara, i ho va ser fa quaranta anys, fins que una raó superior i compartida, fins que una presa de consciència de les respectives impotències va fer bona l’única sortida que tenien: pactar sota la por al colpisme involucionista i amb la incertesa d’estrenar-ho tot, inclosos els partits polítics. avui aquestes condicions de pressió exògena no existeixen i han donat pas a un cinisme polític on es fingeix l’absència de solució, es fomenta la polarització precisament perquè l’aposta política és el sabotatge de qualsevol potencial consens d’emergència. un projecte de renovació de l’estat podria fer front a les altres dues opcions interessadament emmirallades: la d’un nou estat celestial i la del retrocés a un vell estat inhòspit.




---



[fusion\_table fusion\_table\_type="1" hide\_on\_mobile="small-visibility,medium-visibility,large-visibility" class="" id="" animation\_type="" animation\_direction="left" animation\_speed="0.3" animation\_offset=""]



| barcelona, madrid el estado | obertura republicana |
| --- | --- |
| jordana, jacint. *barcelona,* *madrid y el estado*. madrid, catarata, 2019. pròleg de jesús maraña. | marín, enric i tresserras, joan m. *obertura republicana. catalunya, després del nacionalisme.* barcelona, pòrtic, 2019. |



[/fusion\_table]
685761f73223c69cf67557402de21377
un catalanisme federalitzant
politicaprosa.com
2020.10
*catalanisme. 80 mirades (i+)*. barcelona, economia digital, 2018. edició a càrrec de portes obertes del catalanisme.

contra el pronòstic més funerari, ja fa un bon temps que el catalanisme democràtic i federalitzant ha renascut al lloc més inversemblant, a madrid, i més exactament, a la moncloa. no sé si viu en l’agonia que tots sospitem però sí sé que fora de catalunya el diagnòstic no el fa mort ni traspassat. té la seva ironia que els esforços més consistents i visibles, més solvents també, hagin estat dirigits des del govern socialista de pedro sánchez per tal de redreçar els brutals estrips que ha deixat l’unilateralisme l’últim any llarg. no són pocs, i molts es desgranen en aquest llibre a 80 (o 160) mans: l’escissió social que maleeixen joan herrera, joan coscubiela o oriol bartomeus («empat etern que genera odi i frustració») i molts d’altres és gravíssima i potencialment suïcida, però les dades que aporten cadascun dels col·laboradors de vegades són esborronadores. el sempre clar i directe andreu missé es deixa d’embuts i ho diu clar: les empreses que han marxat de catalunya són més de 5.000 i no ho han fet a cops de bastó descarregat des de madrid sinó per interessos econòmics estrictes i preventius.

no sé si és de bojos deixar-se fer aquest crim social i econòmic, però sí sé que és una perfecta irresponsabilitat política de llarg abast no haver aturat la marxa quan els mals encara no eren epidèmics. un indepe nouvingut, de ja fa anys i ara en retrocés, com francesc-marc Àlvaro retreu que molts titllin de «bojos» els indepes perquè no és cosa de jugar amb els assumptes seriosos, diu. però no deixa de tenir gràcia que un senyor perfectament seriós, com ara eugeni gay, tanqui la seva col·laboració amb una afirmació difícil de rebatre, i és que «la política fora del realisme és, simplement, una bogeria». i això els sembla a molts, moltíssims dels col·laboradors, tant si ho diuen de forma expressa com si no, gairebé tots persones de llarga trajectòria professional, molts d’ells expolítics i exdiputats o sindicalistes entre el centre dreta i l’esquerra, amb un tall d’edat que pot ser inquietant. de fet, un dels col·laboradors més joves del llibre és santi vila, i cal buscar-los a poc a poc els més joves que ell, i no van més enllà de tres o quatre noms els menors de cinquanta anys.
què diu exactament el catalanisme del finançament de les escoles que separen per sexe, què diu dels desnonaments?
-----------------------------------------------------------------------------------------------------------------


no és indicador fiable de res, per descomptat, però ajuda a entendre l’arrel inquieta d’aquest llibre programàtic i alhora analític. ningú no gosa donar per mort el catalanisme clàssic, tot i que no és cap disbarat l’apunt valent de victòria camps quan es pregunta sobre la seva operativitat després d’haver conquerit, els últims quaranta anys, un poder econòmicament dotat, consistent i continuat com la generalitat mateixa. l’observació és pertinent, i d’una o altra manera, saboteja el plantejament mateix del llibre perquè assaja una fugida de la teoria per anar a una via pragmàtica: què diu exactament el catalanisme respecte al finançament de les escoles que separen per sexe, què diu a propòsit dels desnonaments? si em deixeu la caricatura, catalanistes també n’hi havia al ventre del franquisme, i van exercir-lo tant com varen poder, però no són precisament catalanistes exemplars.

al seu torn, els catalanistes de les noves fornades han viscut una mutació potent des de fa uns anys –el repàs mesurat d’albert solé és molt exacte, i hi tornaré– i han redirigit el seu catalanisme en direcció a l’independentisme democràtic i polític. han trobat que qualsevol altra forma d’expressió política a catalunya era passiva o tímida, o impotent. el que potser no calculaven molts d’ells és que les elits polítiques i populistes de l’independetisme portessin a dins un empelt d’unilateralisme, i ha estat aquesta l’autèntica patologia democràtica del procés. no dic que s’hagin tornat «bojos», ep, dic que han optat per descartar procediments democràtics per assolir el seu objectiu polític i emocional. la majoria qualificada que joan herrera reclama se l’han saltada, de la mateixa manera que han vulnerat sense reserves i contra l’estatut els drets d’una majoria parlamentària i una majoria social.

solucions? poques, però algunes. no sovinteja al llibre la reclamació d’una consulta sí/no, però ho fa antoni castells, que aconsella als «*terceraviïstes* de bona fe» que defensin la consulta si de veritat volen una tercera via. li agraeixo el consell, però em sembla que no és bona idea des del punt de vista de la societat catalana i la seva debilitada salut. l’escenari que ofereix una consulta per la independència condueix a un resultat que implica un final on la qüestió es resol en termes de vencedors i vençuts, de triomf i derrota. que se sàpiga, no hi ha cap societat que basi el seu futur en una derrota o una victòria a casa, perquè «tots» jugarien «a casa», guanyadors i derrotats. bé, a kosovo sí que va funcionar el referéndum; les condicions estaven establertes abans de fer-lo, la participació va ultrapassar llargament el 80% i el resultat va ser aclaparadorament favorable a la independència de sèrbia.
albert solé apel·la sense complexos a les formes més sensates del catalanisme: seny, realisme, progressisme i pacte.
--------------------------------------------------------------------------------------------------------------------


aquest no és precisament el nostre cas, de manera que no seria mala idea anar pensant en altres propostes, gens atrabiliàries ni capcioses sinó menys traumàtiques i més cohesionadores d’un mirall trencat. en aquest mateix llibre, lópez burniol fa una variant prou suggestiva i proposa que els catalans votem en una consulta o referèndum una proposta política concreta i reformista al voltant de les competències, la fiscalitat, la cultura i la llengua: els agrada poc, molt o gens? aquesta sembla una via molt més racional i menys rupturista que enfrontar obertament dues posicions que s’autoexclouen necessàriament i que tendirien a provocar una radicalització en campanya i fora de campanya indesitjable des de tots els punts de vista.

És possible que sigui veritat el que apunta lluís bassets en suggerir que el catalanisme du «una força interna federalitzant», si més no en el context del debat polític actual. si és veritat el que diu joan botella i el sobiranisme «no és una desviació» del pujolisme sinó «la seva conclusió inevitable», potser paga la pena fer cas de l’empenta i la valentia amb què albert solé fa una proposta programàtica que pot fer pujar els colors a molts però és alhora decent i veraç. arriba molt al final del llibre i té un to més encès i menys primmirat que la majoria de les altres. apel·la sense complexos a les «formes més sensates del catalanisme: seny, realisme, progressisme i pacte», en el supòsit que a això li haguem de dir catalanisme. hauria de ser «fervorosament internacionalista i europeista», i sense por d’afirmar-se contrari a «qualsevol forma de nacionalisme i de populisme», inclosa la «denúncia decidida a qui l’ha traït a consciència». no defuig la necessitat de «denunciar els instransigents, els excloents, i mirar de fer pedagogia entre aquells qui ara comencen a percebre la defensa de la llengua com un instrument de control i de supremacisme cultural». i «no tinguem por de dir-ho: aquests polítics, aquests creadors culturals, opinadors o intel·lectuals que, en nom del catalanisme, cometen tot aquest reguitzell d’abusos democràtics són els autèntics anticatalanistes».
6ebd1082091a568b0375659e59b7087d
tribulacions culturals
politicaprosa.com
2020.10
l’angúnia del present és gasosa. defuig qualsevol precisió geomètrica, aritmètica o mecànica: ni ara ni mai hem gosat assegurar una percepció fiable dels moviments de fons o les transformacions que sacsegen les societats modernes. l’actualitat defuig la fixació perquè ha estat sempre mòbil i indestriable del punt de vista, la formació i les expectatives de qui l’examina o avalua.


les velles cabòries d’eugeni d’ors en forma de glossa petulant (o irònica) o de josé ortega y gasset en forma d’articles doctrinals (i sobrats) varen tenir la virtut d’atraure els seus contemporanis quan aspiraven a delimitar el curs del present, les seves fissures o les amenaces latents. podien encertar-la o només divagar sense solta ni volta, però l’ofici de pensar l’aplicaven sovint a la naturalesa dels afers col·lectius complexos. la substancial millora de la formació intel·lectual de la ciutadania, la multiplicació vertiginosa de l’oferta cultural i la dispersió dels canals de comunicació i informació que ha produit l’última revolució tecnològica han excitat necessàriament aquesta meditació sobre el sentit dels canvis i la seva orientació. És possible, però, que el canvi més determinant hagi estat la prevenció cauta de l’intel·lectual en l’exercici de la funció intel·lectual a l’hora d’entendre el significat del present i les seves mutacions.


qui és exactament l’encarregat d’analitzar aquests canvis? qui se n’ocupa ara d’explicar com imaginem la realitat filtrada des de les noves xarxes en convivència conflictiva amb les velles –televisió, ràdio, mitjans escrits i pensats per escrit? cal una preparació específica on convé portar ben llegit heidegger alhora que foucault? potser és preferible haver entès bé habermas abans de posar-s’hi, o potser una immersió en el pensament de rorty és la via òptima per entendre quelcom del que passa més enllà del melic petit dels drames casolans? de qui convé refiar-se, si és que convé refiar-se d’algú?


la virtut de la prosa de byung-chul han és una barreja de prescripció tova i especulació abstracta i prou flexible per deixar el lector en mans de preguntes difícils i cruïlles sovint intrigants. però la seva virtut estimulant rau sobretot en la originalitat dels enfocaments i la voluntat de redimir la caòtica naturalesa del present oferint alguna forma de lògica secreta o subterrània a allò que no sembla tenir-ne. un dels seus llibres, *hiperculturalidad*, l’acabo de llegir en paral·lel amb un quadern d’aspiracions més modestes però finalment convergents en la voluntat d’assenyalar trets rellevants de l’embalum del present. els dos ofereixen preguntes i respostes de naturalesa dispar i alhora necessària. la tàcita reivindicació de la populosa conversa pública en xarxa de santiago gerchunoff, a *ironía on*, anima a considerar les virtuts pràctiques i sabotejadores de la ironia en l’àmbit públic-polític. creu, i jo amb ell, que afavoreixen la incredulitat, la sospita i fins i tot la difussió d’un *hierbajo purgante* que atura l’“expansió de jactàncies» i d’altres «discursos afirmatius més o menys dogmàtics»: la ironia com a instrument socialment corrosiu.


a *hiperculturalidad*, byung-chul han es proposa una altra cosa. creu en la necessitat d’un concepte nou per identificar el que està passant en termes culturals a les societats occidentals respecte al consum cultural: la globalització i l’hegemonia de les xarxes han canviat la manera d’apropar-se a la creació cultural actual i històrica. fins ara, dos conceptes teòrics havien tingut un relatiu èxit en l’intent d’explicar els canvis: multiculturalitat n’és un i transculturalitat, l’altre. cap dels tres termes teòrics, però, tenen una delimitació exacte fora del laboratori d’idees del pensador o del filòsof de la cultura. l’ús que en fa el gremi especialitzat no es correspon amb la identificació immediata que el lector de bona fe en faria només de sentir-les.


designen els tres conceptes formes de la relació amb la cultura diverses, contradictòries, antagòniques, convergents? el propòsit d’*hiperculturalidad* és indentificar un nou sistema d’aprenentatge cultural o mera exposició cultural de les societats occidentals, i creu que el resultat, ara, és una hipercultura caracteritzada per ser «cultura desinterioritzada, desarrelada, desespaialitzada». reprèn el concepte de rizoma de gilles deleuze i félix guattari , i creu que l’hipercultura «es comporta rizomàticament en aspectes diversos» perquè preval «la conjunció i no la contradicció».


el que jo entenc d’un text sovint innecessàriament abstrús és que a l’hipercultura hi predominaria la juxtaposició, la horitzontalitat, el desarrelament i el vagareig turístic. segons byung-chul han, aquest concepte és diferent de la multiculturalitat i de la transculturalitat: tots dos resultarien insuficients per identificar el que considera l’accés telemàtic constant a dimensions culturals del passat o del present en qualsevol ordre de la creació. la dinamitació del vell ordre cultural en mans de l’hipercultura rau en el fet que potencia la desnacionalització, el desarrelament, la deslocalització cultural del ciutadà en la mesura que el seu consum no el predefineix ni la pàtria, la llengua o la seva formació.


l’esforç de fons de byung-chul han és doble: desculpabilitzar la immersió lliure i explorativa de la xarxa com a oceà sense rutes tiràniques i alhora la defensa del potencial creatiu i civilitzador que propicia la globalització. l’hiperculturalitat actuaria contra qualsevol tensió essencialista d’autenticitat, d’estirp més o menys heideggeriana (en l’obra del qual és especialista) perquè afavoriria una experiència que deslliga, desarrela i germina espontàniament: el «turista hipercultural és *a casa seva* un turista. essent aquí es troba allà. no *arriba* enlloc de manera definitiva».


l’escriptor sud-coreà posa contra les cordes el lector en forçar l’aprovació o la desaprovació d’una conducta cultural que, segons ell, fa el ciutadà més porós i flexible, menys dogmàtic i menys ignorant, més dispers i alhora dúctil o procliu a fondre, fusionar, mixturar realitats culturals. És veritat que hi ha alguna cosa esborronadora en la neutralitat amb què assumeix la dissolució de les jerarquies estètiques i l’anul·lació del temps històric en la mesura que a la xarxa tot és present o tot pot sentir-se com un present actiu. per això entén que l’accés simultani i juxtaposat a qualsevol creació cultural, d’ara o d’abans, comporta la fi de la història «en sentit emfàtic». És un enfocament intimidatori, en la mesura que sembla sancionar l’absència de sentit històric a la creació cultural del passat. la pregunta, però, podria ser si la globalització hipercultural condueix necessàriament a l’anul·lació de la consciència del passat històric i a la mera juxtaposició acrítica d’estímuls culturals. el fet que la cultura «no obeeix al logos» i que sigui «imprevisible, i fins i tot més il·lògica del que un pensa» és part del problema o és part de la virtut històrica, clàssica, congènita de la cultura?


byung-chul han no diagnostica només el que entén com a nou fenòmen sinó que en ratifica la validesa: el seu objectiu és desacreditar aquells que no entenen aquesta nova forma cultural i la seva potencial creativitat futura dins d’un nou ordre i una nova manera d’entendre el consum i la creació cultural. si el desordre i la insubordinació al passat ha estat sovint l’impuls de la cultura moderna, per què no hauria de ser aquesta hiperculturalitat una nova forma potent de creació? per què ara ha de ser estèril, quan les avantguardes varen arribar fa més de cent anys per rebentar-ho tot sense cap escrúpul i amb una obstinació pròpiament terrorista? aquesta nova hiperculturalitat prescindeix, segons ell, de nocions judeocristianes inamovibles com ara l’obsessió de la identitat, de l’essència, de la pertinença o la sacralització de la interioritat (com a esperit o com a ànima). el nou món hipercultural rebaixa la influència d’aquests valors en favor de la pluralitat ingent i l’anul·lació dels límits espacials i temporals.


no em sembla cap casualitat que els llibres de gerchunoff i byung-chul han apel·lin al concepte d’ironia de richard rorty. l’un, vol redimir la conversa pública en xarxa gràcies a la proliferació irònica que propicia, i en valora la capacitat per desemmascarar discursos públics falsaris o demagògics. l’altre, però, identifica rorty al lloc oposat i el considera antic o *demodé* en la mesura que la ironia, «la consciència sobre la contingència i la fragilitat”, ja no expressarien «l’experiència del múltiple *hiper*», del món d’ara i de l’hiperculturalitat. la ironia que defineix rorty seria un valor antic, modern o postmodern, però ja no actual perquè la ironia no té lloc a l’hiperculturalitat: «quelcom *infinit* anima l’hipercultura».


si fos de veritat així, i l’hiperculturalitat que defineix byung-chul han rebutgés la ironia com a eina de coneixement crític, no hi hauria gaires raons per veure amb entusiasme les virtuts que atribueix al món hipercultural. la seva promesa d’infinitud, de pluralitat juxtaposada, d’eufòrica acumulació acrítica i crònica duria dins una carència secreta. l’absència de distància irònica es convertiria en una malformació moral i intel·lectual que hauria de limitar l’adhesió complaent i potser oportunista que expressa l’autor a la globalització cultural. l’hiperculturalitat podria estar fent desaparèixer la intel·ligència irònica, i això no seria cap notícia exactament estimulant.




---



[fusion\_table fusion\_table\_type="1" hide\_on\_mobile="small-visibility,medium-visibility,large-visibility" class="" id="" animation\_type="" animation\_direction="left" animation\_speed="0.3" animation\_offset=""]



| byung-chul han, *hiperculturalidad. cultura y globalización*. herder, 2018. traducció de florencia gaillour | santiago gerchunoff, *ironía on. una defensa de la conversación pública de masas.* anagrama, 2018. edicions 62, 2018. |
| --- | --- |
|  |  |



[/fusion\_table]
2c57eea52e98b98ef78d3c62c92b2077
l’home de lletres i el poder
politicaprosa.com
2020.10
el poder és una cosa tan embolicada que dir que josep m. castellet va ser fonamentalment un home de poder podria sonar més aviat a provocació d’anar per casa o deformació fantasiosa de la seva figura. no ho és, o no ho és més del que tolera un ús ample i intel·lectual de la noció de poder. el seu el va exercir sense recel, sense reserves però també sense prepotència, que és potser la manera més temible d’exercir el poder: per via d’una autoritat que ningú no sap gaire bé d’on procedeix, qui l’atorga i en què es fonamenta.


a les gairebé sis-centes planes d’aquest llibre no n’hi ha, de poder palès, de poder evident, sinó tot el contrari. en l’exercici d’immersió al passat remot, sobretot en el cas dels dos últims llibres aplegats, s*eductors, il·lustrats i visionaris* i *tres escriptors,* de 2009 i 2012, respectivament, castellet renega de qualsevol mena d’exhibició directa o indirecta de l’ofici que desenvolupava l’autor dels retrats. És veritat que hi al·ludeix i que és més o menys visible, però no ho és pas d’una manera directa o investigada, treballada. l’objectiu és més aviat el contrari: el retrat aliè demana, de fet, la desaparició de les raons professionals que expliquen des d’avui qui va ser josep m. castellet.


el lector més desinformat podria pensar que va ser un tísic lector indolent admirat de les filosofies de manuel sacristán, un jove fatxenda solidari amb els dolors íntims del seu amic d’adolescència i primera joventut joan ferraté, o l’admirat seguidor dels colpidors avatars de fe i tragèdia social del seu amic més polític, alfonso carlos comín.


no és pas fals res d’això, però el que resulta estrany ara és la inhibició de castellet, a l’hora de fer memòria, de la vida real i rutinària que va dur des de mitjans dels anys 50 fins pràcticament el final de la seva vida, el 2014, quan acaba de retrobar el temps i la voluntat per tornar a fer memòria, com ho havia fet el 1988, ultrapassats els seixanta anys, i en plena construcció democràtica del postfranquisme: només feia 13 anys de la mort de franco, i això és, com qui diu, encara a l’ombra de l’home i el país que havíem estat més que no pas del present.


de fet, sura per tots cantons un sentit del ridícul afinadíssim a l’hora d’evitar incórrer en els terrenys llefiscosos en què s’havia instal·lat josé luis l. aranguren, «patum» oficial, poder fàctic, exemple públic i, ai, «intel·lectual influent» en el sentit reprovador en què entenia la figura un home com rafael sánchez ferlosio: subministradors voluntaris de la dieta que demana el públic i esclaus de la seva pròpia imatge rendible.


però al que havia dedicat la seva vida adulta havia estat l’ofici d’editar llibres, primer a l’entorn d’un editor falangista on va començar a aprendre’l, luis de caralt, després a seix barral, del seu gran amic i gran retratat carlos barral, i pels volts del 1963 a la nau central de l’edició contemporània a catalunya, edicions 62. no hi cabien ja en aquest volum, és ben cert, però les planes que va escriure sobre aquesta empresa són el complement necessari per fer-ne la figura sencera. ho és també un altre llibret retrobat molt tard i apassionant, el seu *dietari de 1973.* per via de neurosi i cansament, d’exasperació expectant pel final del franquisme i de depressió vital, aquelles pàgines atrapen la inconsciència fàctica del poder de què disposa i a l’hora l’evidència frapant del que exerceix.


la seva vàlua pròpiament d’assagista i escriptor, en llibres dedicats a la vida intel·lectual i la poesia catalana i espanyola de la postguerra, o a l’obra de josep pla, joan fuster o salvador espriu creix de forma paral·lela a un ofici que ningú no sap del tot en què consisteix però que decideix què, quan i a qui llegiran els seus conciutadans, decideix la conformació lenta i abstracta d’una mentalitat i d’un pensament.


la seva vàlua com assagista i escriptor creix de forma paral·lela a un ofici que decideix què, quan i a qui llegiran els seus conciutadans.
-------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------


És aquest ofici el que va dur-lo a una forma de l’autoritat més que no pas l’assaig, mentre el país anava podrint-se sota el franquisme, i a poc a poc perdia les condicions de possibilitat per a què es perpetués gràcies a senyors que llegeixen manuscrits i diuen, gairebé sempre, no. quan diuen sí, comença a rodolar un nou autor i un nou llibre. «mestre» era l’irònic i literal apel·latiu que de jove feien servir els amics amb ell. ara, de «patum» el tracta en un pròleg més insinuat que explícit jordi herralde, i en castellet s’hagués sospitat alguna forma de sornegueria còmplice.


no n’estic segur, però probablement *els escenaris de la memòria* havia quedat fora de l’accés del lector de llibreria feia molts anys. no ho he comprovat, però ho sospito. retrobar-lo ara, aplegat amb els retalls de memòria més recents, el dota d’una vàlua inesperada de primera provatura o primer experiment amb una eina nova, l’escriptura emocionalment implicada i admirativament projectada sobre els altres, en aquest cas gent tan seductora, visionària i il·lustrada com els amics retratats anys després: josep pla i mercè rodoreda, rafael alberti i josé luis l. aranguren, octavio paz i pere gimferrer, pier paolo pasolini, giusepppe ungaretti i mary mccarthy.


la memòria literària de castellet és centrífuga i profundament desmemoriada: defuig el seus laberints íntims púdica i estratègicament, ben conscient de l’operació que porta entre mans per tal que sigui cadascun dels convocats la font de la llum cap al passat. ell farà d’il·luminador de la sala fosca del cinema, amb la llanterna a la mà, mentre ensopeguem amb els seients i les cames o les bosses d’altres espectadors. ja s’entén que parlo de quan als cinemes hi havia asssistència tècnica per als que feien tard a la pel·lícula.


És una mica com passa amb aquest gruixut llibrot: que gairebé s’està més per seguir l’home de la llanterna que pels esdeveniments de la pel·lícula. dit menys embolicadament: submergit a la memòria sobre els altres d’en josep m. castellet el que de veritat captiva no és el que mira l’observador sinó l’observador mateix, no els escenaris que mira sinó l’home que mira.


eec7b5c4f951dd5efbd07303c1173fb4
la desmemòria de la revolució
politicaprosa.com
2020.10
durant molts anys régis debray ha viscut públicament amb la incertesa al damunt, o la culpa difosa i imprecisa, d’haver delatat el refugi d’ernesto *che* guevara a la selva de bolívia on liderava un escamot guerriller petit, mal armat, malalt i tràgicament condemnat al fracàs. la seva filla laurence no amaga a *hija de revolucionarios* que netejar la mala memòria del seu pare és part de la motivació de l’escriptura, però probablement ho és molt més l’assaig de comprensió de les motivacions d’una parella de joves burgesos francesos –els seus pares– per sumar-se a la revolució per via fàctica.


occident ha viscut des de fa anys una condemna tan interioritzada de la violència armada que ha tendit fins i tot a sepultar la memòria d’un temps en què va considerar-la legítima i fins i tot necessària. la vella violència ha desaparegut del mapa de les referències d’actualitat i no és ni tan sols un malson o un episodi delirant del passat col·lectiu recent. a les memòries i autobiografies dels actuals avis de la democràcia tendeix a esborrar-se o a minimitzar-se una convicció àmpliament compartida sobre la legitimitat de l’acció directa contra l’estat opressor, contra el sistema capitalista, contra la humiliació global dels pobles i dels pobres.


quan el vietnam era un clamor universal contra l’imperialisme ianqui, amplis sectors de les joventuts occidentals es varen posar en contra dels estats units menys en raó de la seva opacitat informativa o el seu colonialisme prepotent i intervencionista, que per raons ideològiques, polítiques i ètiques. les parques de color caqui, la indumentària guerrillera, la mimetització del guevarisme militar i militant no van ser només formes de la iconografia visual d’occident sinó models de conducta temibles i temptadors alhora.


varen elaborar-ho teòricament i per extens personalitats amb un grau d’influència molt gran als anys 60 i part dels 70. llavors no era cap cosa estrafolària impulsar la lluita armada perquè venia legitimada per herbert marcuse o per jean-paul sartre: *els condemnats de la terra* s’havien guanyat el dret a lluitar contra els estats policials a l’Àfrica i l’esquerra nova no dubtava de la seva legitimitat moral. sartre havia estat el prologuista del llibre de franz fanon destinat a acabar amb el domini dels estats colonials i no colonials sobre els seus pobles i les manifestacions a berlin o a parís o a roma en defensa de la lluita armada no varen ser només cabòries d’un cap de setmana sinó estratègies de resistència global al capitalisme de la guerra freda.


la força de la raó s’encarnava en la força de les armes contra el capital i els estats per via de sabotatges, atemptats, segrestos i tota mena d’acció guerrillera al carrer o als camps, com la que va acabar amb la vida del milionari i gran editor giangiacomo feltrinelli en manipular inexpertament els explosius amb què volia reventar una torre elèctrica a itàlia.


a l’espanya franquista era encara més obvi l’ampli ventall de justificacions teòriques i polítiques perquè el mateix règim havia usat i usaria fins al final la repressió militar com a instrument d’intimidació i control polític i social. el naixement d’eta a espanya no el motiva només l’ànsia independentista del «poble basc» sinó l’ànsia d’emprendre el final d’un sistema en nom d’un socialisme revolucionari. no s’havia fet mai cap revolució dialogant amb la burgesia monopolista (o no monopolista).


aquells partits i ideologies que aspiraven a una nova societat no ho feien a l’espera d’un hipòcrita i covard recompte electoral: res d’això no formava part dels ideals d’escissió que va viure el pce a espanya el 1964 per tal de fundar el frap pocs anys després (tot i que només tendim a recordar l’escissió dels claudín, semprún, pradera, solé tura i francesc vicens per via d’exclusió).


les raons de puig antich contra el règim no tenien cap fonament democràtic sinó literalment revolucionari.
----------------------------------------------------------------------------------------------------------


les raons de puig antich contra el règim no tenien cap fonament democràtic sinó literalment revolucionari, com revolucionari era el model de societat que animava el guerriller totèmic de la revolució cubana: tot i que al congo no acabés de prosperar la lluita armada, sempre quedava l’amèrica llatina com a laboratori gran de l’experiment petit que havia liderat fidel castro a l’havana el 1959. per això calia escampar pel món *un, dos, tres vietnam,* de manera que la nova esquerra posés contra les cordes el sistema i el sabotatge acabés destruint-lo. per això josep m. huertas clavería va publicar les seves memòries fa molts anys amb el títol, ara indesxifrable sense una nota al peu, de *cada taula, un vietnam.*


 
**pàgines apassionants**


aquest és el context real que explica la fascinació de laurence debray per la biografia dels seus pares i, en particular, régis debray: el llibre no amaga una mena de revenja per la inconsistència ideològica i la inconseqüència moral de qui va encarnar el compromís amb la revolució com ningú. ulrike meinhof li deia a günter grass a finals dels 60 que si visqués a l’amèrica llatina agafaria les armes i debray va agafar-les de veritat marxant a l’amèrica llatina. la peripècia que explica la filla és apassionant en les seves primeres cent quaranta planes perquè descobreix alhora els components més ingenuistes d’un projecte de subversió global (sense la més mínima possibilitat de prosperar) i alhora el sacrifici humà, familiar, integral que demana la revolució quan és revolució de veritat: la vida a la selva, els mosquits descomunals, la captura violenta, l’empresonament, les tortures, el judici polític, el desamparament i la vulnerabilitat d’un noi de vint-i-pocs anys determinat a acabar amb el vell món corrupte del capitalisme imperialista mentre era controlat, vigilat, manipulat i utilitzat per fidel castro com a instrument crucial de la seva propaganda revolucionària.


lamentablement, de res d’això no n’hi ha ni una línia a la crònica precipitadíssima d’esciptura i confecció, malgirbada i repetitiva, que ha publicat jordi borja al voltant de la creació de *bandera roja, 1968-1974*: el reaccionarisme ètic i polític del pce, el seu anacronisme històric, el centralisme democràtic i despòtic que havia expulsat personatges importants de la lluita contra el règim i la seva vinculació amb la dictadura soviètica (en particular en enviar els tancs a praga l’agost de 1968 per acabar amb la seva heterodòxia primaveral) havia obligat un munt de noms encara presents a la vida política i intel·lectual catalana a fundar un nou grup capaç de conquerir el poder, acabar amb el franquisme i destruir el sistema capitalista. però no hi és la lletra petita ni hi són les motivacions íntimes de molts d’ells a l’hora d’embarcar-se en una mobilització que ara necessita moltes més explicacions i la restitució integral del mapa de conviccions perquè tingui sentit i sigui veritat la seva defensa del pragmatisme i l’acció concreta.


 
**pamflets i ‘octavetes’**


només cal llegir ara alguns dels textos publicats llavors, alguns dels pamflets i les *octavetes* llençades, alguns dels discursos i les justificacions teòriques per endevinar el garbuix de motivacions immadures i il·lusionisme polític que explica la seva mobilització trepidant, entregada i abnegada. però no hi ha rastre d’aquesta dimensió completa d’una aventura política estimulant: només el cromo de les bones intencions de constituir un partit a l’esquerra del psuc però «sense confondre’s amb els partits doctrinaris» (com els diversos marxismes-leninismes en marxa) per tal de defensar «l’acció concreta i possible» des de baix, als barris i a les fàbriques, en plena consagració del «realisme polític i el pragmatisme en l’acció».


em sembla molt que falten els marcs mentals de fons i de forma, i que aquest enfocament desdibuixa profundament la mena d’acció política i de meta final, revolucionària i demonitzadora de la socialdemocràcia, que emplenava els cors i les discusions de tots ells, dins o fora del pce.


ulrike meinhof li deia a günter grass a finals dels 60 que si visqués a l’amèrica llatina agafaria les armes i debray va agafar-les de veritat.
-----------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------


em sembla molt més veraç el record explícit i la valentia de laurence debray quan no amaga les convicciones extenses, nebuloses, potser només sentimentals, però certes d’aquells que creien llavors el que va escriure el seu pare: *vencer supone aceptar por principio que la vida no es el bien supremo del revolucionario.* aquest és l’aroma que respirava una joventut que empatitzava i se sentia còmplice dels atemptats mortals d’eta, que veia amb bons ulls l’activitat guerrillera de la baader-meinhof i d’antonio negri, que s’emmirallava en els combatents tupamaros com a model inassolible.


un diari tan perfectament burgès com *el país* no va dedicar un editorial a eta fins quatre mesos després d’aparèixer, i no va condemnar de forma taxativa aquell terrorisme fins temps després que arribés la segona amnistia, a finals del 1977. fins llavors, boca petita i tàcita complicitat impronunciable, i convindria explicar per què i com, els ets i els uts, més enllà de sentir-nos ara amb la immaculada bona consciència de perfectes burgesos que no hem trencat mai un plat.


 



---



[fusion\_table fusion\_table\_type="1" hide\_on\_mobile="small-visibility,medium-visibility,large-visibility" class="" id="" animation\_type="" animation\_direction="left" animation\_speed="0.3" animation\_offset=""]



|  |  |
| --- | --- |
| laurence debray. *hija de revolucionarios*. barcelona, anagrama, 2018. | jordi borja. *bandera roja. 1968-1974. del maig del 68 a l’inici de la transició.* barcelona, edicions 62, 2018. |



[/fusion\_table]
7ab73be173ddc00c7086043d27d34c49
la memòria de l’actualitat
politicaprosa.com
2020.10
el lector habitual d’història incorpora sense volver, i gairebé sense saber-ho, una dosi radical d’escepticisme sobre l’actualitat. la seva falsificació no és conspirativa ni programàtica: és només part de la seva naturalesa. quan els historiadors desvetllen els trencs i les rutes del passat sovint no fan res més que reordenar les dades, jerarquitzar-les d’una altra manera o canviar la perspectiva. de vegades, el trencament amb les versions heretades és més brutal i sobtador perquè esbrinen coses secretes, connecten coses que ignoràvem que eren connectades i il·luminen amb cartes, documents, missatges reservats una realitat que havia estat mal transmesa o obertament deformada.


ens està passant en aquest mateix instant, mentre escric jo i llegiu vosaltres, mentre esperem la sentència d’aquest o aquell tribunal i especulem sobre les motivacions d’uns i altres. ara mateix són molt pocs els qui poden explicar amb detall i fiabilitat el com i el perquè d’algunes coses que han passat a l’espanya o la catalunya contemporànies. això proven de fer pablo iglesias i enric juliana en un llibre sucós i pertinent per moltes raons, i això mateix és el que prova de fer també, pel seu cantó, el periodista en modus autobiogràfic miguel Ángel aguilar. tots tres saben més del que diuen però no poden dir tot el que saben, o sospiten, o conjecturen fiablement.


el cas de miguel Ángel aguilar és més singular. les seves confidències no són trasbalsadores però donen moltes i bones pistes sobre episodis concrets, viscuts en directe, en relació amb el final del franquisme i la construcció de la democràcia: el moll de l’os del seu llibre és, però, l’època de la transició, des de la fundació del diari *madrid* i la seva desaparició *manu militari* el 1971, el seu paper a *diario 16*, entre 1980 i 1985 a *el país* (i entre 1994 i 2005 com a columnista), durant molt anys a la ser i també a d’altres mitjans audiovisuals: és un comentarisdta popular, irònic, sincopat, valent, informat i entremaliat. la fiabilitat de la seva informació és molt alta i alguns dels detalls que aporta ara projecten per força una mena de sorpresa retroactiva que podrà ser-ho més o menys en funció de la informació i la ingenuïtat del lector. però són dades consistents per entendre millor la putrefacció sistèmica que va empastifar un ofici sotmès a una dictadura corruptora: no hi ha cap mena d’ironia en celebrar el retard amb què el règim va aprovar l’aparició del diari *el país* perquè això li va permetre néixer sense cap vincle aparent amb l’antic règim, de la mateixa manera que el naixement de *diario 16* no arrossega la culpa de *cambio 16*, que ja existia abans de 1975.


la diferència rau a un altre lloc. mentre *el país* va néixer amb una llarguísima i molt estudiada estructura financera i empresarial, l’impulsor de *diario 16*, juan tomás de salas, va actuar més a la valenta i improvisadament. com diu aguilar, però, l’única pega d’*el país* va ser la sobtada arrogància de què van imbuir-se els seus promotors, i no és la primera ni l’única etzibada tàcita (i alguna explícita) contra juan luis cebrián que inclou el llibre. però hi rep molta gent mentre s’expliquen funcionaments indecorosos dels mitjans en relació amb el poder polític o econòmic. una trucada al responsable d’informatius de tele 5 per part del portaveu de josé maría aznar, miguel Ángel rodríguez, va ser suficient per a la destitució fulminant del seu col·laborador habitual m.a. aguilar.


potser tota la professió ja ho sabia, això, però la resta dels mortals no sabíem que anava així la cosa. encara més, aguilar explica amb ironia barrejada de sornegueria la cautela aplicada a la crítica periodística. tot col·laborador d’un mitjà, ve a dir, sap molt bé quan i on ha de fer una paràbola elusiva o una aturada frenètica per no dir allò que li ve al cap quan li ve al cap. ha de saber molt bé on parla o escriu, i amb qui ho fa, per tal de no incórrer en alguna inconveniència punible. «hubiera podido ser letal», diu, exemplificar alguna malifeta citant telefònica mentre intervenia a antena 3, quan precisament telefònica era accionista majoritària d’antena 3. muts, i a la gàbia.


com diu aguilar, l’única pega d’*el país* va ser la sobtada arrogància de què van imbuir-se els seus promotors.
---------------------------------------------------------------------------------------------------------------


el seu acomiadament d’*el país* el 2005 també està explicat al llibre com a efecte corrosiu d’unes declaracions fetes a l’estranger. ensumava llavors el que delicadament anomena «la sensación de divisar horizontes de censura». als estats units va dir que els grans mitjans eren ara captius dels seus acreedors i això havia retallat la seva llibertat informativa. no era pas mentida, però no era pas possible dir-ho tampoc, de la mateixa manera que molts anys enrere informar des del diari que havia contribuit a fundar, *el sol*, sobre les activitats pressumptament delictives de juan guerra, el germà llavors del vicepresident del govern, podria comportar un cessament immediat, com així va ser, al gener de 1991. mentrestant tve, en mans socialistes, va seguir sent «el servicio doméstico del gobierno».


tot plegat em sembla que ajuda a donar un gruix o una densitat veraç a un passat massa sovint elidit pels memorialistes o, com a mínim, depurat d’inconveniències torbadores. això és el que algun cop passa a la llarga, metòdica i trempada conversa que durant 60 hores editades varen mantenir enric juliana i pablo iglesias, almenys fins a finals de setembre d’aquest any. en l’evocació dels canvis que va viure el franquisme fins a la mort de franco trobo a faltar una i altra vegada l’apelació mental o la mera consciència dels canvis socio-culturals que va viure el país a poc a poc, dia a dia, llibre a llibre. És com si els factors culturals –des de la literatura popular fins al cinema o des del pop art fins a l’assaig polític– no haguessin intervingut a la transformació viscuda llavors per un país. potser té una explicació aquesta omissió, i és que ha estat tan insistent la imatge d’una emasculació cultural al final del franquisme i a la transició, practicada per sàtrapes historiogràfics com gregorio morán, que semblarà al final que no es va fer res d’interès i res no va incomodar els poders, ni convé rescatar res del que passava en el trànsit de la dictadura a la democràcia.


si alguna transició encara no està ni explicada ni mesurada amb justíticia és la transició cultural, però és precisament aquesta la que va posar les condicions morals i intel·lectuals perquè es pogués dur a terme la social i, per descomptat, la política. el cap de bona part de la gent havia canviat abans que els polítics s’arromanguessin per fer la ruptura pactada.


però el llibre no va només d’això sinó de moltíssimes altres coses que abasten des dels efectes ambivalents de la globalització fins a l’error garrafal d’ada colau en expulsar del govern municipal els socialistes, des dels *intríngulis* que explicaran un dia per què va ser tan estúpidament equivocada la repressió de l’1 d’octubre fins a les raons de fons que felip vi va tenir el 3 d’octubre per obviar completament aquelles imatges. la conversa és potent en molts trams i està muntada sobre una condició prèvia i necessària que funciona molt bé: el respecte intel·lectual que es tenen tots dos i la sintonia de canvi en què respiren.


l’efecte del llibre és blanquejar el projecte polític de podemos, i iglesias s’hi posa sense reserves, ajudat per l’astúcia nàutica de juliana.
-----------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------


què vol dir això de sintonia de canvi? vol dir que des d’una posició conservadora i pacient, la de juliana, i des d’una posició d’esquerres i més impacient, la de pablo iglesias, tots dos activen les reflexions per tal d’aclarir o definir algunes de les possiblitats de canvi a la societat del futur, espanyola, catalana i europea. la por de juliana a la temptació autoritària (en forma republicana potencial) és justificada i la por d’iglesias a estar fent-se més conservador (ho diu dues vegades) ajuden a trobar un fil o un camp de treball productiu. sentir parlar iglesias de «medidas modestas» en termes positius és una benedicció i escoltar la seva autocrítica en la gestió de la victòria electoral de desembre de 2015, encara més, tot i que no reconegui la monumental pífia d’haver convocat la roda de premsa sobre el suposat nou govern mentre pedro sánchez es reunia amb felip vi.


potser era veritat que no hi havia intenció en els socialistes de buscar alguna mena de govern conjunt, però fins i tot tsipras li ho recomana a iglesias. si hi havia una sola espurna de possibilitat, va quedar extingida en aquell instant de triomfalisme i prepotència. això no treu, però, que aquells resultats fossin inaudits en termes polítics comparats i ben bona notícia per a la reconstrucció viable d’una esquerra de poder. l’efecte final del llibre, en bona mesura, consisteix a blanquejar el projecte polític de podemos, i pablo iglesias s’hi posa sense reserves, ajudat per l’astúcia intel·ligent i nàutica de juliana. jo segueixo veient pablo iglesias, i els comuns/ podemos, immersos en la reformulació d’una socialdemocràcia exigent o d’esquerres, i això ni té res d’antisistema ni amenaça cap mena d’estabilitat política.


el llibre fa pensar en moltes coses i obliga a repensar-ne algunes de viscudes o sabudes, entre les quals l’anàlisi que tots dos fan del *procés*. potser la meva conclusió no és al llibre però el llibre m’hi ha fet pensar. bona part de la populista i indecorosa radicalitat de la dreta espanyola d’ara neix de sentir que els han usurpat l’espanya que havien posseït al llarg de sis anys, des del 2011. o dit d’una altra manera: la mobilització de l’independetisme necessitava una condició prèvia que consistia en la demolició física i simbòlica dels socialistes per tal que fos possible el reduccionisme d’identificar dreta i espanya. la incompareixença dels socialistes, immersos en una depressió de cavall i una impotència matèrica, va posar les condicions per què l’independentisme pogués difondre la bona nova d’una mentida sistèmica. l’espanya que no tenia solució i que va activar l’independentisme era aquella que havia quedat mimetitzada amb el pp i amb la corrupció, gràcies a l’absència de discurs públic socialista mínimament creïble. d’aquella espanya com a símbol i icona ara els queda poc en termes instrumentals i funcionals. podran seguir dient que espanya no té remei, però el nas els creixerà fins a waterloo.


 



---



[fusion\_table fusion\_table\_type="1" hide\_on\_mobile="small-visibility,medium-visibility,large-visibility" class="" id="" animation\_type="" animation\_direction="left" animation\_speed="0.3" animation\_offset=""]



| miguel Ángel aguilar, *en silla de pista*, barcelona, planeta, 2018. | pablo iglesias i enric juliana, *nudo españa*, barcelona, arpa, 2018. |
| --- | --- |
|  |  |



[/fusion\_table]
85faeebe5548b5fdccbc174299d9501f
vox i els efectes paradoxals
politicaprosa.com
2020.10
diuen els mitjans que la resposta de pp i ciudadanos a l’emergència de vox a vistalegre, a madrid, ha estat tèbia, poc crítica i fins i tot còmplice. pablo casado ha arribat a assenyalar que comparteix amb aquesta dreta desacomplexada diversos punts sense criticar-ne els altres, com si l’oferta electoral de vox no fos massa llunyana de les seves mateixes posicions.

no sé del tot si és bona o mala notícia de cara a la higiene democràtica de l’espanya d’avui, però revela un primer tempteig del terreny. la dreta hereva del franquisme sociològic i la nova dreta indígena s’han trobat fins ara còmodes al pp en la mesura que el partit podia atreure un gran ventall de motivacions i conviccions conservadores. això podia incloure la dreta més dura –xenòfoba, euroescèptica, recentralitzadora, neoliberal i *desifonadora* de l’estat-. no l’encarnava pas mariano rajoy, que dintre del mapa de la dreta podria passar per un centrista moderat capaç d’obviar als que demanaven una intervenció més traumàtica a catalunya o preferien una forma de l’autoritat més contundent que el model d’inhibició activa de l’expresident.

a ciudadanos la radicalització monotemàtica del discurs sobre catalunya ha estat nova o, millor, ressuscitada de les seves primeres campanyes catalanes, quan només actuava com a força territorial i no d’àmbit estatal. no promou el desmantellament de l’estat de les autonomies però insinua sovint una reconsideració del seu funcionament desbocat. el concepte de federalisme els és aliè i rebutjable en la mesura que l’aspiració latent sembla propendir a enfortir els controls centrals i redreçar algunes de les competències de les autonomies més reivindicatives. l’excusa del mal ús que n’han fet algunes d’elles, i sobretot catalunya, sembla l’argument de fons per justificar la revisió del sistema a la baixa.

però vox no parla només d’això ni emet un discurs públic de renegociació o revisió sinó que és obertament enemic, més que adversari, del sistema autonòmic en el seu conjunt. els anima una espècie de nostàlgia dels temps pre-autonòmics, on la murga catalana s’acallava per vies més expeditives i sense atendre ni respectar demandes polítiques d’àmplia representativitat social i democràtica.
vox és obertament enemic, més que adversari, del sistema autonòmic en el seu conjunt.
-------------------------------------------------------------------------------------


l’efecte dòmino que el malson de vox podria posar en marxa no em sembla del tot previsible ni fàcil d’endevinar. la onada global del populisme d’empaties primàries i mentides estructurals de trump (i els seus emisaris a europa) connecta amb la sensibilitat i les frustracions de bona part dels assistents a vistalegre. probablement referma la convicció que les culpes dels mals –els que siguin- tenen origen o bé forani o bé autonòmic o fins i tot democràtic, com ara el seu rebuig a les mesures de protecció a les dones maltractades.

el populisme de dretes, en l’específica versió espanyola, pot tenir una vessant tòxica que reconnectaria amb la pitjor història del segle xx. la presència entre el públic de vistalegre d’un escriptor i columnista com ara fernando sánchez-dragó intimida a qualsevol o, si més no, a mi. malgrat els seus origens a l’antifranquisme comunista i juvenil, en alguns dels seus últims llibres ha fet una reivindicació explícita de l’ideari del falangisme doctrinari de la guerra i, en particular, s’ha declarat entre deixeble i fervorós seguidor del jove dionisio ridruejo. per descomptat, la seva afinitat amb ell no entronca amb la segona vida de ridruejo i la seva bel·ligerant i valenta oposició frontal al franquisme sinó amb el fanatitzat esclau del patriotisme espanyolista i expansiu i l’il·lusionisme retrògrad d’un nou home i un nou estat, naturalment feixista i falangista. aquesta és l’última bandera política de sánchez-dragó i explica de forma ennuegadora la seva afinitat amb vox.

la instal·lació pública d’una ultradreta forta i directa és un fenòmen nou en democràcia. És veritat que la segona legislatura de josé maría aznar va esllavissar perillosament el seu discurs cap a una certa indulgència amb el passat franquista i va semblar activada, en part, com a revenja contra les concessions que va haver de fer als nacionalistes catalans de convergència i unió el 1996, a la primera legislatura. el mal va ser intens però no va durar en l’exercici del poder perquè va viure una segona mutació: l’oposició a zapatero des de 2004 va fonamentar-se en sabotejar la negociació amb eta, l’exaltació espanyolista i la incentivació de l’anticatalanisme instrumental per erosionar el govern socialista.
la complaença discreta de ciudadanos i pp amb el discurs de vox és torbadora i angoixosa però segurament només tàctica i transitòria.
-------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------


però era una dreta-dreta selectiva, malgrat les mobilitzacions de bisbes i moviments anti-abortistes: no anava tan lluny com va ara la radicalitat reaccionària i confessional de vox. la complaença discreta de ciudadanos i pp amb aquest discurs és torbadora i angoixosa però segurament només tàctica i transitòria. els convé, probablement, no consagrar com a real i visible una ultradreta perquè els votants atrets pel discurs anti-independentista podrien marxar allà on no només es dispara contra els *indepes* sinó també contra els autonomistes, les lleis contra violència de gènere, la permissivitat amb la immigració, etc.

les dues dretes, o la dreta i el centre dreta teòric, podrien perdre percentatges de vots donant carta de naturalesa a vox. però la seva prosperitat mediàtica i electoral podria tenir altres efectes imprevistos. la despullada nostàlgia pre-democràtica que desprenen alguns dels seus missatges podria forçar una reubicació de pp i ciudadanos per tal de no perdre el seu votant menys extremista o menys reaccionari: el votant de centre que podria tornar o anar al psoe. fins i tot, la presència d’aquesta dreta incendiària podria canviar l’actitud de pp i ciudadanos a l’hora d’assumir la necessitat d’una reforma constitucional en clau federal i alhora una reforma capaç d’actualizar en part un ordenament jurídic que ha quedat envellit en quaranta anys de rodatge globalment satisfactori.
l’efecte tonificant i regenerador que va tenir en el psoe l’aparició de podemos podria repetir-se amb les dues dretes en reaparèixer la més antiga i obertament trumpiana.
--------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------


no em sembla pas inviable aquest efecte colateral perquè escapa al control de la mateixa dreta. l’emergència d’una toxina d’aroma molt antic i amb símptomes de populisme catòlic i ranci podria comportar l’obligació política de retrobar per a la dreta un discurs pacificador i reformista enlloc d’emfasitzar el seu espanyolisme o les derives més xenòfoves. no ho volen fer, ni creuen que els convingui políticament, però posar distàncies amb el monstre populista i intimidatori podria ser la conjuntura que, per fi, afavorís la presa de consciència de la dreta sobre la necessitat d’un pacte d’estat per revisar seriosament alguns aspectes constitucionals, més enllà del conflicte català. aquest, el català, seria l’últim i més formidable efecte paradoxal del creixement de vox, en la mesura que podria reorientar la seva estratègia per tal d’afavorir les condicions per una negociació d’estat que inclogués a socialistes i podemos, però també a la dreta democràtica. l’efecte tonificant i regenerador que va tenir en el psoe l’aparició de podemos podria repetir-se amb les dues dretes en reaparèixer la més antiga i obertament trumpiana.
659f0b74515ee8d6afa4c06ac8e4498c
l’adversitat imprevista o la restitució del catalanisme
politicaprosa.com
2020.10
quan un cuiner de la rellevància d’albert adrià considera, preguntat per ana pantaleoni sobre la situació política, que «personalment» té les seves idees «però professionalment ens va millor callant i treballant», em sembla que il·lumina un problema de salut democràtica. quan besalú es vesteix com un poble unànim i monolític, quallat d’una sola peça i atiborrat de banderes estelades i de banderes grogues fins a la saturació visual i física de l’espai públic, és que tenim un problema de salut democràtica.

això, efectivament, va de democràcia. els presos de l’independentisme podrien no haver estat presos si les consideraciones dels jutges haguessin estat unes altres, i jo crec que haurien d’haver estat unes altres. la privació de llibertat és la mesura preventiva més extrema possible d’un jutge i potser va pesar en les seves consideracions jurídiques, amb excès de zel, la gravetat de la situació política viscuda a catalunya. el punt de no retorn de l’unilateralisme independentista va començar amb el sabotatge de les institucions i la legislació estrictament catalana els dies 6 i 7 de setembre de 2017: ha estat l’autèntic forat negre de l’independetisme en actuar de forma unilateral. pot haver estat un intent d’autocop frustrat, pot haver estat un *golpe postmoderno* sense violència armada, com explica daniel gascón, i amb bons arguments jurídics referma pel seu cantó pau luque, en un altre bon llibre sobre el procés i les sortides del procés. culminaven llavors amb una actuació democràticament i jurídicament insubmisa els avisos, els símptomes, els desacataments i desafiaments polítics i jurídics previs.
el punt de no retorn de l’unilateralisme independentista va començar amb el sabotatge de les institucions i la legislació estrictament catalana els dies 6 i 7 de setembre de 2017
----------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------


el canvi de govern a espanya aquesta primavera ha estat, però, una adversitat imprevista i una pèssima notícia per a ells. la nova situació afavoreix les raons del catalanisme polític i això intentarà explicar aquest article després de llegir un grapat de testimonis i anàlisis recents sobre els procés, la seva història recent i algunes de les seves falles centrals. la tesi central que proposo és senzilla i complexa alhora: el rearmament d’un catalanisme convincent i consistent comença pel reconeixement dels errors comesos per l’unilateralisme a l’hora d’endegar un programa polític de separació d’espanya sense suport popular suficient, sense reconeixement internacional tàcit ni explícit, sense preparació institucional adient per fer-lo viable i, en darrer lloc, però central, sense haver respectat democràticament els drets, les opinions, la legitimitat i fins i tot la mateixa existència de més de dos milions de votants catalans contraris expressament a la independència i, per tant, també a l’unilateralisme.

l’independentisme havia menyspreat la majoria de catalans que varen votar a les eleccions de 2015 opcions no independentistes i va tornar a fer-ho a les eleccions del 21 de desembre de 2017. la lectura intencionadament fraudulenta del resultat en tots dos casos –com si hagués estat un èxit aclaparador i no una derrota amb danys controlables- estava destinada no només a justificar el govern legítim de la generalitat sinó a una ilegítima empresa política: la conquesta de la independència obviant els drets dels no independentistes i sense ajustar-se a la legalitat estatutària (ni tampoc constitucional, evidentment). de fet, no és exacte dir que varen obviar-nos: és pitjor, varen associar-nos mecànica i malèvolament al bàndol rajoyista i recentralitzador, anticatalà i infidel, purament fatxa i reaccionari, com si a catalunya no hi hagués un ventall amplíssim d’opcions polítiques no independentistes. algunes d’elles s’han escoltat gratament i plenament reviscolades amb motiu de la investidura de quim torra: la ironia metòdica i reflexiva de miquel iceta va ser el complement òptim a la ressuscitada convicció democràtica i política de xavier doménech. per això fa tan poca justícia al seu contingut el títol desmenjat i fatalista que va posar joan coscubiela a la seva transparent i exemplar crònica de la decepció, *empantanados*. És l’extensa i argumentada glossa al seu millor discurs parlamentari, amb una defensa explícita d’*una alternativa federal al soviet carlista,* que és autèntica troballa insuperable*.*

[caption id="attachment\_1151" align="aligncenter" width="850"]![](https://www.politicaprosa.com/wp-content/uploads/2018/09/pp_puigdemont-i-torra-a-berlin-foto-emmanuele-contini-nurphoto-zuma-press.jpg) berlin (alemanya), 15 de maig de 2018. president de la generalitat de catalunya, quim torra, i expresident carles puigdemont. © emmanuele contini/nurphoto via zuma press.[/caption]

aquest forat negre democràtic de l’unilateralisme (que és una cosa diferent de l’independetisme, tot i que el segon va quedar sotmès i submís al primer) només pot esmenar-se qüestionant sense embuts la *hibris* política que va trencar les regles del joc democràtic per fidelitat a un programa temerari fraguat pels volts de 2012 entre les forces hegemòniques del nacionalisme, o sigui, artur mas i oriol junqueras. l’exigua i contradictòria majoria parlamentària de 2015 i de 2017 va actuar contra la majoria social de la població amparant-se en el desig irrefrenable de conquerir la independència, tant si ens agradava a la majoria electoral com si no. era legítim governar amb aquesta majoria parlamentària; no era legítim inventar-se la legislació que fes legal la independència. la tensió social i familiar que varen provocar entre catalans no té parangó en quaranta anys de democràcia. la realitat viscuda, com també ho fa fet amb senderi i distància jordi coromines, s’acosta molt a les conclusions d’oriol bartomeus quan declara vigent «l’imperi de la conjunturalitat» però, encara pitjor, quan detecta l’hegemonia del «fanàtic efímer», aquell que controla les trinxeres i, a un cantó i a l’altre, nega l’espai de la negociació i la transacció per forçar-nos a ser «un creient, un dogmàtic, un talibà. encara que sigui per un temps breu».
l’exigua i contradictòria majoria parlamentària de 2015 i de 2017 va actuar contra la majoria social de la població amparant-se en el desig irrefrenable de conquerir la independència, tant si ens agradava a la majoria electoral com si no.
----------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------


el catalanisme polític pot ser l’eina transversal que arrossegui o captivi l’independentisme crític, recelós o obertament espantat dels mètodes de l’unilateralisme. ara a l’estat espanyol governa un partit minoritari amb el recolzament d’un altre partit minoritari i tots dos han fet pública la voluntat d’explorar vies polítiques per fer la transició. ara mateix no hi ha cap transició cap a un nou estat perquè la seva justificació política és encara prematura, immadura i socialment insuficient, però perfectament possible en el futur si assoleix la majoria consistent que ara no té. literalment, ara la transició consisteix en passar de la indigència democràtica demostrada pels governs de rajoy i de puigdemont/torra a l’exigència democràtica que demanen les generacions que han crescut i madurat en democràcia, tant si són independentistes com si no ho són. la normalització política demana la rectificació de l’unilateralisme, no la seva ratificació (les paraules són de santi vila), però també l’assumpció explícita per part del nou govern espanyol de la complexitat del problema i la necessària originalitat de les seves solucions. no hi ha tradició política per a conflictes d’aquesta gravetat a espanya (o, millor dit, la tradició és perillosament nefasta). aquesta és una altra transició, però igual d’urgent que la primera de fa quaranta anys.

no vull tampoc deixar sense definició el catalanisme del què parlo. no és pas cap mena de reivindicació cultural catalana perquè aquesta està garantida estatutàriament i constitucionalment sense el més mínim risc d’agressió, amenaça o intimidació, fora del joc polític del poder. el catalanisme polític assenyala l’espai polític transversal que negocia, defensa i protegeix la quota de poder que pertoca a catalunya, com a societat rica, en el context d’un estat democràtic que necessita actualitzar les seves estructures fundacionals després de 40 anys de democràcia, i no només en relació a la política territorial. el catalanisme polític pot ser més de dretes o més d’esquerres, pot i ha de reivindicar la seu oficial d’institucions polítiques, de tribunals, del senat o de qualsevol altra, de la mateixa manera que pot reivindicar la òbvia bicapitalitat cultural de l’espanya contemporània i el bilingüisme cultural i literari de la catalunya real.

de fet, les màscares han caigut de cop des de la moció de censura guanyada per pedro sánchez. l’estratègia cínicament espanyolista de ciudadanos per atreure el votant d’un partit popular (pp) corcat políticament ha deixat a la vista la seva niciesa, però no ha restat legitimitat als seus arguments contra l’unilateralisme; la desesperació unilateralista de puigdemont i torra encara no s’ha fet càrrec del seu sabotatge democràtic del 6 i 7 de setembre ni ajuda massa la premsa principal catalana en recordar-li: manté impenitentment la fe i la fidelitat a l’unilateralisme i l’hi diuen legitimisme. la sortida veritable que tenen requeriria una valentia política que no van demostrar el 25-26 d’octubre en preferir la fugida insensata abans que la convocatòria d’eleccions.

 



---


**bibliografia que es cita a l'article**

[fusion\_gallery image\_ids="1169,1167,1165,1161,1159,1157,1155,1153,1163" layout="grid" picture\_size="" columns="5" column\_spacing="10" gallery\_masonry\_grid\_ratio="" gallery\_masonry\_width\_double="" hover\_type="" lightbox="yes" lightbox\_content="" bordersize="" bordercolor="" border\_radius="" hide\_on\_mobile="small-visibility,medium-visibility,large-visibility" class="" id=""][/fusion\_gallery]



---



 

la persistència de les posicions de socialistes i comuns/podemos a la recerca de solucions polítiques és el que de sobte protagonitza el debat, com si el temps hagués escampat després de la tempesta que varen alimentar dos governs entestats en posicions intransigentment irreconciliables. de cop tot aquest passat grandiloqüent i èpic, d’una banda, i d’intransigència jurídica, per l’altra, sonen a teatre i comèdia, o a tragèdia més aviat, induïda per múltiples errors polítics: de menysteniment i oportunisme electoralista per part del govern de rajoy i de populisme arrauxat i adanisme ingenu per part de l’unilateralisme. en part el substrat carlista i creient d’uns, i en part l’espanyolisme impermeable a la plurinacionalitat d’espanya dels altres, semblen ara cosa tan residual com els telespectadors de 13 televisión o cosa tan remota com el segle xix (que és d’on vénen tots dos, per cert).

la meitat de l’estratègia que va endegar artur mas des del 2012 naixia de la lectura oportunista de la conjuntura de crisi econòmica i institucional després del 15-m, a espanya i a catalunya. en lloc de sotmetre’s al càstig de la subversió sistèmica local i d’escoltar les bronques dels acampats a plaça catalunya, va preferir liderar la insubmissió amb el dret a decidir pel davant com a *claim* populista i calculadament equívoc. no calien moltes llums per endevinar que el dret a decidir equivalia a dir sí a la independència. la pallissa electoral que el pp va endossar al partido socialista obrero español (psoe) el 2011 era l'ocasió òptima per llançar el catalanisme conservador a una aventura excitant i històrica, justificada per l’ultramontanisme anticatalà que havia exhibit la dreta ranconiosa i derrotada des de la tramitació de l’estatut. l’astúcia del famós *pinyol* de mas va donar el seu fruit. el psoe es descomposava abruptament, deixava de fer de contrapès des d’espanya i, al damunt, havia abortat el relleu generacional al front de la secretaria general. les traumàtiques eleccions internes descolocaven el futur del socialistes. la victòria de pérez rubalcaba sobre carme chacón per un marge estretíssim inhabilitava el psoe com a representant d’una nova societat en un nou escenari de conflictes espanyols: la crisi económica, la crisi institucional i el moviment pel dret a decidir.
la meitat de l’estratègia que va endegar artur mas des del 2012 naixia de la lectura oportunista de la conjuntura de crisi econòmica i institucional després del 15-m, a espanya i a catalunya.
-----------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------


un somni humit i secret de molts al gener de 2016 demanava un canvi de govern a espanya per restar una dosi important de legitimitat emocional a l’independentisme. crèiem molts que sense rajoy a la moncloa el procés tindria una coartada més dèbil per mantenir activat el discurs victimista i la reprobació integral de la democràcia espanyola. ni amb zapatero al davant del govern (ni potencialment amb pedro sánchez el 2016) podrien fabricar una posveritat tan obscena com la que era al moll de l’os de la legitimitat del procés: l’espanyol era un estat democràtic gripat pel franquisme residual i poderós i governat per una dreta sense cultura democràtica ni tan sols autonomista. paradoxalment, l’autocrítica en el procés ha estat veritablement escadussera, sense reconéixer ni tan sols l’ofensiu control polític i programàtic dels mitjans públics catalans, sota l’excusa de què tv3 és *la* *nostra*.

en una cosa sí tenia raó l’abrandat independentisme. rajoy i la seva íntima col·laboradora sáenz de santamaría havien bastit una estratègia temerària, des de la dramàtica derrota del pp contra zapatero el 2004, que consistia en utilitzar descarnadament catalunya com a munició destructiva contra el govern socialista de zapatero a espanya. l’erosió política esperable no va acomplir-se tampoc, i zapatero va tornar a governar des del 2008. però el mal ja estava fet i la irresponsabilitat política que delatava aquella estratègia d’un rajoy encara no president tenia una llavor nacionalista, reactiva i visceralitzada, que va xifrar-se icònicament a les espanyolíssimes taules petitòries contra l’estatut reformat, primer, i després en la denúncia al constitucional de l’estatut fins a conseguir, amb maniobres legals però ilegítimes, una sentència exemplaritzant de càstig. el fet cert que aquella sentència s’esbombés als mitjans nacionalistes catalans com una tragèdia nacional no treu que podia haver estat gestionada d’una manera menys punitiva. quan molts anys després la mateixa sáenz de santamaria va instal·lar despatx a catalunya – ja el 2017- per mirar de *dialogar* amb els polítics del procés –em recorda conversant xavi cercas-, ningú rellevant va voler rebre-la ni va poder dialogar amb ningú, malgrat les teòriques *bones migues* que l’havien lligat personalment amb oriol junqueras els anys anteriors.
l’autocrítica en el procés ha estat veritablement escadussera, sense reconéixer ni tan sols l’ofensiu control polític i programàtic dels mitjans públics catalans, sota l’excusa de què tv3 és *la* *nostra*.
-------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------


potser era massa tard per rectificar, o la rectificació era tan minsa com irrellevant. potser en l’independentisme tampoc li convenia a ningú prestar-se a cap mena de diàleg o negociació. el procés havia adquirit un estat d’automoció emocional contínua i autònoma. per dir-ho així, el rumb encetat per mas el 2012, ben regat econòmicament des de la generalitat, havia agafat entitat pròpia i velocitat social i mediàtica suficient com per no deixar-se governar des del poder polític i els seus càlculs de costos i beneficis. teòricament això el feia més democràtic perquè sortia de la societat civil; a la pràctica, degradava la democràcia en imposar als seus líders polítics les condicions d’una acció de bàndol, de part, i ho feia imperativament. el que havia començat com a possible eina de pressió, com a simulacre i propaganda política postmoderna i trumpiana, podia ja caminar sol i estava deixant de ser controlable pels mateixos instigadors (una altra cosa serà saber un dia la responsabilitat dels empresaris mediàtics i no mediàtics seduïts per l’invent i després espantats de l’animal que havien nodrit d’èpica, d’il.lusions, d’expectatives i de diners). guillem martínez ha defensat des del principi, i encara ara, que el procés és propaganda, i sembla subscriure-ho també ignacio sanchez-cuenca. no havia passat ni passava res real ni trascendent, que és idea que vaig compartir durant molt de temps, i comparteix encara en bona mesura també francisco rico.

potser sí que el procés va començar en part com a propaganda per forçar una negociació a l’alça. però em fa l’efecte que després del frau legislatiu del 6 i 7 de setembre va deixar de ser-ho. la tempesta endagada va poder més que el timoner i va endur-se la barca allà on no crec que volgués arribar. la independència unilateral deixava de ser aquells dos dies un malson intimidatori per convertir-se en una immediata i antidemocràtica possibilitat que va durar sis o vuit segons d’una declaració d’independència amparada per la legislació promoguda amb mig parlament buit el 6 i el 7 de setembre. la maquinària que varen animar va escapar al seu control i va saltar dels propòsits més o menys tàctics, ni que fos al límit, a l’execució inversemblant, en una democràcia europea, d’un sabotatge a la llei catalana de referència, l’estatut de tots, prescindint sense escrúpols dels dos terços prescriptius del parlament per a modificacions substancials. això ja no és propaganda sinó sabotatge democràtic i trencament flagrant de les regles del joc: un estrangulament de la legislació per engendrar una nova legislació fundacional, i sense una majoria social que la recolzés. l'onada havia crescut tant que comandava el procés un bloc d’entitats civils capaç d’obtenir l'obediència del poder polític, fins i tot amb maneres xantatgistes, com no va estar-se de mostrar una i altra vegada carme forcadell quan presidia electritzada, fanatitzada, l'anc. ho recorda santi vila, que deu estar més ben informat que jo, a propòsit de marta rovira amb considerable estupefacció (tardana), a la seva valenta crònica confessional *d’herois i traïdors*. ell va ser ambdues coses, però: durant un temps va figurar en els quadres de comandamanet d’un procés de ruptura com un heroi més i després va figurar com a traïdor únic en renunciar a assumir en primera persona la declaració d’independència del 27 de setembre.

el simulacre s’havia acabat no el 27 de setembre, ni l’1 d’octubre. el simulacre s’havia acabat el 6 de setembre amb la llei del referendum i es va ratificar amb una indigent llei fundacional de la república el dia 7 de setembre. jo també creia que no arribaria l’independentisme al punt de la seva execució unilateral. era massa inversemblant aquest nivell de corrupció democràtica vestida d’èpica històrica i desig d’un sol poble (per exclusió de l’altra meitat del mateix poble, naturalment). juraria que ho crèiem tots en la mesura que era inimaginable en el context europeu una declaració d’independència en virtut de menys del 48% de l’electorat. però havia d’imposar-se el desig col.lectiu fos com fos: era el govern espanyol i la seva absència de reflexos, estratègia i perspicàcia (provades, ben cert) qui obligava indefectiblement a una decisió dràstica, tant si la recolzava la població catalana majoritàriament com si no. una conjura d’irresponsables, com ha dit jordi amat, tot i que les irresponsabilitats han estat diferents en el temps i en la gravetat de les conductes polítiques: el negacionisme primer i la passivitat piròmana de rajoy, després, no equival a l’execució d’un programa d’independència sense majoria social que la recolzi. qui pagarà de veritat el canvi de seus socials d’empreses importantíssimes a catalunya (no de catalunya: ara tributaran fora) serà la munió ingent de ciutadans precisament crítics amb les retallades de rajoy i de mas: aquesta última retallada brutal, però, l’ha condicionat l’unilateralisme independentista.
qui pagarà de veritat el canvi de seus socials d’empreses importantíssimes a catalunya (no de catalunya: ara tributaran fora) serà la munió ingent de ciutadans precisament crítics amb les retallades de rajoy i de mas: aquesta última retallada brutal, però, l’ha condicionat l’unilateralisme independentista.
-------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------


contra tot decòrum democràtic, varen continuar endavant amb el projecte fins a la invenció d’una font de legitimitat aparentment irrefutable: en teoria, era el resultat de la votació de l’1-o; a la pràctica, eren les càrregues policials contra els participants a la votació. un cop més el procés va demostrar l’enginy propagandístic que l’ha alimentat (sigui a càrrec de rasputins locals com david madí i oriol soler o no). de la mateixa manera que el procés va començar amb l’eslògan imbatible del dret a decidir, en paraules de pérez rubalcaba, ara continuaria amb un altre *claim* publicitari una mica més corrupte: el que importava de l’1-o no era la participació ciutadana pròpiament dita sinó l’estomacament cru i real dels ciutadans participants. no hi havia argument racional superior a l’efecte que causaven, i causen, aquelles imatges. i aquest va ser el discurs i les imatges centrals de la legitimació des de llavors: el pretès mandat democràtic no naixia de les dues lleis votades sense la meitat del parlament català el 6 i 7 de setembre ni naixia tampoc del resultat d’una votació sense cap control l’1-o, sinó de les càrregues abusives i innecessàries de la policia contra els participants a la votació. el mandat deia que havíem de marxar d’una espanya òbviament autoritària, semi feixista i disposada a fer sang als carrers, com la fanatitzada marta rovira va explicar.

la campanya televisiva i mediàtica va ser efectiva i va esborrar del mapa l’origen ilegítim, a més d’il·legal, d’un mandat que democràticament no va existir mai, excepte per a aquells que ja donen per absents, alliçonats, advertits o derrotats els ciutadans que no varen sentir-se convocats i, en conseqüència, no vàrem anar a votar, ni abans de les imatges esgarrifosses ni després. la condemna sense reserves de la càrrega policial no redimeix una convocatòria d’afirmació independentista concebuda expressament com a desafiant instrument de pressió contra els catalans no indepedendentistes. per això puigdemont demanava al ciutadà que s’encarés contra els alcaldes reticents i contra els ciutadans que discrepessin, atiant sense escrúpols l’enfrontament civil.

la ingenuïtat d’algun analista polític de vegades posa la pell de gallina: sánchez-cuenca creu de bona fe, pel que diu, que la convocatòria era legítima. però o bé segmenta la veritat astutament, o no sap que la única població convocada a votar l’1-o va ser la que s’adscrivia al sí de forma rotunda i accelerada. precisament per això vàrem renunciar al plaer d’anar a votar més de la meitat del cens electoral català: perquè no vam ser convidats a la festa. es tractava de mostrar un resultat aclaparador per incompareixença de l’adversari, i ho van aconseguir, en efecte. el regal de zoido no el podien preveure, o potser sí, tant se val: el regal va arribar per millorar el pla. a més de comptabilitzar una abrumadora majoria de ciutadans esclavitazats a espanya contra la seva voluntat també podien comptar mil estomacats.

l’èxit és sovint corruptor. ens fa creure el que no és, ens gratifica carregant-nos de raó tenint-la o sense tenir-la, ens obnubila. l’èxit de l’1-o va mostrar la fragilitat de l'opulència i va conduir perillosament a les dates del 25-27 d’octubre, quan un govern governat pel procés va ser responsable d’una declaració d’independència, suspesa pícarament, com si juguéssim al joc del mentider amb els daus trucats. era una humiliació democràtica perquè s’emparava en una votació sense la meitat dels catalans i en una legislació votada el 6 i 7 de setembre sense la meitat del parlament. quan els moviments crítics amb la democràcia espanyola senten que el procés és una forma de regenerar democràticament l’estat, obvien que la pràctica política del procés ha dut als nivells més alts de corrupció pròpiament política en quaranta anys de democràcia.
quan els moviments crítics amb la democràcia espanyola senten que el procés és una forma de regenerar democràticament l’estat, obvien que la pràctica política del procés ha dut als nivells més alts de corrupció pròpiament política en quaranta anys de democràcia.
----------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------


l’excusa de l’immobilisme espanyol a les dues legislatures de rajoy ja no serveix per fonamentar, ni de cara a europa ni de cara als catalans, la rebregada democràtica a la que han sotmès el país els últims dos anys. ara s’arrossega l’unilateralisme amb subterfugis i tacticismes que intenten evitar com sigui, a la desesperada, que el rellotge torni allà on no havia d’haver-se mogut mai: la negociació política sobre un conflicte polític gravíssim (gravíssim perquè atany a la profunda insatisfacció de la meitat de la ciutadania). havia estat desatesa primer, menyspreada després, i judicialitzada finalment. però a cap dels adversaris va semblar que li convingués negociar res.

ara les opcions no són moltes, però són moltíssimes més que abans, quan no n’hi havia cap de viable per expressa voluntat primer del govern espanyol i després del govern català. els llibres recents n’han posat diverses sobre la taula i possiblement totes tenes coses bones i dolentes: programar amb temps i neutralitat institucional una consulta és una d’elles, programar una reforma constitucional controlada en clau federal, fer-la votar a espanya i a catalunya és una altra, contraprogramar l’unilateralisme amb una bateria convincent de propostes de negociació no sotmesa a xantatge és una altra. però n’hi ha més: unes seran millors que les altres, però no és rellevant.
ara les opcions no són moltes, però són moltíssimes més que abans, quan no n’hi havia cap de viable per expressa voluntat primer del govern espanyol i després del govern català.
---------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------


el que és rellevant és que una imprevista moció de censura guanyada ha fet caure les caretes dels dos bàndols pressumptament carregats de raons: ni el fonamentalisme jurídic del govern ni l’integrisme unilateralista podien prosperar contra la realitat del dret com a matèria interpretable per definició i contra la realitat incontrovertible d’una majoria social encara no independentista. sortir del malson de dues posveritats polítiques és alguna cosa més que una bona notícia: és la condició per restituir el protagonisme del catalanisme democràtic a la política, inclòs l’independentista. només l’unilateralisme en minoria social ha estat el seu deshonor.

 



---


**referències bibliogràfiques**
* jordi amat, *la confabulació dels irresponsables*, barcelona, anagrama, 2017.
* oriol bartomeus, *el terratrèmol silenciós. relleu generacional i transformació del comportament electoral a catalunya*, vic, eumo, 2018.
* jordi corominas, *diario del ‘procés’*, madrid, sílex, 2018.
* joan coscubiela, *empantanados. una alternativa federal al sóviet carlista*, barcelona, península, 2018.
* daniel gascón, *el golpe posmoderno. 15 lecciones para el futuro de la democracia,* barcelona, debate, 2018.
* pau luque, *la secesión en los dominios del lobo*, madrid, catarata, 2018, prólogo de jordi amat.
* guillem martínez, *57 días en piolín. procesando el procés: el caso, la cosa, la trila*, madrid, lengua de trapo/ contextos, 2018.
* ignacio sánchez-cuenca, *la confusión nacional. la democracia española ante la crisis catalana*, madrid, catarata, 2018.
* santi vila, *d'herois i traïdors.* *el dilema de catalunya, atrapada entre dos focs*, barcelona, pòrtic, 2018.

39e5579287da1e31f02c80f9fdfa822d
2020.10
politicaprosa.com
a1cedc6ea4cb21f08a28d9f43995e872
girona és capital
politicaprosa.com
2020.10
per què girona ara? abans de res, perquè enlloc com a girona s’ha expressat amb tanta força la peripècia catalana recent. on hi a el perill hi pot haver també la salvació, tal com diu una vella saviesa literària. girona és també una de les claus per entendre el que ens ha succeït i potser també una de les claus per entendre’ns entre nosaltres, per sortir del laberint. tot el que ha succeït a catalunya els darrers anys ha succeït amb més intensitat a girona.


sense comprensió no hi pot haver sortida. girona ens ha d’ajudar també a trobar la sortida del laberint. la ciutat del ter és el contrapunt de barcelona. a ulls d’alguns, de la capital com hauria de ser i del país com hauria de ser. naturalment, es tracta d’una mirada idealitzada i idealitzadora, que també ens diu així tal com no han de ser ni la capital ni el país per a l’altra mirada, la de l’altra meitat catalana.


girona també té alguna cosa extremadament sintonitzada amb el món d’avui, i especialment amb frança, tan propera i tòpicament tan semblant. enlloc no es viu tan bé ni enlloc no hi ha tant descontent, tal com ho ha assenyalat l’escriptor francès sylvain tesson. i no queda enlloc més clara l’equació entre riquesa i independència, tal com ho subratlla el gironí javier cercas en l’entrevista que li ha fet un altre gironí, miquel fañanàs.


si girona ho ha fet tan bé en la seva capacitat representativa, idealitzadora i fins i tot sintetitzadora del que és avui la proposta de la meitat de catalunya també és per la seva llunyania de la centralitat espanyola, que ni tan sols els 35 minuts que la separa de barcelona amb l’ave ha pogut escurçar. És una llunyania, abans provinciana, desprès autonòmica, ara desconnectada, que ha anat creixent, impulsada pel color groc i per les estelades, com signes dirigits als forasters. però també és una llunyania humana, entre els protagonistes del conflicte en el seu moment més roent, com ho demostren els diàlegs de sords prou coneguts entre el gallec rajoy i el gironí puigdemont.


girona, la ciutat, les seves comarques, pertanyen a la vegada a la catalunya vella i a la catalunya idealitzada. enlloc la historia catalana i catalanista no té més profunditat històrica, territorial, fins i tot humana i enlloc no s’hi concentra tanta idealització de les utopies i dels fracassos del catalanisme. ens trobem doncs amb un microcosmos on es concentra, es reflecteix i es converteixen en essència, la realitat i els somnis de la catalanitat.


també compta la mida. És un microcosmos d’un cosmos que ja és petit per si mateix. un dels problemes del projecte independentista radica en el càlcul de forces. hi ha una certa fatxenderia catalana en tot el procés que troba a girona el seu punt més reconcentrat i paradigmàtic. carles puigdemont n’és la mostra més preclara i l’admiració que suscita, el testimoni més fidel de la seva rellevància.


catalunya no podria prescindir de barcelona per existir. i prou se’n dol un cert catalanisme de terra endins, de reminiscències carlines i enemic més o menys explícit de la urbanitat. catalunya perdria molt sense girona, la província real i espiritual on hi ha forjat la seva ànima més somniadora i creativa, però no deixaria d’existir. barcelona és materialment imprescindible, girona podríem creure que és espiritualment tan necessària com materialment prescindible. amb girona sola no es fa la independència.


ara és grisa i groga. grisa vol dir irrellevant, una joia admirable i elegant però prescindible. irrellevant tot i creure’s el centre del món, com l’estació de perpinyà per a salvador dalí, però no tant per gironina com per catalana i per microcosmos de catalunya. És ben explícit el testimoni que recull jordi mercader dels escolars gironins que creuen que carles puigdemont és el personatge més important de l’actualitat internacional. tan significatiu com el nen de salt d’origen immigrant, del qual parla el reportatge de carlos garfella, que resol tota la qüestió de la identitat sense atendre unes o altres nacions, amb l’estricte recurs al nom del seu municipi, la identitat local, l’única certa i indiscutible on s’hi troben tots els ciutadans.


groga vol dir de color uniforme, lluny de la policromia florentina que girona havia adoptat i que simbolitzava la diversitat i el pluralisme. han passat molts anys entre el gris i el negre del poema de josep carner i el gris i el groc que encapçala la portada i l’editorial d’aquesta revista. els colors del vers del príncep dels poetes van donar el títol d’un llibre fundacional i imprescindible de la democràcia, la transició i el periodisme gironins, escrit per quatre periodistes, narcís jordi aragó, just casero, pius pujades i jaume guillamet, que troba avui una certa i emotiva continuïtat en l’article d’aquest darrer titulat «la temperatura del ter» i, sobretot, en la seva demanda «d’un cessament d’hostilitats, d’un reconeixement dels errors mutus, de l’acceptació de la legitimitat democràtica entre les parts, d’un diàleg constructiu i de propostes de canvis acceptables per a tothom».


potser el programa del respecte, del diàleg, de la concòrdia i de la resurrecció del pactisme, calia començar-lo per girona. i això és el que ens hem proposat. lluminosa i plural de nou, girona serà capital.


e4d924f7912464a300bdb023c35d7b40
primer parany superat
politicaprosa.com
2020.10
el cicle de radicalitat s’està esgotant. la visita del president del govern espanyol, pedro sánchez, aquests dijous i divendres a barcelona, n’és la demostració més explícita. no han servit de res els esforços per mantenir la tensió polaritzadora ni ha funcionat el parany estès per quim torra per esbotzar el camí pactista en el que s’ha compromès esquerra republicana.

el diàleg bilateral entre espanya i catalunya, gairebé com si fossin dues entitats independents i en conflicte, representades pels dos presidents, només és viu en l’escenificació imaginada per torra i acceptada com si fos certa pels tres partits de la dreta espanyola, obsessionats en projectar una renúncia a l’estat de dret i una humiliació al govern de madrid, imprescindibles per al seu apocalíptic relat.

la realitat demostrada pel viatge de sánchez és que el govern d’esquerres espanyol ha començat a dialogar i pactar amb catalunya, sense exclusions, amb totes les seves institucions representatives i amb les entitats més rellevants de la societat civil, de manera  que el cicle del conflicte està tocant a la seva fi, en favor d’un nou cicle de diàleg, entesa i pacte.

l’efecte col·lateral de l’actitud de torra demostra que no representa a catalunya, com ell mateix reconeix quan en el seu discurs es dirigeix exclusivament al món independentista, ni té gairebé cap altra funció que no sigui estendre paranys i posar obstacles als partits que tenen voluntat d’entesa, i especialment a esquerra republicana, el competidor i rival de jxcat en l’hegemonia dins l’independentisme i en la vocació de govern a la plaça de sant jaume. aquests són els casos tant de l’exigència d’un relator internacional en la mesa de negociació com del refús a la comissió bilateral com el lloc més funcional per organitzar i institucionalitzar el diàleg entre els dos governs. també ho és la seva demanda de protagonisme personal en la mesa de negociació que primer no avalava i que ara vol encapçalar, segurament per seguir mantenint la possibilitat de boicotejar-la.

tot plegat és una sobreactuació de credibilitat escassa. torra ja no és diputat. hi ha dubtes, fins i tot entre els lletrats del parlament, sobre la lògica de mantenir-se com a president en aquestes condicions, a l’espera de la decisió definitiva dels tribunals i amb l’anunci d’una dissolució en diferit del parlament, després d’aprovar els pressupostos. la seva tasca ara va més lluny que la del president vicari de puigdemont i ha esdevingut la de l’obstaculitzador sistemàtic del camí del diàleg, encàrrec en el que torra està demostrant una manca d’efectivitat només superada per la seva pròpia inefectivitat com a governant.

el paper de torra no pot ser més trist i negatiu per catalunya. el seu balanç de govern és nul i el seu paper, ara que ja és a la porta de sortida, és el de posar paranys i obstacles. amb l’inconvenient que en qualsevol moment pot perdre l’únic poder que li queda, que és la clau per fer efectiva la dissolució i fixar la data. en lloc de perllongar la comèdia, com si fos ell el qui protagonitzés unes negociacions efectives sobre l’autodeterminació i l’amnistia, el millor que podria fer és marxar el més aviat possible.

ara només omple la galdosa funció de proporcionar combustible retòric a l’excitació permanent de la dreta sobre l’espanya que es trenca i s’enfonsa en l’enfrontament civil. tot i que el cicle hagi acabat i es vagi aprimant el futur del radicalisme, és gran encara la responsabilitat dels qui segueixen atiant el desacord i impedint que catalunya torni a ser governada de nou.

 

 
f7bf43cf1af3e7a1febcb24f070409d6
la sagrada família, a debat
politicaprosa.com
2020.10
[fusion\_builder\_container hundred\_percent="no" equal\_height\_columns="no" menu\_anchor="" hide\_on\_mobile="small-visibility,medium-visibility,large-visibility" class="" id="" background\_color="" background\_image="" background\_position="center center" background\_repeat="no-repeat" fade="no" background\_parallax="none" parallax\_speed="0.3" video\_mp4="" video\_webm="" video\_ogv="" video\_url="" video\_aspect\_ratio="16:9" video\_loop="yes" video\_mute="yes" overlay\_color="" video\_preview\_image="" border\_size="" border\_color="" border\_style="solid" padding\_top="" padding\_bottom="" padding\_left="" padding\_right=""][fusion\_builder\_row][fusion\_builder\_column type="1\_1" layout="1\_1" background\_position="left top" background\_color="" border\_size="" border\_color="" border\_style="solid" border\_position="all" spacing="yes" background\_image="" background\_repeat="no-repeat" padding\_top="" padding\_right="" padding\_bottom="" padding\_left="" margin\_top="0px" margin\_bottom="0px" class="" id="" animation\_type="" animation\_speed="0.3" animation\_direction="left" hide\_on\_mobile="small-visibility,medium-visibility,large-visibility" center\_content="no" last="no" min\_height="" hover\_type="none" link=""][fusion\_text columns="" column\_min\_width="" column\_spacing="" rule\_style="default" rule\_size="" rule\_color="" hide\_on\_mobile="small-visibility,medium-visibility,large-visibility" class="" id="" animation\_type="" animation\_direction="left" animation\_speed="0.3" animation\_offset=""]llàtzer moix i ramon garcía-bragado, moderats per fèlix riera, van debatre sobre la culminació de la sagrada família en el marc de la presentació del número 15 de *política&prosa.*

l’acte es va celebrar ahir dia 6 de febrer a la biblioteca jaume fuster de barcelona.

el dossier sobre la sagrada família del número 15 de *política&prosa* inclou un editorial, una entrevista a joan rigol, expresident del patronat del temple, i articles de rafael argullol, llàtzer moix, fèlix riera, armand puig, ramon garcía-bragado i mireia freixa.

[/fusion\_text][fusion\_separator style\_type="none" hide\_on\_mobile="small-visibility,medium-visibility,large-visibility" class="" id="" sep\_color="" top\_margin="" bottom\_margin="30px" border\_size="0" icon="" icon\_circle="" icon\_circle\_color="" width="" alignment="center" /][fusion\_gallery layout="grid" picture\_size="fixed" columns="3" column\_spacing="10" gallery\_masonry\_grid\_ratio="" gallery\_masonry\_width\_double="" hover\_type="" lightbox="yes" lightbox\_content="captions" bordersize="" bordercolor="" border\_radius="" hide\_on\_mobile="small-visibility,medium-visibility,large-visibility" class="" id=""][fusion\_gallery\_image image="https://www.politicaprosa.com/wp-content/uploads/2020/02/pp\_-felix-riera-durant-la-presentacio-del-numero-dedicat-a-la-sagrada-familia-fotografia-xavier-jubierre-1.jpg" image\_id="8353" link="" linktarget="\_self" /][fusion\_gallery\_image image="https://www.politicaprosa.com/wp-content/uploads/2020/02/pp\_-joan-rigol-isidre-molas-jaume-bellmunt-i-anna-balletbo-a-la-presentació-del-numero-dedicat-a-la-sagrada-familia-fotografia-xavier-jubierre-1.jpg" image\_id="8355" link="" linktarget="\_self" /][fusion\_gallery\_image image="https://www.politicaprosa.com/wp-content/uploads/2020/02/pp\_-llatzer-moix-durant-la-presentacio-del-numero-dedicat-a-la-sagrada-família-fotografia-xavier-jubierre-1.jpg" image\_id="8357" link="" linktarget="\_self" /][fusion\_gallery\_image image="https://www.politicaprosa.com/wp-content/uploads/2020/02/pp\_-presentacio-del-numero-dedicat-a-la-sagrada-familia-fotografia-xavier-jubierre-3.jpg" image\_id="8361" link="" linktarget="\_self" /][fusion\_gallery\_image image="https://www.politicaprosa.com/wp-content/uploads/2020/02/pp\_-ramon-garcia-bragado-durant-la-presentacio-del-numero-dedicat-a-la-sagrada-familia-fotografia-xavier-jubierre-1.jpg" image\_id="8363" link="" linktarget="\_self" /][/fusion\_gallery][/fusion\_builder\_column][/fusion\_builder\_row][/fusion\_builder\_container]
4b572ea82ceefb569ca288e7f4a10f59
rosa massagué, nova directora de la revista 'política&prosa'
politicaprosa.com
2020.10
rosa massagué ha estat nomenada directora de la revista *política&prosa* i jaume bellmunt subdirector, en una decisió presa pel consell d’administració tot just constituït, en compliment dels acords de la junta general anual celebrada el passat mes d’octubre. el consell ha nomenat també com a president a lluís bassets i com a conseller delegat a xavier roig, consolidant així l’estructura de la societat limitada just quan la revista mensual acaba de superar el seu primer any i publica el seu número 15 amb un dossier monogràfic titulat ‘entre turisme i espiritualitat’, dedicat a la finalització de les obres de la sagrada família.

rosa massagué, de l’equip fundador de política & prosa, és actualment columnista política a *el periódico de catalunya*, diari del qual ha estat corresponsal a londres i roma, en el que ha exercit diferents responsabilitats. també ha sigut professora de periodisme internacional al màster en periodisme bcn-ny. És autora del llibre *el legado político de blair* (la catarata, 2007).

jaume bellmunt és llicenciat en història per la uab, ha estat cap de gabinet del president del parlament de catalunya, joan reventós, i analista en els gabinets dels presidents de la generalitat pasqual maragall i josé montilla. És l’impulsor amb antoni gutiérrez-rubí de l’espai de debat i reflexió taller de política, col·laborador amb les fundacions rafael campalans i catalunya-europa i coautor del llibre *pasqual maragall. pensament i acció.*

lluís bassets és columnista polític al diari *el país*, del qual n’ha estat corresponsal a brusel·les i parís i director adjunt. És autor, entre d’altres, dels llibres de converses amb javier solana, *reivindicación de la política. veinte años de política internacional* i amb miquel roca i felipe gonzález, titulat *aun podemos entendernos?*, i de *la rebelión interminable* sobre el procés independentista.  xavier roig, periodista i llicenciat en dret va ser cap de gabinet de l’alcalde de barcelona pasqual maragall. ha treballat com a consultor polític i electoral.

*política&prosa* va obrir el seu portal digital a l’estiu de 2018 i va publicar el seu primer número amb data de novembre del mateix any. “atendrem especialment a la recuperació de la política, a la consideració que mereixen totes les persones i al respecte de la regla de joc, és a dir, a l’estat de dret, a l’estatut d’autonomia de catalunya i a  la constitució espanyola”, es deia ja al seu primer article editorial titulat ‘al servei del diàleg. per què política & prosa?’. “la catalunya que volem, inclusiva, oberta, pactista, plural i europea –deia l’editorial del segon número—, necessita un periodisme de qualitat, a l’alçada del millor periodisme que es pugui fer avui al món”.

la societat editora té un capital social de 39.000 euros, resultat de les aportacions de 56 socis fundadors, i es difon fonamentalment per subscripció i venda en llibreries.
9a6526959ddb4c2c9a2da27c73e2a4f8
la derrota de torra
politicaprosa.com
2020.10
el president de la generalitat, quim torra, ha donat per acabada la legislatura. no ha aconseguit cap dels objectius que s’havia plantejat com a cap de l’executiu format per jxcat i erc, especialment el manteniment de la unitat entre les forces independentistes per tal de donar resposta a la sentència del suprem. l’anomenat «mandat de l’1 d’octubre», la construcció de la república, l’exercici del dret a l’autodeterminació o l’amnistia per als presos, que tals eren els seus objectius, han quedat en res.

cap legislatura com la de torra havia donat tantes mostres de divisió, tant desgavell ni tanta desorientació, amb la taca addicional, atribuïble molt directament a torra, de la seva condescendència amb els desbordaments violents de les manifestacions, especialment dels cdr i del misteriós tsunami democràtic. destaca especialment el maltractament rebut per les institucions, sobretot pel parlament i pels mitjans de comunicació públics catalans, amb el darrer episodi de la comissió d’investigació del 155, convertida en plataforma propagandística en lloc de moment de reflexió autocrítica per part dels qui van vulnerar l’estatut i la constitució.

el balanç dels governs de torra fins ara mateix és buit, amb dues excepcions que pertanyen directament al balanç positiu del soci de govern erc: l’elaboració dels pressupostos catalans i la formació de la taula de diàleg amb el govern de pedro sánchez. la paradoxa és la preservació d’aquestes dues conquestes alienes abans de convocar les inevitables eleccions, amb l’esperança de treure’n algun rèdit electoral, ja sigui personalment, ja sigui per part del puigdemontisme que el va nomenar i li dóna suport.

el millor de la derrota de torra és que obre espais a erc per tal de que prengui l’hegemonia a puigdemont i culmina amb la convocatòria d’unes eleccions imprescindibles per tal de retornar el més ràpidament possible a la normalitat de l’autogovern. amb pressupostos a catalunya i eleccions convocades, només cal esperar que s’arribi a les urnes amb els pressupostos espanyols enllestits. a més d’alleujar els comptes catalans i donar un senyal polític ben clar, seria un bon pròleg a la possibilitat d’un canvi de majories al parlament.

després de deu anys d’aventurisme i de paràlisi, catalunya necessita i mereix un govern que governi, una majoria responsable que li doni suport i unes institucions que funcionin. a més, naturalment, d’atendre a les responsabilitats històriques que sempre havia assumit catalunya en la governació d’espanya i d’europa. la derrota de torra ha de ser l’últim episodi d’una etapa negativa i turbulenta massa llarga, que només amb el vot a les urnes es podrà clausurar.
177a3a5b675eb9eb9e141f2d67efa586
com més aviat millor
politicaprosa.com
2020.10
la formació de govern a espanya i la creació d’una taula de diàleg entre els executius espanyol i català -la contrapartida a l’abstenció d’erc que va fer possible la investidura de pedro sánchez- és un primer pas per transitar cap a un nou escenari polític que permeti canalitzar el conflicte que existeix a catalunya per vies estrictament polítiques.

en aquest sentit, l’acord contempla que els catalans puguin votar el resultat final d’una negociació que, ara per ara, es presenta complicada tant per la posició dels interlocutors com pels seus continguts. el president torra està en una situació precària a l’espera de la sentència del tribunal suprem que, molt probablement, acabarà amb la seva inhabilitació, de manera que la mesa de diàleg està en situació de provisionalitat fins que no hi hagi un nou president de la generalitat, i difícilment podrà reeixir cap avenç si s’agreugen les divergències entre junts per catalunya i erc.

per part del govern de catalunya es planteja un diàleg sense límits, autodeterminació inclosa, a la vegada que reivindica posar fi al front judicial. per part del nou govern de coalició espanyol hi ha el propòsit de desjudicialitzar el conflicte, i en aquest sentit s’ha interpretat la controvertida decisió de designar l’exministra de justícia, dolores delgado, com a nova fiscal general de l’estat. un nomenament que potser pugui tenir algun impacte en la posició de la fiscalia en les diferents causes obertes en relació al procés, com ara els judicis a la cúpula dels mossos a l’audiència nacional, als membres de la sindicatura electoral o contra diversos alts càrrecs al jutjat número 13 de barcelona, però que en cap cas no aturarà els processos judicials en curs.

tanmateix, mentre es mantingui l’excepcional situació amb polítics a la presó, circumstància que consideren injusta molts ciutadans, tant a catalunya com a la resta d’espanya, i que abona el manteniment d’un clima altament sentimental, difícilment es podrà avançar. sobre el paper, i més enllà dels beneficis penitenciaris als quals tots els presos es podran acollir tan bon punt en reuneixin les condicions, hi ha tres alternatives per acabar amb aquesta situació, encara que no totes són igualment viables ni desitjables.

en primer lloc l’amnistia, l’opció preferida pels presos i per l’entorn independentista. l’amnistia suposa eliminar l’il·lícit, el que a la pràctica equival a la derogació d’una normativa penal que deixa de tenir efectes per un període de temps determinat i que és d’aplicació sobre un col·lectiu concret, generalment per raons de naturalesa política. la constitució prohibeix els indults generals, tot i que la possibilitat d’una amnistia resta oberta, amb limitacions, en casos d’excepcionalitat política.

ningú no pot negar que el que ha succeït a catalunya es pot qualificar d’excepcional, però no és gens convenient fer veure que no ha passat res. i més quan els presos no són ciutadans qualssevol sinó que la majoria eren càrrecs polítics que, tot i saber les possibles conseqüències penals dels seus actes, van decidir lliure i reiteradament desafiar l’ordre legal vigent. a banda que una amnistia tindria uns efectes clarament discriminatoris per als polítics condemnats i empresonats en relació als que han marxat per evitar l’acció de la justícia.

la segona possibilitat és l’indult, una via en mans del govern que suposa, previ reconeixement de la comissió de l’il·lícit, el seu perdó total o parcial i, per tant, l’eliminació o l’atenuació de la condemna. encara que alguns presos han manifestat que no volen un indult, aquest podria ser sol·licitat per terceres persones. l’indult té diversos avantatges. pot ser modulable, de manera que la llibertat dels presos no comporti la suspensió de la inhabilitació, obviant així la sensació d’impunitat. i només s’aplicaria a les persones que han estat jutjades, evitant així el greuge respecte dels fugits que encara han de retre comptes amb la justícia. certament aquesta mesura planteja algunes dificultats institucionals, al mateix temps que provocaria una virulenta reacció del pp, cs i vox que contribuiria a polaritzar encara més la política espanyola, com també reticències en sectors del psoe.

la darrera opció és la modificació dels delictes de sedició i rebel·lió en el marc d’una reforma més general del codi penal. aquesta via possibilitaria, en primer lloc, que els presos s’acollissin als beneficis derivats de la nova tipificació dels delictes. a més, contribuiria a resoldre un dels principals maldecaps de la justícia espanyola com és la manca d’adequació dels tipus penals a les legislacions dels països del nostre entorn que han fet fracassar les euroordres. certament, la reforma del codi penal no estalviaria la ferotge oposició de la dreta i possiblement un cert escarni per part dels partits independentistes, però si el govern es decanta per aquesta opció no només podrà resoldre la qüestió que més enverina la resolució del conflicte, sinó també superar el segle xix i adaptar el codi penal als desafiaments polítics del xxi. i com més aviat ho faci millor per a tothom.
ead7a8f2a9ee756cbb5d319081c1b6ee
política en prosa
politicaprosa.com
2020.10
 

(…) la aparición de una revista como *política&prosa*, que pretende ser un espacio de reflexión y análisis desde el que recuperar el debate político e intelectual en este país y en lengua catalana, es una excelente y esperanzadora noticia», es diu en la ressenya que el suplement culturas de *la vanguardia* va dedicar **a política&prosa** el proppassat 28 de desembre.

sota el títol «política en prosa», eva muñoz es fa ressò de l’editorial fundacional: «esto va de política, sin ambages, y con pretensiones muy prosaicas, sin ímpetus utópicos ni elevaciones líricas o históricas».

recull també el propòsit expressat per lluís bassets de «recuperar el territorio de la cultura y la lengua catalanas, que han sido secuestrados por el independentismo» i resumeix el doble objectiu de posicionament clar de respecte a les regles del joc, i la vocació europeísta que es complementa amb la aposta per «un periodismo exigente y de calidad que, en su aspecto físico y formal se plasma en una edición muy cuidada y un diseño elegante y sobrio».

«*política&prosa* aspira a consolidarse en catalán -conclou la crónica. luego, quizá, buscará socios para editarse también en castellano y ampliar su distribución, participando en el debate político nacional desde catalunya. por el momento, se trata de seguir haciendo política y periodismo en la prosa de cada día. no es poco».

 

[caption id="attachment\_8262" align="aligncenter" width="1500"][![](https://www.politicaprosa.com/wp-content/uploads/2020/01/bdf67384-a1fd-4872-906a-35eda1e203a8.jpg)](https://www.politicaprosa.com/wp-content/uploads/2020/01/bdf67384-a1fd-4872-906a-35eda1e203a8.jpg) retall article cultures[/caption]

 
fdcfc327dd5fb6288f502f13591bcdff
temple de l’art i de les idees
politicaprosa.com
2020.10
la sagrada familia, encara no culminada, ja és una de les grans imatges icòniques del segle xxi. quan acabin les obres, barcelona comptarà amb l’última gran basílica construïda a europa. en l’obra arquitectònica d’antoni gaudí, avui de ressò universal, s’hi donen cita dos factors essencials de la postmodernitat i dels seus llenguatges globals: l’espectacle mediàtic i turístic i l’explosió de la creença religiosa. la sagrada família determinarà la verticalitat màxima i dominarà la ciutat amb els 175 metres d’alçada de la torre de jesús. És, i serà encara més en el futur, la imatge internacional de barcelona i de la barcelonitat. 


concebuda originalment com a temple expiatori per netejar la culpa, ha esdevingut l’indret on es desplega el sorprenent i impossible prodigi de l’art arquitectònic. simbolitza, com cap altre monument, l’orgull d’una ciutat capaç d’aixecar, per damunt dels avatars de la història sencera del terrible segle xx, una obra coral, finançada en els seus inicis per ciutadans anònims, expressió del caràcter mutualista i associatiu dels barcelonins.


amb més de 5 milions de visitants, majoritàriament turistes, és així el lloc urbà de trobada entre la fe religiosa i la cultura. joan maragall, en un text datat el 1905 i titulat *a la sagrada família*, mostra la comunió entre antoni gaudí, l’arquitecte, la seva obra, els barcelonins i la ciutat: «hi vagi sols aquell que, en el fons de l’ànima, se senti germà de l’últim manobre i disposat per ajudar-lo a remenar el morter...».


l’obra planteja la notable paradoxa que suposa construir un temple expiatori, destinat a la fe catòlica, en un moment de la història on una majoria dels ciutadans han donat l’esquena a la religió. formulat des d’una altra òptica, els visitants que van a veure i fotografiar el temple, no ho fan per a redescobrir el que produeix l’encantament religiós del món, sinó per admirar un assoliment humà.


la història de la construcció també segueix l’itinerari dels debats culturals, estètics i arquitectònics barcelonins. la polèmica no hi ha estat mai absent, començant per la discussió sobre l’autenticitat gaudiniana de la continuació de les obres interrompudes i seguint pel tipus d’arquitectura i sobretot d’art esculptòric que l’havien d’acompanyar. l’enorme temple expiatori ha crescut entre la pública indiferència i l’íntima passió religiosa dels barcelonins, sense implicació de les autoritats civils i sovint sense prou transparència ni compromís de la ciutat en decisions destinades a marcar la seva personalitat.


ara tot això és aigua passada i la sagrada família és una realitat barcelonina perdurable i acceptada, que obliga a una nova implicació ciutadana. abans que res, perquè la culminació, després de tant esforç humà, econòmic i artístic, provocarà un gran buit després d’haver viscut en l’imaginari barceloní com l’eternitat de l’inacabament. com quan una persona, després de llargs anys de lluita, veu complerts els seus objectius, els ciutadans, els gestors del temple, i els poders públics, s’hauran de preguntar: i ara, què?


la resposta a aquesta pregunta farà necessari que en els pròxims anys s’obri un profitós debat sobre el seu futur, que ha de permetre abordar aspectes econòmics, de gestió i de representació pública en els òrgans de govern de la junta constructora de la sagrada família, analitzar l’impacte en els barris limítrofs, definir els projectes de manteniment, promoure la projecció internacional i gestionar adequadament la cada vegada més gran afluència turística.


quin serà el destí d’uns ingressos que avui ascendeixen a 103 milions d’euros, recrescuts un 29% el 2019 respecte al 2018? quina ha de ser l’evolució de la junta constructora fundada el 1895 quan se signi oficialment el final d’obra? com ha de ser fiscalitzada la gestió perquè s’assoleixin els estàndards de transparència que avui regeixen en les institucions públiques? quin tipus de relació orgànica s’ha d’aconseguir entre la junta i l’ajuntament de barcelona que recentment ha regularitzat l’edificació?  quin ha de ser el paper de l’associació de veïns de la sagrada família? com s’ha d’encarar el projecte d’enderrocament de dues illes de l’eixample? quines són les estratègies per absorbir la creixent afluència de turistes (l’any 2018 es va estimar en 12.000 persones diàries) perquè sigui sostenible?


la resposta a aquestes preguntes serà part de la culminació, no tan sols de l’obra, sinó de la seva definitiva i positiva vinculació a la ciutat, definint-se com el principal pol d’atracció i difusió de barcelona al món. són qüestions que s’han d’abordar amb serenitat i capacitat crítica per tal de desplegar tot el potencial social i simbòlic d’una obra destinada a articular, un cop acabada, un nou relat de la ciutat.


antoni gaudí, «gran arquitecte de l’univers», jau enterrat al costat de la façana del naixement, simbòlic emplaçament de les restes d’un geni artístic capaç de traduir la seva genialitat en un monument al coratge, la visió i la determinació i, a la vegada, de la capacitat dels barcelonins d’acompanyar i donar vida al somni. el llegat de l’arquitecte materialitzat en el temple barceloní, és el profund missatge que el món es fa construint, materialitzant i portant a terme les idees. amb treball i amb idees. de la capacitat que tinguem tots d’assumir les nostres responsabilitats, tant les institucions de la ciutat com els ciutadans, dependrà ara el futur de la sagrada família.



a16e62a0cef64ea9af60948c71ce012e
l’obligació del diàleg
politicaprosa.com
2020.10
la política és confrontació d’idees i de projectes, però també capacitat per enraonar, parlamentar i acordar. És a dir, diàleg. qui pot estar en contra del diàleg?


el diàleg és necessari quan es tracta d’aconseguir la investidura dels governs, però segueix essent necessari després, per fer els pressupostos i per mantenir l’estabilitat, per governar. com més intens i més obert sigui el diàleg, més fàcil serà mantenir l’estabilitat.


obrir el diàleg, mantenir el diàleg i instal·lar-se en el diàleg és la feina central dels polítics i l’element essencial de la política. valia quan es tractava de formar govern i val en qualsevol moment. del que es tracta precisament és de tornar a la política després d’haver-la abandonat.


l’abandó de la política no ha estat una tasca exclusiva d’una part. una forma d’interrompre el diàleg és atribuir sempre a l’altre la responsabilitat de la seva absència. no val l’argument que carrega la responsabilitat sobre la judicialització de la política quan l’esgrimeixen els qui han destruït totes les guardabarreres de la democràcia, han fet un ús partidista de les institucions i han acabat exaltant la ruptura unilateral del sistema constitucional en nom d’una majoria inexistent.


cal obrir el diàleg, però l’estat de dret ha de funcionar permanentment, de forma que qualsevol repetició dels errors que ens han dut fins l’actual atzucac ha d’ensopegar amb tota naturalitat amb la vigilància de la justícia. el diàleg no pot significar impunitat ni desarmament de l’estat de dret per tal de facilitar una sortida als qui han fracassat en el seu intent unilateralista i en la seva virulenta secuela de les protestes organitzades com a reacció a la sentència.


el diàleg ha de ser polític, naturalment, perquè el diàleg és precisament el retorn a la política. És evident que es tracta d’un conflicte polític, tot i que una de les parts, la que representa a l’independentisme, té tot l’interès a determinar quins són els subjectes que hi han de participar i fins i tot quins són els temes que s’han de discutir. definit així, no es por parlar de diàleg, sino d’un monòleg independentista que no porta enlloc.


això és el que reflecteix l’eslògan desafortunadíssim des del punt de vista polític, tot i que pugui tenir eficàcia publicitària, que diu *spain, sit and talk*. el diàleg no ha de ser entre dues parts que representen a catalunya i a espanya. espanya és plural, fins i tot plurinacional per a molta gent, però catalunya també és plural, i fins tan plurinacional com espanya. ningú, ni tan sols els respectius governs, en les actuals condicions, no pot quedar-se amb la representació del conjunt.


el diàleg no pot ser tancat. s’ha de poder parlar de tot. però tampoc no hi ha d’haver questions obligatòries, especialment si serveixen per trencar el diàleg. el dret a la secessió, disfressat de dret a decidir o de dret a l’autodeterminació, pot ser esgrimit tantes vegades com calgui per alguna de les parts, però no serveix per dialogar sinó per evitar que es dialogui. menys encara si es tracta d’acordar un referèndum o una consulta sobre la secessió.


s’ha dit, i és cert, que tot ha d’acabar a les urnes. tot comença i tot acaba a les urnes. tot requereix l’aval democràtic anterior i posterior. si s’han trencat els consensos, i vaja si s’han trencat, s’han de tornar a recuperar i a expressar a les urnes. però de cap manera en unes urnes d’una pregunta divisiva, un dia, i per sempre, com pretenen els partidaris d’un referèndum d’autodeterminació similar al que històricament han cel·lebrat els pobles colonitzats.


no té raó l’independentisme quan planteja el problema en termes de dèficit democràtic, que atribueix a la negativa dels successius governs espanyols a permetre un referèndum d’autodeterminació. tampoc no la tenen els qui, com pp i ciutadans, atribueixen tot el problema a un comportament deslleial de l’independentisme, a l’abús flagrant que ha fet de les institucions i a la divisió social que ha aconseguit. de la radicalització més desinhibida d’aquesta posició en fa bandera vox, amb la seva proposta anticonstitucional d’abolir l’estat autonòmic i abans que res l’autogovern de catalunya.


a més de totes aquestes raons, hi ha un problema, que és de naturalesa política i que té un dels seus orígens, no l’únic, en la insatisfacció de molts catalans després de la reforma de l’estatut de 2006. per a l’esquerra, especialment socialista, el conflicte versa sobre la distribució del poder en un sistema de govern multinivell. essent més amatent a la pluralitat de la societat catalana, considera que el conflicte no és entre catalunya i espanya sinó que ha acabat esdevenint entre catalans. abans de negociar amb les institucions espanyoles, cal buscar doncs un acord entre catalans, recuperant la unitat civil reivindicada durant la transició, de forma que doni lloc a una definició més federal de l’estat. 


el diàleg necessari, imprescindible fins i tot, ha de servir per reforçar les institucions i enfortir el marc constitucional i estatutari, no per al contrari, com voldria el rupturisme independentista i com tem o potser desitja perversament la dreta espanyola. el marc, el lloc i la institució per al diàleg ja existeixen des del 2006, i és la comissió bilateral estat generalitat, contemplada a l’article 183 de l’estatut. com en tantes altres coses, tenim els instruments constitucionals, on hi cap tot, i que tot ho permeten pel que fa al diàleg polític, però no els volem fer servir.


727d6930381d171bf73bbb2bfd20eac6
justícia fiscal
politicaprosa.com
2020.10
res no s’entén del creixent desordre global sense l’increment de les desigualtats, que està castigant especialment les classes mitjanes, que són les que més aporten, a través dels seus impostos, als pressupostos públics i, en conseqüència a l’estat de benestar. especialment escandalosa és també la creixent concentració de patrimonis i de rendes en una fracció cada cop més reduïda de les classes més afavorides, que compten arreu amb una forta capacitat d’influència sobre els parlaments i els governs democràtics i amb el darrer recurs sempre a mà dels paradisos fiscals i de la deslocalització de la imposició.


aquest fenomen no és tan sols fruit de la globalització, amb tot el que ha comportat de desregulacions, deslocalitzacions i desaparició de fronteres per a les mercaderies i els capitals –no per a les persones–, sinó també resultat de la revolució digital, amb la configuració d’unes empreses organitzades precisament sota la idea d’abastar els mercats globals amb costos fiscals tendents a zero.


les anomenades gafa (google, amazon, facebook i apple) en són el cas més destacat, entre d’altres coses perquè han construït autèntics monopolis sobre les dades, les notícies i els serveis comercials, i aviat ho podran fer sobre el negoci bancari, de forma que venen a incrementar la preocupació pel seu poder desproporcionat i a la vegada per la seva minimitzada aportació als pressupostos públics.


atès que hi ha règims fiscals diferents, aquestes companyies de la nova economia poden decidir on paguen l’impost de societats i, via preus de transferència, optimitzar la seva gestió fiscal. són unes pràctiques que, en principi, respecten literalment la legalitat, però que estan provocant una elusió fiscal –no pas evasió fiscal–, amb uns efectes molt distorsionadors. 


des d’aquesta perspectiva, ja fa temps que la comissió europea, amb una proposta de directiva, vol ordenar aquest tipus de tributació (presència digital significativa). es tracta de l’anomenada taxa google, que es calcularia pel volum de vendes. la proposta actual és d’un 3% sobre la facturació. per a espanya, representaria aproximadament uns 1.200 m€ anuals.


d’altra banda, la necessitat d’impulsar polítiques fiscals equitatives es veu complicada per la difícil equació que obliga a respectar el creixement i la creació de llocs de treball, i a la vegada els objectius mediambientals contemplats als protocols del canvi climàtic. en el cas espanyol, el debat fiscal es veu agreujat per les dificultats d’entesa territorial i per l’aparició del fenomen de la competència entre comunitats autònomes, no sempre des de la lleialtat i l’equitat. el nostre sistema, a més de ser ineficient, ha estat la base de contínues picabaralles partidistes, tintades de greuges comparatius que sovint condueixen a argumentacions i a rivalitats entre exclusivismes territorials.


la idea força que cal defensar és que tots els ciutadans han de tenir accés als mateixos serveis públics, pagats pels impostos de tots, independentment del territori en què viuen. És absolutament cert que paguen i reben els serveis els ciutadans, no els territoris. aquest principi hauria de funcionar en el curt termini a espanya, tal com es dedueix de la constitució, però a la llarga també caldria que fos un objectiu de l’europeisme. en el nostre cas, exigeix, naturalment, la reconstrucció del consens constitucional tant al voltant del model de finançament comú com del polèmic model basc i navarrès, actualment impugnat o discutit des de diverses forces polítiques.


aquest dossier sobre justícia i equitat fiscal conté un article d’ignasi camí, sota el títol de «madrid se n’ha anat», en homenatge a pasqual maragall, on destaca el diferent ritme de creixement i de localització de la riquesa entre madrid i la resta de comunitats. la centralització política i la concentració d’inversions són elements que, juntament amb la competència fiscal –per no dir el dúmping fiscal– condueixen a una carrera desigual que deixa enrere altres autonomies.


com a acompanyament d’aquest fenomen, no és possible fer abstracció dels escàndols de les autovies radials, la ciutat de la justícia, caja madrid, i el processament de tots els presidents de la comunitat de madrid (excepte joaquín leguina). tot i que, després dels esdeveniments del passat octubre, també cal assenyalar el perill que la fugida endavant de madrid es vegi encara més reforçada per un retrocés volgut i treballat a fons de barcelona, resultat de la irresponsabilitat i de la incompetència de la classe dirigent catalana.


els impostos són a la base de tot. també i sobretot de la qualitat del sistema educatiu, una altra de les claus de l’augment de les desigualtats, com ens recorda branko milanovic a l’entrevista que li ha fet francesc trillas. les desigualtats actuals, tal com assenyala thomas piketty, s’estructuren a través d’un sistema de fronteres, de nacionalitats i de discriminació en drets socials i polítics, que només podrem arribar a resoldre a través d’una fiscalitat progressiva universal, que inclogui a la vegada una justa distribució de les emissions de carbons, tal com propugna en el seu llibre *capital et idéologie*, que francesc trillas comenta també en les nostres pàgines.


els combats per l’equitat passen per la política, però abans exigeixen el combat de les idees, tal com milanovic i piketty demostren en els respectius llibres sobre els quals hem volgut fonamentar les nostres propostes de lectura i de reflexió al voltant de l’equitat i de la justícia fiscal.


887fbda7c9e4678ddcaef130aec01df7
jordi llovet i el primer any de política&prosa
politicaprosa.com
2020.10
“la revista *política i prosa*, que acaba d’editar el número que commemora el seu primer any de vida, és un exemple del que acabem d’assenyalar. no és dogmàtica, hi escriu gent de tendències força diferents, deixa respirar el lector —que és sinònim de deixar-lo pensar pel seu compte— i edifica, encara que sigui lentament, una esfera també d’opinió pública, però basada en la racionalitat, no en les falòrnies”, escriu jordi llovet en l’article “contra l’opinió comuna” que publica avui *el país* en el seu suplement quadern de cultura.


llovet continua: “s’han escrit coses fenomenals en aquests dotze mesos de la revista, com ara una gran entrevista a josep maria bricall; bons articles de rafael jorba; opinions contrastades sobre la dita “immersió lingüística” a catalunya; una bona discussió sobre què significa viure en un estat de dret i amb l’empara d’una constitució tan votada al seu moment a catalunya; una bona redefinició del que hem entès i entenem per *catalanisme* i per *poble*; la qüestió dels immigrants africans a europa; uns articles sobre música molt bons i anacrònics; el lloc cabdal de barcelona en la definició possible d’una catalunya-ciutat amb una administració i unes institucions avui invisibles, o l’ascensió imparable dels populismes arreu del nostre continent”.


*veieu l’article complet a:
<https://cat.elpais.com/cat/2019/12/04/cultura/1575485895_520936.html>*


79a6e57e5823dd02509800d33e071076
en mans de la xina
politicaprosa.com
2020.10
*política&prosa* ha dedicat el número de setembre al canvi climàtic. a l'editorial ja expressàvem la necessitat de no perdre més temps i començar ara mateix a intentar revertir o si més no a aturar aquest drama planetari. les següents dades, d'aquest últim mes, no només ens donen la raó sinó que fan que ens quedéssim curts.


a la cimera de parís del 2015 es va acordar, basant-se en les xifres de l'època preindustrial, que la temperatura del planeta no pugés més dels 2 °c i, en la mesura del possible, no més d'1,5 °c. ara ja anem per 1,1 °c i en augment. aquestes dades posen sobre la taula que si no es modifica res, la temperatura pujarà a 3,2 °c aquest segle.

el diòxid de carboni de l'atmosfera va augmentar el 2018 a 407,8 parts per milió, 2,3 més que el 2017. a aquest nivell només s'hi va arribar fa tres milions d'anys, amb el mar 20 metres més alt.

els estats units, de la mà de donald trump, han iniciat aquest novembre la seva retirada, del no respectat, acord de parís. la xina, amb l'excusa de la guerra comercial, ha augmentat un 5% les seves emissions a l'atmosfera. segueix construint centrals de carbó a dojo pensant només en el seu creixement i oblidant per complet la lluita contra el canvi climàtic. en aquest moment, és la responsable del 27% de les emissions de co₂ mundials.

a la cimera de madrid aquests dies hi ha una nova oportunitat, segurament l'última, de posar fil a l'agulla. l'assistència massiva de la ue i dels mandataris europeus de primer nivell contrasta amb la baixa representació dels països que més contaminen. els estats units han enviat només la presidenta de la cambra de representants, nancy pelosi.

tot això, afegit a l'apatia climàtica de rússia, el japó, l'Índia i el negacionisme del brasil de bolsonaro, genera un gran escepticisme a l'hora de pensar que la cop25 pugui ser un punt d'inflexió en la preservació del planeta.

només amb acords d'obligatori compliment (els de parís eren voluntaris) per afrontar canvis industrials i de consum a gran escala rebaixant les emissions de gasos i la contaminació en general es podrà començar a pensar que mad max continua sent una catastrofista pel·lícula de ciència-ficció.
6f92b4ff37e19f9823d01f39ec869016
un any de ‘política&prosa’
politicaprosa.com
2020.10
el número de la revista que el lector té a les mans és el que correspon al primer aniversari de la publicació. ara fa un any vam sortir al carrer amb una portada on dèiem concisament «per què?», títol de l’article editorial on resumíem els nostres propòsits. volíem fer una revista al servei del diàleg, que atenès «especialment a la recuperació de la dignitat de la política, a la consideració que mereixen les persones i al respecte a la regla de joc, és a dir, a l’estat de dret, a l’estatut d’autonomia de catalunya i a la constitució espanyola».


amb dotze números publicats, això ja és una realitat. la publicació s’ha consolidat en un moment de ben difícil supervivència en el mercat dels mitjans de comunicació escrits en català i, el que és més important, s’han consolidat i han avançat les idees que propugnem i l’estil de periodisme que defensem.


el camí que hem recorregut, tot i ser curt i modest, resulta de la voluntat i l’esforç dels ciutadans que ens llegeixen, dels subscriptors i socis que han fet les seves aportacions i de l’equip de periodistes i professionals que han construït el projecte orientats per l’objectiu cívic i polític i sense pretensió de negoci o lucre. en una societat com la catalana, acostumada a obtenir subvencions i ajuts sota les coartades culturals i patriòtiques, hem confiat tan sols en la voluntat ciutadana, convençuts de la necessitat d’un espai periodístic transversal, en el qual ni la llengua ni la cultura quedessin segrestades per l’unanimisme imperant.


si es tractava de fer un exercici periodístic per demostrar que catalunya, la seva llengua i el mateix catalanisme no són propietat de cap ideologia, i molt menys encara de propostes divisives i unilateralistes, ara ja tenim el resultat a les mans. en són testimonis les personalitats entrevistades i les firmes dels nostres articles, que abasten tota la pluralitat catalana sense exclusions d’ideologies.


tot i l’especial dedicació a les qüestions polítiques més roents de l’actualitat del país, hem intentat també respondre a la inspiració fundacional de vincular la reflexió sobre catalunya a la complexa realitat global. el darrer testimoni n’és aquest número 13, dedicat a la crisi mediambiental, que publiquem després d’un estiu de catàstrofes molt relacionades amb l’escalfament del planeta, com són els huracans al carib, els incendis forestals arreu i les inundacions a la costa mediterrània espanyola.


amb el primer aniversari no tan sols ens felicitem que *política&prosa* sigui una realitat sinó que a més convidem a qui ens llegeixi a contribuir a la seva consolidació, amb la lectura abans de res, però també amb la subscripció a la revista. hem fet ja un any, però en volem fer molts més. comptem amb vosaltres!


15e02b2f9e16cb730b7ba860f5052ef1
eleccions arriscades
politicaprosa.com
2020.10
el 10 de novembre els ciutadans espanyols tornarem a ser cridats a les urnes. es tracta de la quarta ocasió en menys de quatre anys que se celebren eleccions generals, una cosa mai vista fins ara a espanya. des de la transició i fins fa poc les legislatures solien tenir una durada més llarga, però des del 2015 la inestabilitat s’ha apoderat de la vida institucional espanyola. des d’aleshores tot han estat situacions inèdites: repetició electoral el 2016 per la incapacitat d’investir un president del govern, la primera moció de censura exitosa de la història el 2018, i ara, altra vegada, una repetició electoral, la segona consecutiva.


l’absència d’experiències prèvies fa difícil preveure quins poden ser els resultats de les noves eleccions. la hipòtesi més plausible és aquella que prediu que serà penalitzada la força política percebuda com la culpable de la manca d’acord i del conseqüent avançament electoral. i aquí tots els partits ha mirat d’espolsar-se les culpes però no tots tenen la mateixa responsabilitat.


el principal argument del psoe és que els dos partits amb qui podria haver fet govern han estat poc cooperatius, perduts per les ambicions personals. ciutadans, amb qui sumava majoria donant lloc a una coalició mínima guanyadora i ideològicament viable, va preferir traçar una línia vermella a pedro sánchez i sacrificar un benefici immediat com era l’entrada al govern, la qual cosa li hagués permès, també, consolidar el partit, per un eventual benefici posterior, superar el pp i erigir-se en la principal alternativa al psoe, extrem que cap enquesta no albirava.


podemos, per la seva banda, va exigir, com al 2015, incorporar-se al govern. els socialistes s’hi van resistir perquè aquesta incorporació no garantia la majoria absoluta i els lligava de mans per a ulteriors negociacions però finalment va accedir-hi, això sí, vetant la presència de pablo iglesias a l’executiu i oferint una vicepresidència i tres ministeris, una oferta amb data de caducitat feta el mes de juliol que podemos va refusar.


de res no van servir les converses de darrera hora quan tota la confiança s’havia esvaït ni l’oferta *in extremis* de ciutadans d’abstenir-se a canvi d’unes condicions inassumibles per als socialistes. al final es va posar de manifest l’escassa utilitat dels nous partits, almenys en termes de formació de govern, en ambdós casos per les ambicions personals i per un excés de tacticisme.


segurament el psoe tampoc no s’hi va esmerçar prou. la negativa de ciutadans l’abocava a una entesa insuficient amb podemos que el tornava a deixar a mercè dels partits independentistes, una experiència que no volia repetir, i d’aquí que la repetició electoral esdevenia l’opció menys dolenta alimentada per les expectatives de sortir reforçat i governar en solitari amb aliances i acords variables. el pp, és l’únic dels grans partits al qual possiblement no se li pot atribuir cap responsabilitat, ja que va fer el que s’espera del principal partit de l’oposició.


les eleccions arriben en un moment difícil. la combinació de la gestió a catalunya de la sentència del judici al *procés*, l’empitjorament de la situació econòmica i la incertesa de l’europa post-brexit plantegen un escenari gens plàcid, sobretot per al psoe. l’escalfament dels ànims a l’independentisme després de les detencions d’activistes acusats de terrorisme, i la nova crida a la mobilització massiva al carrer, en el benentès que alguns, com el tsunami democràtic avalat per carles puigdemont, creuen que la resposta a la sentència serà la darrera gran oportunitat per posar en tensió l’estat, i altra vegada les juguesques del govern i del parlament que al debat de política general va aprovar una resolució avalant la desobediència institucional que va encendre totes les alarmes.


això explica que es torni a plantejar la possibilitat d’aplicar l’article 155, amb les dificultats que comportaria fer-ho per part d’un govern en funcions i amb les corts generals dissoltes, o bé d’activar la llei de seguretat nacional que permetria actuar de manera profilàctica. torna a planar el fantasma de la tardor del 2017: possibilitat de desbordament social i alguna forma de limitació de l’autogovern.


a tot plegat s’hi ha d’afegir una nova variable, els canvis en l’oferta política respecte a les eleccions d’abril. la decisió d’Íñigo errejón de presentar-se divideix encara més l’espai de l’esquerra i la seva presència podria absorbir part del votant descontent amb l’actuació de podemos taponant la recuperació del psoe.


per primera vegada hi ha tres partits competitius a l’esquerra i tres a la dreta encara que l’increment de la fragmentació pot ser compatible amb un increment de la concentració de vot en psoe i pp, que es poden veure reforçats. i a catalunya, que la cup hagi optat per concórrer a unes eleccions generals altera l’espai de competència independentista i afecta les expectatives de junts per catalunya i erc.


la campanya serà més curta de l’habitual, vuit dies, un canvi recent previst com a mesura d’estalvi en cas de repetició electoral. d’estalvi econòmic però també d’una disputa partidista que s’ha mantingut des de les eleccions d’abril i que és la responsable del fracàs. la gran incògnita és quina serà la reacció d’una ciutadania fatigada i decebuda amb uns representants que no han estat capaços de complir amb les seves obligacions.


no ha d’estranyar que ja hi hagi veus que demanen introduir canvis institucionals que garanteixin la formació de govern, evitin el bloqueig i la possibilitat que els partits recorrin al botó nuclear de la repetició electoral sols per l’ambició de millorar la seva posició. al cap i a la fi res no garanteix que després de les noves eleccions la situació sigui millor i que no anem abocats a una tercera repetició.


dd75bf9f49a1aebec337222b673965d9
la digestió de la sentència
politicaprosa.com
2020.10
la sentència del judici als dirigents independentistes ha deixat insatisfet gairebé tothom. als penats, perquè confiaven en la seva absolució, o com a mínim amb un veredicte de culpabilitat amb condemnes que no superessin els 10 anys de presó, que els hagués permès, després de gairebé dos anys de presó preventiva abusiva, obtenir beneficis penitenciaris immediats. al conjunt de l’independentisme, perquè considera que el judici ha estat polític i creu inassumible tot el que no sigui una absolució. als partits d’àmbit estatal de dreta i centre-dreta, perquè consideren que la sentència, que ha optat per la sedició en no considerar provada la violència requerida per a la rebel·lió, és massa tova. i a un bon gruix de juristes que consideren que s’ha obert la porta a la limitació del dret de manifestació.


l’independentisme va expressar el seu descontentament sortint massivament al carrer. primer a través de la iniciativa del tsunami democràtic que va bloquejar l’aeroport de barcelona, seguida de les accions dels cdr i les *marxes* sobre barcelona impulsades per l’anc i Òmnium cultural que, juntament amb la vaga general convocada pel sindicat minoritari intersindical csc, van *mig* paralitzar barcelona i bona part de catalunya el 18 d’octubre i després amb la multitudinària manifestació del 26 d’octubre replicada per scc l’endemà. totes elles accions pacífiques per l’absència de violència contra les persones, però amb prou força coactiva per alterar la llibertat de circulació i la vida quotidiana de molts ciutadans.


tanmateix, el que malauradament quedarà gravat en la retina dels ciutadans no són les multituds autoproclamades pacífiques sinó les imatges de les accions violentes dutes a terme per una minoria de l’independentisme que durant diverses nits van incendiar barcelona i altres ciutats catalanes, amb la consegüent legítima resposta policial.


que la immensa majoria de l’independentisme és pacífic se sabia, com també se sabia, però s’ignorava, que hi ha una petita fracció, profundament arrelada en la història, que sempre ha coquetejat amb la violència i que ara s’ha sentit no només legitimada sinó també avalada en la seva conducta per l’actitud d’alguns dirigents independentistes tan frívols com irresponsables.


fa bé el gruix de l’independentisme a desmarcar-se’n i fan bé els seus dirigents a condemnar la violència tantes vegades com faci falta. el que sobta és que enfront la violència el propi president de la generalitat hagi sembrat dubtes sobre l’actuació policial i deslegitimat al seu conseller d’interior, fins al punt d’haver decidit obrir una investigació als mossos.


el debat sobre la violència ha permès passar de puntetes per la minsa resposta institucional a la sentència, tornant-se a fer paleses les disparitats de criteri de l’independentisme. el president torra va sorprendre a propis i estranys comprometent-se a celebrar un nou referèndum d’autodeterminació. i no va ser fins a una setmana després de la sentència que junts per catalunya, erc i la cup van acordar impulsar una resolució parlamentària, que no havia de ser votada fins després de les eleccions del 10n, contrària a la sentència i favorable a l’exercici del dret d’autodeterminació, raó per la qual, en cas de ser aprovada, pot suposar l’obertura d’un nou front judicial.


la sentència s’ha obeir per respecte a l’estat de dret i per la presumpció que els magistrats han estat guiats per l’ànim de fer justícia i no per una pulsió exemplaritzant. però acatar la sentència no vol dir necessàriament compartir tots els seus arguments, ni pel que fa a la valoració dels fets ni pel que fa als seus fonaments de dret ni a les penes imposades.


es pot discutir jurídicament presentant recursos al tribunal constitucional i al tribunal europeu de drets humans. i també és lícit discrepar-hi políticament a l’empara de les llibertats d’expressió i de manifestació. sempre però amb els límits de la protesta violenta i de la utilització sectària de les institucions de tots. la desobediència civil no pot esdevenir desobediència institucional i, en un clima d’alta emotivitat, hauria de prevaler un criteri de prudència, destinat a no empitjorar més la convivència a catalunya i les relacions institucionals.


el judici no ha estat polític i ha estat just, com ha reconegut xavier melero, un dels advocats defensors. ha estat la resposta judicial de l’estat a determinats fets punibles realitzats en el context d’un conflicte que la política i les altres institucions no van saber resoldre. però té efectes polítics. la seva veritat jurídica incideix en la veritat política sobre els esdeveniments de la tardor catalana de 2017 i, per tant, en les responsabilitats polítiques dels actors diversos que van intervenir-hi. unes responsabilitats que no han estat dilucidades amb claredat i de les que depèn en bona part la possibilitat de crear nous escenaris polítics més positius.


en aquest sentit cal considerar les diferents mesures que puguin atenuar la sort dels condemnats. començant per recursos davant les instàncies competents. aplicant amb normalitat el règim de compliments de les penes. plantejant possibles mesures de gràcia per la via de l’indult que ha de fonamentar-se en raons molt sòlides que ponderin la proporcionalitat entre les penes imposades i el seu efecte en un bé superior com la convivència.


però s’ha de ser molt clar pel que fa a la impossibilitat de l’amnistia que reclama l’independentisme, en no estar prevista a la constitució. una altra possibilitat seria una reforma del codi penal per establir i/o modificar tipus penals no contemplats i dels que hipotèticament se’n podrien beneficiar els actuals condemnats per la seva aplicació retroactiva.


més enllà de la gestió de l’impacte immediat caldrà temps per digerir la sentència, pel que fa als efectes en la societat catalana i en els marcs polítics català i espanyol. es repeteix, fins al tòpic, que ara toca fer política. per tant, és determinant crear les condicions que ho facin possible. les eleccions del 10n a espanya i unes imprescindibles i urgents eleccions a catalunya haurien de fer-ho possible.


e3328c68a863c003a07be54c2bf86bd0
el canvi climàtic, el desafiament més gran
politicaprosa.com
2020.10
ara ja no val a badar. el canvi climàtic ja és aquí. els advertiments, titllats per molts de catastrofistes, que des de fa un bon grapat de dècades, científics, experts i ecologistes ens anaven anunciant, són una realitat.


les estadístiques dels últims anys així ho fan palès: els rècords de temperatures a tot el món, el creixent desglaç dels pols i de les glaceres alpines, els huracans cada cop més potents i a latituds més septentrionals, els incendis devastadors, l’avanç dels deserts...amb aquestes dades sobre la taula, el grup d’experts de l’onu sobre el canvi climàtic és així de contundent ja en el primer paràgraf del seu document mare: «estem davant el desafiament més gran del nostre temps i ens trobem en un moment decisiu. des de pautes meteorològiques canviants que amenacen la producció d’aliments, fins a l’augment del nivell del mar que incrementa el risc d’inundacions catastròfiques, els efectes del canvi climàtic són d’abast mundial i d’una escala sense precedents. si no es prenen mesures dràstiques des d’avui, serà més difícil i costós adaptar-se a aquest efecte en el futur».


afirmacions inquietants ens porten al que es coneix com «la variable antròpica», *és* a dir, la influència de l’activitat humana sobre el clima. la regulació estricta d’aquestes activitats ha de ser la política prioritària per revertir o si més no, aturar aquesta emergència planetària. es necessiten canvis ràpids i de gran abast per frenar els pitjors efectes; el primer, aconseguir que les emissions netes mundials de co₂ arribin a nivell zero el 2050.


eric suñol en aquest número de *política&prosa* ens explica que ja s’hi està avançant: «avui en dia s’albira que la descarbonització de l’economia –no fer servir combustibles fòssils amb emissions de co₂– s’accelerarà durant els pròxims 20 anys. evidentment en 20 anys aquesta descarbonització serà incompleta i quedaran activitats on la substitució del combustible fòssil serà més lenta, com ara el transport aeri o una bona part del gas natural».


l’economia circular és una de les fórmules, encara avui molt poc esteses, que ajudaria a reduir els residus i alhora reutilitzar-los per crear altres empreses. es tracta d’una nova estratègia empresarial que consisteix a unir diverses indústries i entitats —tradicionalment separades— en una sola xarxa on es busquin i es posin en marxa solucions innovadores, dins un mateix territori, per tal de maximitzar l’ús dels recursos: materials, energia, aigua, béns, experiència, logística... a través de la xarxa s’identifiquen oportunitats de negoci que donen lloc a transaccions comercials rendibles gràcies a donar valor afegit a recursos sobrers.


no està en joc el futur de la terra, que sobreviuria sense nosaltres, sinó l’equilibri climàtic que ha fet possible la vida de 8.000 milions de persones. s’ha arribat a aquest punt d’urgència després de diverses i fracassades cimeres mundials pel clima. assolint només acords de mínims i amb l’afegitó que s’han incomplert reiteradament.


els actuals partits progressistes, hereus del fracassat model socialista, però que mantenen plantejaments polítics en pro de la igualtat, el benestar i la justícia social, el pacifisme, la defensa dels drets civils, el feminisme..... són els primers que han incorporat als seus programes la lluita contra el canvi climàtic. ara, als països europeus abunden les carteres ministerials de medi ambient. també la unió europea, de la mà de la nova presidenta de la comissió, ursula von der leyen, ha creat una vicepresidència exclusivament per lluitar contra el canvi climàtic. el socialdemòcrata holandès frans timmermans en serà el titular.


el nou centreesquerra és més conscient i responsable en aquest àmbit que els partits populistes i conservadors. aquests, en molts casos defensors dels interessos econòmics dels més poderosos i dels *lobbies* dels productors d’energia, s’han convertit en els negacionistes de facto de la urgència climàtica. no tant de paraula –a hores d’ara ningú sensat no s’atreveix a negar l’evidència– però sí amb els fets de les seves polítiques diàries. trump, bolsonaro o vox a espanya són uns dels actuals actors polítics més refractaris a la preservació del medi ambient. aquest agost passat el president del brasil va rebutjar l’ajuda que li oferia el g7 per apagar els incendis de l’amazònia tot i les enquestes que diuen que gairebé el 80 % dels brasilers rebutgen l’explotació minera a les àrees de reserva ambiental o d’indígenes.


des del punt de vista generacional, els joves són els que tenen més consciència ecològica. els moviments reivindicatius per garantir un món habitable, com és *fridays for future* encapçalat per l’adolescent greta thunberg, marcaran les noves agendes polítiques. els néts del maig del 68 han pintat de verd la vella bandera roja dels seus avis culpant les anteriors generacions de no haver afrontat, en el passat, amb valentia i visió de futur la defensa del medi ambient.


amb aquesta conscienciació popular, els partits que no prioritzin als seus programes mesures dràstiques per lluitar contra aquesta emergència mundial seran castigats per les urnes i romandran sense possibilitat de governar.


o ara o mai. si els dirigents mundials no arriben a grans consensos transversals, amb generositat i sense avantposar els interessos domèstics o de partit, només ens quedarà preparar-nos amb resignació per entomar els pitjors efectes del canvi climàtic.


b213862045921246ffc6b7f90ceb6450
primers dotze números!
politicaprosa.com
2020.10
[fusion\_builder\_container hundred\_percent="no" equal\_height\_columns="no" menu\_anchor="" hide\_on\_mobile="small-visibility,medium-visibility,large-visibility" class="" id="" background\_color="" background\_image="" background\_position="center center" background\_repeat="no-repeat" fade="no" background\_parallax="none" parallax\_speed="0.3" video\_mp4="" video\_webm="" video\_ogv="" video\_url="" video\_aspect\_ratio="16:9" video\_loop="yes" video\_mute="yes" overlay\_color="" video\_preview\_image="" border\_size="" border\_color="" border\_style="solid" padding\_top="" padding\_bottom="" padding\_left="" padding\_right=""][fusion\_builder\_row][fusion\_builder\_column type="1\_1" layout="1\_1" background\_position="left top" background\_color="" border\_size="" border\_color="" border\_style="solid" border\_position="all" spacing="yes" background\_image="" background\_repeat="no-repeat" padding\_top="" padding\_right="" padding\_bottom="" padding\_left="" margin\_top="0px" margin\_bottom="0px" class="" id="" animation\_type="" animation\_speed="0.3" animation\_direction="left" hide\_on\_mobile="small-visibility,medium-visibility,large-visibility" center\_content="no" last="no" min\_height="" hover\_type="none" link=""][fusion\_text columns="" column\_min\_width="" column\_spacing="" rule\_style="default" rule\_size="" rule\_color="" hide\_on\_mobile="small-visibility,medium-visibility,large-visibility" class="" id="" animation\_type="" animation\_direction="left" animation\_speed="0.3" animation\_offset=""][fusion\_dropcap boxed="no" boxed\_radius="" class="" id="" color="" text\_color=""]u[/fusion\_dropcap]na extraordinària i àmplia representació dels àmbits cultural i polític de barcelona va celebrar ahir els primers dotze números de **política&prosa** amb una copa de cava a l’amable entorn de l’hotel alma.


just abans s’havia celebrat la junta general de la societat política&prosa s.l., editora de la publicació. 


entre els assistents a la celebració es pot destacar la presència del president josé montilla que va tenir oportunitat de conversar amb socis fundadors, subscriptors, autors i amics de la revista en general.


 

[caption id="attachment\_6928" align="aligncenter" width="1600"]![](https://www.politicaprosa.com/wp-content/uploads/2019/10/fsp0225.jpg) xavier roig, jaume bellmunt, president josé montilla i leopoldo gay © ferran sendra[/caption]

 
el grup que es va reunir aplegava alhora representants de l’equip promotor i personalitats com l’acadèmic paco rico, el parlamentari ramon espadaler,  joan torres, ex president de ferrocarrils de la generalitat; enric fossas, degà de la facultat de dret de la uab; el professor cesàreo rodríguez-aguilera, rafael suñol,  ramon garcia-bragado, lluís bassets, rosa massagué, rafael jorba, jaume bellmunt, josé antonio sorolla, jordi julià, pedro maqueda, jordi puigferrat, toni sitges-serra, jordi alberich, antoni esteve, guillermo basso,  leopoldo gay, juan carlos montiel, mario romeo, isabel llauger, pilar tornos, xavier güell, enrique senabre, valerie miles, lluís olivella, pablo salvador coderch, joan llorach, mar calpena, jacinto antón, celestí pol, elena moreno i eva camps.

[/fusion\_text][fusion\_separator style\_type="none" hide\_on\_mobile="small-visibility,medium-visibility,large-visibility" class="" id="" sep\_color="" top\_margin="" bottom\_margin="30px" border\_size="0" icon="" icon\_circle="" icon\_circle\_color="" width="" alignment="center" /][fusion\_gallery layout="masonry" picture\_size="" columns="4" column\_spacing="10" gallery\_masonry\_grid\_ratio="" gallery\_masonry\_width\_double="" hover\_type="" lightbox="yes" lightbox\_content="captions" bordersize="" bordercolor="" border\_radius="" hide\_on\_mobile="small-visibility,medium-visibility,large-visibility" class="" id=""][fusion\_gallery\_image image="https://www.politicaprosa.com/wp-content/uploads/2019/10/fsp0209.jpg" image\_id="6916" link="" linktarget="\_self" /][fusion\_gallery\_image image="https://www.politicaprosa.com/wp-content/uploads/2019/10/fsp0261.jpg" image\_id="6942" link="" linktarget="\_self" /][fusion\_gallery\_image image="https://www.politicaprosa.com/wp-content/uploads/2019/10/fsp0260.jpg" image\_id="6940" link="" linktarget="\_self" /][fusion\_gallery\_image image="https://www.politicaprosa.com/wp-content/uploads/2019/10/fsp0236.jpg" image\_id="6938" link="" linktarget="\_self" /][fusion\_gallery\_image image="https://www.politicaprosa.com/wp-content/uploads/2019/10/fsp0234.jpg" image\_id="6936" link="" linktarget="\_self" /][fusion\_gallery\_image image="https://www.politicaprosa.com/wp-content/uploads/2019/10/fsp0230.jpg" image\_id="6934" link="" linktarget="\_self" /][fusion\_gallery\_image image="https://www.politicaprosa.com/wp-content/uploads/2019/10/fsp0229.jpg" image\_id="6932" link="" linktarget="\_self" /][fusion\_gallery\_image image="https://www.politicaprosa.com/wp-content/uploads/2019/10/fsp0227.jpg" image\_id="6930" link="" linktarget="\_self" /][fusion\_gallery\_image image="https://www.politicaprosa.com/wp-content/uploads/2019/10/fsp0225.jpg" image\_id="6928" link="" linktarget="\_self" /][fusion\_gallery\_image image="https://www.politicaprosa.com/wp-content/uploads/2019/10/fsp0223.jpg" image\_id="6926" link="" linktarget="\_self" /][fusion\_gallery\_image image="https://www.politicaprosa.com/wp-content/uploads/2019/10/fsp0222.jpg" image\_id="6924" link="" linktarget="\_self" /][fusion\_gallery\_image image="https://www.politicaprosa.com/wp-content/uploads/2019/10/fsp0220.jpg" image\_id="6922" link="" linktarget="\_self" /][fusion\_gallery\_image image="https://www.politicaprosa.com/wp-content/uploads/2019/10/fsp0217.jpg" image\_id="6920" link="" linktarget="\_self" /][fusion\_gallery\_image image="https://www.politicaprosa.com/wp-content/uploads/2019/10/fsp0215.jpg" image\_id="6918" link="" linktarget="\_self" /][/fusion\_gallery][/fusion\_builder\_column][/fusion\_builder\_row][/fusion\_builder\_container]
a2e25db992bf4c6865a032e1aa0f1e84
governar europa
politicaprosa.com
2020.10
una nova etapa s’acaba d’obrir per a la unió europea amb el nomenament el passat mes de juny d’uns nous alts càrrecs de les institucions que aporten novetats substancials en els lideratges polítics. per primer cop els dos llocs més destacats de la governança europea, que són les presidències de la comissió i del banc central europeu, corresponen a dues dones, l’alemanya ursula von der leyen i la francesa christine lagarde.


els caps de govern i d’estat que les van nomenar van haver d’adaptar-se a un joc molt complex d’equilibris, a més de buscar les majories imprescindibles per a la seva ratificació, quan calia, al parlament europeu. no tots els equilibris necessaris van poder ser respectats. l’europa central i oriental, específicament l’anomenat grup de visegrad (polònia, txèquia, eslovàquia i hongria), ha quedat marginada i debilitada en la representació institucional, en certa correspondència amb la seva actitud cada cop més reticent en relació a la construcció europea, a voltes inclús obstaculitzadora. el mateix es pot dir del soci fundacional de la ue, itàlia, que, com a resultat del govern populista d’extrema dreta, ha perdut protagonisme després d’haver acaparat tres llocs destacats (banc central, parlament i alt representant), i ara només es veurà representada a la presidència del parlament i per part d’un eurodiputat com david sassoli, que pertany al partit democràtic, a l’oposició.


la víctima més notable de l’acord dels 28, encara amb el regne unit a dins, va ser el sistema informal dels *spitzenkandidaten* que es va aplicar per primer cop a les anteriors eleccions europees per tal de convertir en president de la comissió el candidat nomenat per la llista més votada. el resultat electoral, sense majoria suficient per part dels dos grans partits, els populars i els socialdemòcrates, va ser el que el va posar en crisi, en obrir-se la possibilitat de descartar els dos candidats de les dues minories més grans (pp i ps), l’alemany manfred weber i el neerlandès franz timmermans, per tal de privilegiar els altres equilibris.


al final, els quatre càrrecs corresponen a la força del tàndem francoalemany i a la nova correlació de forces que ha convertit els liberals en la tercera pota de les majories, gràcies a la centralitat i a la força d’emmanuel macron en el nou joc europeu. i, sobretot, a una qüestió que també preocupava macron i merkel, com és l’esforç obligat per aconseguir la paritat, just en el moment en què els populismes d’extrema dreta i els autoritarismes s’enfronten als feminismes arreu, començant pels estats units i seguint per països com el brasil, rússia o les filipines.


en el nou món emergent i polaritzat que s’està configurant, europa hi ha de jugar com a actor internacional de primer pla, però ho farà millor amb veus femenines, sobretot quan són, a més, exemplars en la defensa dels valors europeus, tal com en són testimoni les seves trajectòries i en el cas de la presidenta de la comissió el seu primer discurs davant el parlament, profundament europeista, social i obert a la pluralitat.


arriben aquestes dues dones al cim just en el moment en què la cancellera merkel s’encamina cap al final de la seva trajectòria com a governant. bona part dels mèrits del feminisme europeu es deuen a la seva actitud, corroborada ara amb el nomenament d’annegrette kramp-karrenbauer, secretària general de la cdu, com a ministra de defensa en substitució de von der leyen.


aquesta europa amb dues dones als màxims llocs de comandament és l’europa de merkel, amb una europeista federalista a la comissió i, al banc central europeu una exdirectora del fmi preparada per continuar les polítiques de defensa de l’euro com les que ha portat a terme fins ara mario draghi. merkel és també la cancellera que ha marcat el ritme i el to de polítiques d’acollida als demandants d’asil en el moment en què una part dels socis europeus, encapçalats per itàlia, dedicaven els seus esforços a dinamitar l’espai schengen sobre lliure circulació i els convenis de dublin sobre asil.


l’europa de merkel és també l’europa de l’austeritat, del dèficit en polítiques fiscals i socials i del fre a un pressupost consistent per a la zona euro, que pugui avançar-se a futures crisis. aquests són ara els deures que s’hauran de plantejar els nous equips que entren en funcions aquesta tardor. ho exigeix la cohesió interna europea i ho demanen com a resposta als síndromes populistes que veuen en brusel·les el problema en lloc de la solució.


els altres dos càrrecs nomenats, el president del consell i l’alt representant, el liberal belga charles michel i el socialista català josep borrell, tindran també un paper molt destacat en aquests nous envits. cada cop és més necessària la figura de l’organitzador i de l’àrbitre entre els 28, un primer ministre bon coneixedor de les relacions institucionals entre governs i personals entre governants, sobretot en un moment de polarització i fragmentació com l’actual. el «ministre d’exteriors» europeu, d’altra banda, és un càrrec crucial si europa pretén sortir de la irrellevància actual i tornar a l’escenari internacional amb la força que requereixen el moment destructiu del trumpisme i l’emergència imparable de la xina de xi jinping.


c63aa856f53e225177b8e74c56f437f3
parlem d’espanya
politicaprosa.com
2020.10
pierre vilar encetava així la seva *història d’espanya*: «l’oceà. el mediterrani. la serralada pirinenca. entre aquests límits perfectament diferenciats, sembla com si el medi natural s’oferís al destí particular d’un grup humà, a l’elaboració d’una unitat històrica». aquesta unitat, de la qual es va despenjar portugal, s’articula històricament al voltant de la pulsió unitarista de castella i el pluralisme hispànic de què feia bandera catalunya, d’acord amb l’arrel confederal de l’antiga corona d’aragó. com explica jaume vicens vives, «durant els quatre segles d’existència d’una comunitat hispànica efectiva, castellans i catalans, hem maldat per fer-nos un habitacle a gust nostre».


val a dir que el regeneracionisme espanyol i el catalanisme polític, a finals del segle xix i inicis del xx, van coincidir en el diagnòstic –la necessitat de superar l’estat de l’antic règim–, però discreparen de la teràpia. per això, com assenyala també vicens, no és certa aquella afirmació d’ortega que només els castellans tenien el cervell adequat per poder vertebrar l’espanya contemporània. ans el contrari. sense el catalanisme polític, hereu de les anomenades «cultures del doble patriotisme» –català i castellà– del vuit-cents, no s’entendria l’esforç de catalunya per afaiçonar una certa idea d’espanya: «els catalans desenvoluparen les tesis del provincialisme, el foralisme, el regionalisme, el federalisme, el comunitarisme i l’iberisme, sempre dintre de l’esfera d’un mateix estat».


des d’aquesta òptica, se’ns recorda sovint l’*adéu a espanya* del final de l’oda de maragall, composta coincidint amb l’ensulsiada colonial de 1898, però s’oblida el seu *visca espanya!*, escrit deu anys després, en el qual es preguntava: «espanyols? sí, més que vosaltres! però, com ha de viure espanya? no pas arrossegant-se pels carrerons provincials del caciquisme; no pas agarrotada, com fins ara, en els lligams d’un uniformisme que és contrari a la seva naturalesa; no pas en la buidor de sentit dels partits vells ni en l’aire corromput d’un centralisme tancat a tota penetració de l’aura popular». vet aquí, resumida, la defensa d’una altra idea d’espanya que ha estat, al costat de la reivindicació de l’autogovern, el segon pilar del catalanisme polític.


per això, des de les planes de *política&prosa* parlem d’espanya, volem seguir parlant d’espanya. no és res d’extraordinari. És una tasca que ens vincula amb el llegat plural del catalanisme, del qual volem ser marmessors; també continuadors. sabem que, a hores d’ara, com va passar a la segona república, les relacions entre catalunya i el conjunt d’espanya passen sovint de l’encaixada afectuosa a la negació recíproca i a la manca de reconeixement mutu. vicens vives feia un diagnòstic que es podia aplicar a la situació actual: «intel·lectuals i polítics, que havien sortit més d’una vegada de llurs reductes de comoditat (...), no tingueren valor per a sacrificar llur popularitat als designis d’una tasca mancomunada».


el catalanisme polític, ahir i avui, és inseparable d’un intervencionisme hispànic. aquesta tasca, com deia també l’historiador, passa simbòlicament per considerar espanya com una lira, les cordes de la qual s’harmonitzen en voluntat i amor. es tracta, per tant, de sumar complicitats i de refer afectes per a compondre la nova polifonia de l’espanya del segle xxi. el punt de partida és doble: el pacte constitucional de 1978, que reconeix el dret a l’autonomia de les nacionalitats i les regions, i el marc de sobiranies (i també ciutadanies) compartides que espanya ha anat abraçant des de l’ingrés a l’aleshores cee l’1 de gener del 1986.


tanmateix, quatre dècades després, la posada al dia de la constitució comença per acceptar que les nacionalitats no són altra cosa que les nacions que formen part d’aquest estat compost que en diem espanya. i, per fer-ho, cal superar els conceptes d’ahir, del debat decimonònic. la clau de volta, a espanya i a europa, és el federalisme, però no entès com una tècnica sense ànima, sinó com un instrument per articular igualtat i diversitat, unió i llibertat. un «federalisme càlid», en expressió de l’enyorat ernest lluch, que ens permeti administrar la complexitat de l’europa del segle xxi.


cal recordar que el catalanisme va ser capdavanter en la defensa d’un model de base cívica, fonamentat en el pacte de ciutadania. diguem-ne, si es vol, civilitat. ja el primer terç del segle xx, rafael campalans –la seva màxima era «política vol dir pedagogia»–, va deixar escrit que catalunya «no és solament la geografia i la història passada. És, sobretot, aquest deler regenerador que s’encomana a tots els homes que hi viuen, és a dir, aquesta voluntat d’història futura. no és la història que ens han contat, sinó la història que volem escriure. no és el culte als morts, sinó el culte al fills que encara han de venir».


d’espanya estant, molts anys després, s’han escoltat reflexions semblants. per exemple, joaquín almunia, en una conferència sobre l’impuls federal del procés autonòmic, va dir l’11 de febrer del 2000: «no em preocupa tant el ser d’espanya com la construcció de la convivència entre els espanyols, fins i tot d’aquells que no se sentin espanyols. no hem de viure espanya com un problema, sinó com una oportunitat i un repte. la pregunta ja no és *què és espanya?*, sinó *què volem que sigui?*». si la pregunta és diferent, també ho hauria de ser la resposta; tant a madrid com a barcelona.


aquella reflexió, dues dècades després, sembla feta per afrontar els reptes d’avui. perquè, al capdavall, el nou paradigma – què volem ser i, sobretot, què volem fer junts– és aplicable a catalunya, al conjunt d’espanya i a tota la unió europea.


7be42b1a11677325cdb4cdfe4b3e64f3
la pluralitat del món municipal
politicaprosa.com
2020.10
les eleccions municipals determinen el color del governs locals i la composició de les institucions supramunicipals com els consells comarcals i les diputacions provincials, però sobretot palesen la força i la implantació dels partits, raó per la qual la lluita en aquest àmbit esdevé prioritària per a la supervivència, per al creixement i per a les expectatives de les organitzacions partidistes. en aquest sentit les eleccions del 26 de maig, però sobretot les aliances que es van materialitzar el 15 de juny amb la constitució dels ajuntaments, informen de la salut dels partits i resolen interrogants.


en primer lloc l’estat de la qüestió que està resultant ser el motor de la vida política catalana i que n’explica l’actual deriva: la disputa entre erc i la postconvergència per l’hegemonia en l’espai independentista. a les eleccions generals esquerra es va imposar amb claredat però els resultats de les eleccions municipals i europees van ser més ambivalents. erc va guanyar les municipals, esdevenint la primera força política en termes de vots i d’electes. però un cop enllestits els pactes municipals, junts per catalunya, malgrat la davallada i la pèrdua de places importants com sant cugat segueix sent la força amb més alcaldies, en conserva 370.


això explica, en gran mesura, perquè la refundació de l’espai postconvergent que comença a gestar-se sota les regnes de mas passi per mirar de conciliar el puigdemontisme i el pdecat, que ha esdevingut un partit d’alcaldes. erc per la seva banda pot celebrar ser el partit que més ha crescut, ha guanyat més de 100 alcaldies sumant-ne en total 359, algunes de molt significatives com la de lleida que passa de mans socialistes a republicanes.


i finalment dins l’espectre independentista la cup augmenta lleugerament el seu poder municipal. l’independentisme es troba sòlidament implantat al conjunt de catalunya i el seu predomini municipal li permet el control de la majoria dels consells comarcals i de les diputacions provincials. erc és el partit amb més diputats provincials a tarragona i a lleida mentre que junts per catalunya conserva la primera posició a girona tot i que retrocedeix. però no és segur que una força independentista pugui governar la de barcelona, ja que els republicans han empatat amb el psc.


el segon interrogant era l’abast de la recuperació del partit socialista molt beneficiat per l’arribada de pedro sánchez a la moncloa i per la seva victòria a les eleccions generals. el psc ha millorat els seus resultats en termes globals, governa moltes de les ciutats més poblades de catalunya (a banda de formar part del govern de barcelona, governa l’hospitalet de llobregat, badalona, sabadell, mataró o santa coloma de gramenet) però ha perdut una trentena d’alcaldies, entre les quals les de lleida, una plaça històrica, i tarragona. en conserva 89 i pot vantar-se que la majoria dels ciutadans de catalunya tenen un alcalde socialista.


la tercera qüestió era la posició dels comuns després de les constants convulsions en el seu espai polític. igual que al conjunt d’espanya la nova esquerra alternativa no ha estat capaç de beneficiar-se del seu accés a les institucions el 2015 i encara que en conjunt ha pogut retenir 16 alcaldies a tot catalunya i ha salvat *in extremis* la de barcelona, on ada colau seguirà sent alcaldessa tot i que els comuns van ser superats per erc, ha d’afrontar una redefinició que aclareixi el seu lideratge de cara a les eleccions autonòmiques, les relacions entre els diferents grups i amb els referents estatals de podemos i/o la nova formació impulsada per Íñigo errejón.


en quart lloc s’especulava sobre el paper del pp a catalunya, partit que s’ha vist molt afeblit en els darrers anys, fins al punt que el seu líder fins fa poc, xavier garcía albiol, va fer campanya a badalona desmarcant-se del partit i va tornar a guanyar les eleccions malgrat no haver pogut conservar l’alcaldia. contra pronòstic, josep bou va obtenir dos regidors a barcelona però en conjunt el pp només va guanyar a tres municipis i sols governa el petit ajuntament de pontons.


i finalment la incògnita sobre la implantació territorial de ciutadans també s’ha resolt. el partit taronja va ser capaç de guanyar les eleccions del 21-d en unes condicions excepcionals de polarització i amb un psc en hores baixes però segueix sense aconseguir penetració territorial i sense governar ni un sol ajuntament a catalunya. sense caps visibles per la fugida a madrid dels seus màxims dirigents, i sense implantació territorial ciutadans difícilment podrà aspirar a repetir la gesta del 21-d. menys encara després del trencament amb manuel valls pel seu suport a colau per evitar que l’independentisme governés barcelona i de l’abandonament de toni roldán descontent amb la negativa del partit a negociar amb el psoe el govern central.


encara que a barcelona, i molt sorollosament, s’hagi decidit el govern en funció de la política de blocs, el balanç dels acords municipals evidencia que al conjunt de catalunya el mapa de poder local és molt divers i amb nombrosos exemples d’acords entre partits dels diferents blocs. potser els dirigents d’alguns partits tenen interès a mantenir la polarització política i a traslladar la idea que la societat està fracturada i cada vegada més belgicanitzada, però la realitat al territori sembla ser molt més porosa, permeable i respectuosa amb a la pluralitat social.


3d77f07681334060412060294f59278f
la sentència: digestió i gestió
politicaprosa.com
2020.10
el judici del *procés* va quedar al juny vist per a sentència. la sala segona del tribunal suprem avalua els fets de setembre i octubre del 2017 a partir dels testimonis i les dades contradictòries aportades en la vista oral. s’ha acabat el temps de la justícia i s’obre una finestra d’oportunitat per a la política: la digestió i la gestió de la sentència.


la política ja va tenir el seu temps i el va desaprofitar: el president rajoy es va refugiar en la llei i el president puigdemont la va menystenir. aquest dèficit de política és la «patata calenta», en paraules d’una de les persones cridades a fer justícia, que uns i altres van posar sobre la taula del suprem. la sala segona tornarà ara aquella «patata calenta» a la política en forma de sentència.


cal esperar de tots els actors polítics que no atiïn el foc de les emocions i que gestionin el postjudici amb el coratge i la intel·ligència que fins ara els ha mancat. no es pot esperar del suprem una sentència que resolgui els problemes de la inacció política passada, però tampoc un desenllaç que en compliqui la resolució futura. dit d’una altra manera: la «patata calenta» que tornaran a posar sobre la taula de la política s’ha de poder digerir per a poder ser gestionada.


els set magistrats no poden resoldre un contenciós polític que, com va recordar el tc, estan cridats a fer-ho els poders públics «mitjançant el diàleg i la cooperació», i saben que el partit de tornada es jugarà davant la justícia europea. per això, s’imposen dues reflexions en el pla polític i jurídic. primera: els processats no ho són pel seu ideari, sinó per promoure la via unilateral: les lleis del referèndum i de transitorietat jurídica, la consulta de l’1-o i la declaració d’independència.


segona reflexió: la sentència s’està redactant amb quatre tipus penals al tinter: rebel·lió, sedició, malversació i desobediència. els dos primers han estat qüestionats per penalistes de prestigi, la malversació recull dades no concloents i la desobediència sembla provada: la fiscalia, utilitzant la terminologia de hans kelsen, va parlar de «cop d’estat». aquesta és una qualificació política, però no jurídica, i perquè es pugui equiparar al delicte de rebel·lió ha d’anar acompanyada d’un alçament públic i violent, un supòsit que va refutar l’advocacia de l’estat.


comptat i debatut, el suprem ha d’avaluar els fets i establir la correspondència amb els tipus penals de referència. cal esperar-ne una sentència justa, tot el contrari d’exemplar. només així la política en podrà afrontar la digestió i la gestió.


 


[caption id="attachment\_6246" align="aligncenter" width="821"]![](https://www.politicaprosa.com/wp-content/uploads/2019/09/pp_-els-12-acusats-davant-el-tribunal-el-12-de-febrer-dia-d-inici-del-judici-foto-j-j-guillen-efe.jpg) els 12 acusats davant el tribunal el 12 de febrer, dia d’inici del judici © j.j.guillén/efe[/caption]


ccc3cf588df0595e224a393906433abd
passem pàgina
politicaprosa.com
2020.10
els actuals són temps de gran volatilitat. idees que semblaven noves s’han desgastat i han envellit gairebé més despressa de com havien crescut. d’altres amb més solera, però aparentment obsoletes, demostren una renovada utilitat i també capacitat de projecció cap al futur. aquest és el cas del catalanisme, cultura política hegemònica a catalunya durant cent anys, identificada amb la recuperació de la llengua i la cultura, l’autogovern i la democràcia, i el bon govern constitucional al conjunt d’espanya. i això no és tan sols un resultat del procés independentista i de les reaccions que ha aixecat a dins i a fora, sinó també dels esforços per desprestigiar-lo i fins i tot donar-lo per liquidat tant des de l’independentisme com des del camp més directament adversari.


per al secessionisme recrescut, aquests cent anys d’història han estat merament una etapa d’immaduresa que calia superar amb l’exercici del dret d’autodeterminació i la construcció d’una república separada. per a l’antiindependentisme reactiu, també s’ha tractat d’una etapa preparatòria, gairebé conspirativa, que conté potencialment tot el que ara ha aflorat en forma de secessionisme descarat.


aquestes dues actituds o moviments simètrics tenen més coses en comú del que sembla, però la més destacada és el diagnòstic. ambdues consideren el catalanisme responsable de l’actual situació de catalunya i el denuncien per la seva ambigüitat i el seu possibilisme. uns el titllen de regionalisme impotent i submís i els altres de criptoindependentisme deslleial i preparatori de la secessió. els primers refusen l’actual statu quo, perquè consideren que l’autogovern és escàs o fins i tot inexistent, mentre que els segons el troben excessiu i perillós per a la integritat territorial espanyola. uns en nom de la república i els altres de la unitat d’espanya, garantida per una aplicació perpètua i extensiva de l’article 155 de la constitució, el fan culpable de tots els mals contemporanis.


no és una qüestió de terminologia, sinó de cultura i tradicions polítiques. res més equivocat i perniciós que creure en la seva sobtada superació, tant pel que fa a l’autogovern de catalunya com a la democràcia espanyola, dos termes entrelligats, als quals cal afegir-ne encara un tercer, el de la construcció de la unió europea. el catalanisme, lluny de ser una doctrina tancada o una forma d’identitat nacional, és la millor expressió catalana de la cultura democràtica del diàleg i del pacte. com a ideologia difusa, el seu únic contingut és la transversalitat de la democràcia i de la ciutadania, que permet acollir i integrar en lloc de segregar i separar, compartir sobiranies enlloc de dividir-les i enfrontar-les.


no es pot oblidar que, de totes les seves interpretacions i pràctiques polítiques diferents i contraposades, la darrera, protagonitzada per jordi pujol, no tan sols es va apropiar de tot l’espai catalanista, sinó que el va encarrilar en una direcció determinista i inexorable vers l’estat sobirà, sobre la base del cultiu d’una mútua i profunda sospita entre el catalanisme i l’estat espanyol, i amb el resultat d’un bloqueig permanent de qualsevol tipus de confiança federal. a la pèrdua de prestigi del catalanisme dins d’espanya s’hi ha afegit l’escàndol personal i familiar aportat per un pujolisme que havia arribat a eclipsar i ocupar tot l’espai polític i cultural fins i tot de la catalanitat.


desmentint aquest darrer avatar pujolista, tacat per l’egoisme fiscal i la corrupció política, cal reivindicar el catalanisme sencer com una fructífera trajectòria històrica, que ofereix com tota obra humana un balanç ambivalent però globalment esperançador, en favor d’un país cívic i obert, d’una espanya democràtica i plural, i d’una europa federal, exemple de pau, estabilitat i prosperitat, i a la vegada actor protagonista a l’escena internacional. la catalunya real, amb la llengua recuperada, els nivells d’autogovern insòlits fins i tot en els estats federals més descentralitzats, és una riquesa de tots, un punt de partida a consolidar i a preservar i un motiu d’orgull per a la democràcia espanyola.


l’esforç secular dels catalans per autogovernar-se no tindria sentit des del moment en què esdevingués un joc exclusivista i de suma zero, pensat per al propi profit i no com a aportació a la construcció europea. una de les més grans dificultats de projecció de l’independentisme és la realitat d’una catalunya rica i benestant que planteja als europeus una ruptura guiada purament per l’egoisme fiscal i per la pruïja identitària. la secessió catalana dins l’espanya constitucional és l’equivalent a ressuscitar l’enemistat entre frança i alemanya dins la unió europea o a glorificar el tipus de nacionalismes que més mal han fet a europa. el catalanisme no ha estat mai majoritàriament independentista perquè sempre ha estat majoritàriament en favor de la unió amb els ciutadans i els pobles d’espanya i d’europa, i aquest esperit és el que cal recuperar avui.


es tracta de tornar a una certa idea de catalunya, en paraules del president josep tarradellas. que té el seu fonament en el republicanisme cívic, en les polítiques de ciutadania i no en les polítiques d’identitat, en els drets individuals dels ciutadans i no en els drets comunitaristes dels grups religiosos, lingüístics o ètnics, en la solidaritat i la fraternitat i no en la competència entre supremacismes. no es por confondre la frívola consigna de la república amb un republicanisme cívic que es pot veure perfectament realitzat en sistemes constitucionals i democràtics com l’espanyol.


no s’esgoten aquí les virtuts del nou catalanisme. aquesta antiga expressió transversal i majoritària de la civilitat catalana també té valor per als qui no són catalans. la idea d’una catalunya forta i projectada al món, mediterrània i llatinoamericana, espanyola i europea, en la qual conviuen en harmonia les seves dues llengües –el català i el castellà–, i que actua com un dels motors econòmics i culturals de les espanyes, especialment a través de la seva brillant capitalitat barcelonina, s’ha d’entendre també com una bandera de la simpatia que sempre ha rebut històricament de ciutadans d’arreu del món. no la deixem caure. passem pàgina.


269e19e6418c9f80dd47d72c921cc665
una europa molt política
politicaprosa.com
2020.10
les expectatives han mobilitzat els electors, però els resultats, afortunadament, no les han confirmat. l’ascens alarmant de l’extrema dreta, del nacionalisme i del populisme bé que s’ha produït, però menys del que s’esperava. la participació ha augmentat, per primer cop en tota la història de les eleccions al parlament europeu, i així ha quedat també desmentit el tòpic del desinterès. quan s’hi juguen qüestions importants, com era el cas, la gent va a votar, i en aquesta ocasió hi ha anat un 7 % més que l’any 2014, trencant la tendència cada cop més a la baixa iniciada ja en les segones eleccions. europa és ben viva i la seva democràcia també.


han estat uns comicis transformadors, que ens han deixat un paisatge nou, però no tenien un caràcter existencial, tal com s’havia temut, en el qual s’hi jugués el futur mateix de la unió europea, tot i que els ciutadans han anat en major nombre a les urnes perquè, potser per primer cop, existeix consciència de la precarietat de les institucions democràtiques i també de les europees. la consciència de la finitud és molt important de cara a la responsabilització dels ciutadans. paul valéry ho va captar molt bé en acabar la primera gran guerra, quan va assenyalar que ara sabem que les civilitzacions són mortals.


preocupats per la desafecció política, potser ara entrem en una etapa d’una mica més d’apreci per la democràcia i les seves institucions. el brexit ha estat un dels elements de l’alarma. se’n va un dels grans i som un club del qual hi ha qui vol marxar, després de molts anys en què només hi havia candidats a ingressar-hi. l’altre element ha estat la cultura de la detestació cultivada des dels extrems, amb capacitat per donar abundosos fruits electorals. així ha estat per a l’extrema dreta xenòfoba i antieuropeista, que ha tret prou bons resultats, encara que insuficients per pesar políticament a les institucions de brusel·les. no ha estat el cas per a l’extrema esquerra, debilitada i gairebé irrellevant, com si el cicle d’ascens començat amb la gran recessió ja s’hagués esgotat.


de la polarització en queda un mapa encara preocupant. sobretot, per la itàlia del gran vencedor, matteo salvini, encarat a encapçalar directament el govern. també per la hongria de viktor orbán i la polònia del pis (partit de la llei i la justícia), enrocades en el seu extremisme hostil a la immigració, però sense capacitat d’acció europea. i no diguem ja per la força d’alternative für deutschland a l’alemanya de merkel, especialment als *länder* orientals, i del rassemblement national de marine le pen, vencedor sobre la république en marche d’emmanuel macron.


tots plegats no arriben al 30 per cent dels eurodiputats que es temia i que podia conduir a la paralització de molts debats i processos de decisió parlamentària. la seva veu serà més potent, però també serà més caòtica. no hi ha manera que tot aquest guirigall extremista aconsegueixi posar-se d’acord en qüestions centrals, com les relacions amb rússia i amb els estats units, l’estat de benestar, la intervenció de l’estat a l’economia o la defensa europea. el perill més directe sobre la democràcia és la seva capacitat de controlar l’agenda política i, encara més, la seva incorporació honorable en aliances de govern amb els populars. també això serà més difícil ara, no tan sols pels resultats insuficients, sinó sobretot per la desfeta electoral i política patida a Àustria, on un cas de corrupció a pocs dies de les eleccions ha destruït la coalició que molts volien copiar entre el conservador sebastian kurtz com a canceller i l’ultradretà partit de la llibertat de heinz-christian strache.


del terratrèmol electoral en surt també una europa més verda i més liberal. els dos partits que han governat durant tota la història les principals institucions hauran de comptar a partir d’ara amb les dues forces emergents, totes dues molt sintonitzades amb l’electorat més jove. un dels qui més ha contribuït al canvi ha estat el president francès emmanuel macron, tot i que els resultats electorals del seu partit són ambivalents. dolents a casa, atès que marine le pen l’ha superat en vots i escons, però bons a europa, on ha aconseguit fer-se amb el centre polític i esdevenir fins i tot el líder de la força frontissa entre els conservadors i els socialdemòcrates, una forma de traslladar el seu projecte francès al conjunt de la unió.


els verds s’han convertit en el segon partit a alemanya, on han superat la socialdemocràcia, i el tercer a frança, per damunt dels dos grans partits tradicionals, la dreta clàssica de les républicains i el partit socialista. la crisi de totes aquests formacions deixarà ferits i morts entre els seus dirigents a banda i banda del rhin. la gran coalició de berlin surt molt debilitada de l’envestida i no està clar què pot passar si es trenca. És una passa més en la sortida de merkel, encara que el relleu ja preparat, la nova presidenta de la cdu annegret kramp-karrenbauer, no està funcionant com s’esperava.


l’última ironia de les eleccions europees és la victòria del partit del brexit de nigel farage, vencedor de llarg en unes eleccions indesitjades i inesperades, acompanyada de la sortida de theresa may. i l’autèntica sorpresa és la centralitat sobtada del socialisme espanyol, convertit en el primer grup de l’esquerra al parlament europeu, i de pedro sánchez, amb una capacitat d’aliances i de negociació com no havia tingut ningú a espanya des del temps de felipe gonzález i unes expectatives que no mereixen ser decebudes.


f597c81ee7d61cfbe000935895717c7c
passar l’estiu
politicaprosa.com
2020.10
ens calen ritus, moments rituals. vet aquí el consell de la guineu al petit príncep d’antoine de saint-exupéry. un ritus –ens explica– «és el que fa que un dia sigui diferent dels altres dies, una hora diferent de les altres hores». ara comença el ritual de l’estiu: el temps de repòs per a gaudir dels fruits de la terra, en la tradició agrària, i el temps de lleure després d’un any de treball, en la cultura industrial. un temps, en paraules de joan amades, que «convida a l’esplai i a la gaubança».


per això, des de *política&prosa*, us fem a mans un número amb un dossier per ajudar-vos a passar l’estiu, amb un seguit de propostes per llegir, viatjar, pensar, mirar, escoltar i, fins i tot, badar. una reivindicació de la cultura, en el seu sentit ampli, per a obrir un temps de recés. perquè, com ha escrit george steiner, «la grandesa de l’*homo sapiens* consisteix exactament en això: l’assoliment de la saviesa, la recerca del coneixement desinteressat i la creació de la bellesa».


des d’aquesta perspectiva, la dieta cultural és una de les receptes per passar l’estiu i per fer-ho tot contribuint també a salvaguardar les llibreries, les sales de concert, els museus, els cinemes i els teatres que es debaten per sobreviure en una europa on, com ens recorda steiner, «la riquesa no ha parlat mai tan fort». us convidem a estiuejar, de bracet amb la cultura, per acabar fent nostra aquella citació francesa que diu que la cultura és allò que queda quan ho hem oblidat tot.


josep carner deia que havia vingut al món a passar l’estiu. tanmateix, els anys de maduresa i d’exili li van fer veure el costat més fosc de la condició humana. a hores d’ara, quan el cel d’europa s’ennuvola de nou amb l’esclat dels populismes, la cultura segueix essent un factor clau per a garantir la llibertat i conrear l’esperit crític. per a poder passar l’estiu, no només en aquest parèntesi de les vacances, sinó a la resta de l’any, en el sentit en què ens convidava a fer-ho el poeta.


heus aquí, al capdavall, la proposta de *política&prosa*. una oferta cultural que ja és present a tots els números de la revista, però que en aquest exemplar d’estiu té un abast més gran. es tracta també d’una manera de carregar les piles davant d’una rentrée que posarà de nou a prova la capacitat de resiliència de la societat. volem seguir fent un periodisme tranquil per a salvaguardar la convivència i oferir un espai de debat i reflexió per a bastir ponts, de catalunya endins i de catalunya enfora. i amb la cultura com a bandera.


23c31043cfb913a489ea2c635bab8873
ha afectat el ‘procés’ a l'economia catalana?
politicaprosa.com
2020.10
[fusion\_builder\_container hundred\_percent="no" equal\_height\_columns="no" menu\_anchor="" hide\_on\_mobile="small-visibility,medium-visibility,large-visibility" class="" id="" background\_color="" background\_image="" background\_position="center center" background\_repeat="no-repeat" fade="no" background\_parallax="none" parallax\_speed="0.3" video\_mp4="" video\_webm="" video\_ogv="" video\_url="" video\_aspect\_ratio="16:9" video\_loop="yes" video\_mute="yes" overlay\_color="" video\_preview\_image="" border\_size="" border\_color="" border\_style="solid" padding\_top="" padding\_bottom="" padding\_left="" padding\_right=""][fusion\_builder\_row][fusion\_builder\_column type="1\_1" layout="1\_1" background\_position="left top" background\_color="" border\_size="" border\_color="" border\_style="solid" border\_position="all" spacing="yes" background\_image="" background\_repeat="no-repeat" padding\_top="" padding\_right="" padding\_bottom="" padding\_left="" margin\_top="0px" margin\_bottom="0px" class="" id="" animation\_type="" animation\_speed="0.3" animation\_direction="left" hide\_on\_mobile="small-visibility,medium-visibility,large-visibility" center\_content="no" last="no" min\_height="" hover\_type="none" link=""][fusion\_text]
el *procés* i, més concretament, els successos de setembre i octubre del 2017, van tenir unes conseqüències negatives per a l’economia de catalunya que s’apreciaran amb més claredat a mig i llarg termini.


aquesta seria la conclusió del debat celebrat ahir al cercle d’economia amb motiu de la presentació del número 7 de **política&prosa**, dedicat precisament a «les conseqüències econòmiques del procés», un títol que evoca el famós treball de keynes sobre «les conseqüències econòmiques de la pau».


el col.loqui el van mantenir maria antònia monés, catedràtica d’economia, joan tàpia, president del consell editorial d’el periódico, i jordi alberich, economista i ex director general del cercle d’economia. rafael suñol va ser el moderador de l’acte.


els ponents han contribuït amb articles al número de **política&prosa**, juntament amb xavier vidal-folch, xavier vives i joan llorach.


ultra la fugida de dipòsits i el trasllat de seus empresarials, els ponents van coincidir a afirmar que si bé no s’havia produït una caiguda traumàtica de l’activitat econòmica eren clars els signes de pèrdua de pols econòmic. jordi alberich va dir que catalunya pateix aluminosi econòmica, els efectes de la qual es faran visibles a mig termini.


després de les intervencions de ponents i moderador, es va obrir un torn de preguntes, en què va intervenir alfred pastor, protagonista de l'entrevista del número 7 de **política&prosa**. l'ex secretari d’estat d’economia en el govern de felipe gonzález va advertir sobre les conseqüències inevitables que es deriven i es derivaran de l’absència de govern que es viu a catalunya des de l’inici del *procés*.


els indicadors tendeixen a registrar la realitat amb un cert retard però alguns d’ells, va apuntar monés, identifiquen signes clars de desacceleració del creixement econòmic en relació amb la mitjana espanyola. a més, va ressaltar-se la importància dels indicadors comparatius no amb d'altres ccaa, sinó amb la mateixa catalunya en exercicis anteriors. els ponents van coincidir en reclamar la necessitat de progressar sostingudament en un món cada vegada més globalitzat.


[/fusion\_text][fusion\_separator style\_type="none" hide\_on\_mobile="small-visibility,medium-visibility,large-visibility" class="" id="" sep\_color="" top\_margin="" bottom\_margin="30px" border\_size="0" icon="" icon\_circle="" icon\_circle\_color="" width="" alignment="center" /][fusion\_gallery layout="masonry" picture\_size="" columns="4" column\_spacing="10" gallery\_masonry\_grid\_ratio="" gallery\_masonry\_width\_double="" hover\_type="" lightbox="yes" lightbox\_content="" bordersize="" bordercolor="" border\_radius="" hide\_on\_mobile="small-visibility,medium-visibility,large-visibility" class="" id=""][fusion\_gallery\_image image="https://www.politicaprosa.com/wp-content/uploads/2019/06/pp\_-presentació-del-número-7-de-pp-foto-xavier-jubierre-\_xjb0005.jpg" image\_id="5323|full" link="" linktarget="\_self" /][fusion\_gallery\_image image="https://www.politicaprosa.com/wp-content/uploads/2019/06/pp\_-presentació-del-número-7-de-pp-foto-xavier-jubierre\_xjb0021.jpg" image\_id="5337|full" link="" linktarget="\_self" /][fusion\_gallery\_image image="https://www.politicaprosa.com/wp-content/uploads/2019/06/pp\_-presentació-del-número-7-de-pp-foto-xavier-jubierre-\_xjb9995.jpg" image\_id="5335|full" link="" linktarget="\_self" /][fusion\_gallery\_image image="https://www.politicaprosa.com/wp-content/uploads/2019/06/pp\_-presentació-del-número-7-de-pp-foto-xavier-jubierre-\_xjb9988.jpg" image\_id="5333|full" link="" linktarget="\_self" /][fusion\_gallery\_image image="https://www.politicaprosa.com/wp-content/uploads/2019/06/pp\_-presentació-del-número-7-de-pp-foto-xavier-jubierre-\_xjb9980.jpg" image\_id="5331|full" link="" linktarget="\_self" /][fusion\_gallery\_image image="https://www.politicaprosa.com/wp-content/uploads/2019/06/pp\_-presentació-del-número-7-de-pp-foto-xavier-jubierre-\_xjb9950.jpg" image\_id="5329|full" link="" linktarget="\_self" /][fusion\_gallery\_image image="https://www.politicaprosa.com/wp-content/uploads/2019/06/pp\_-presentació-del-número-7-de-pp-foto-xavier-jubierre-\_xjb9935.jpg" image\_id="5327|full" link="" linktarget="\_self" /][fusion\_gallery\_image image="https://www.politicaprosa.com/wp-content/uploads/2019/06/pp\_-presentació-del-número-7-de-pp-foto-xavier-jubierre-\_xjb0010.jpg" image\_id="5325|full" link="" linktarget="\_self" /][/fusion\_gallery][/fusion\_builder\_column][/fusion\_builder\_row][/fusion\_builder\_container]
31d6a19b9d662ad224f2ab1ec859f9b5
l’europa indiferent
politicaprosa.com
2020.10
l’Àfrica és el continent del futur. ho ha explicat molt bé stephen smith, entrevistat per *política&prosa*, quan assenyala que el continent africà és el mèxic d’europa, amb una demografia en ebullició i una població joveníssima, de forma que ara mateix el 40 per cent té menys de 15 anys. a meitat de segle, una quarta part de la humanitat es trobarà a l’Àfrica i entre una quarta i una cinquena part de la població europea tindrà orígens africans.


la metàfora mexicana té una traducció inquietant. europa també busca el seu trump, tot i que en el cas europeu el mur ja existeix i és d’ordre natural: la fossa marítima de la mediterrània, que separa el desequilibri de riquesa, de demografia i fins i tot de seguretat més gran del món. part de les polítiques trumpistes ja s’estan fent des de fa anys, i especialment en les aliances polítiques, i d’altres més recentment, en la desgraciada descoordinació europea de les polítiques de migració i d’asil o en el maltracte que reben molts refugiats en arribar als països europeus.


el nord d’Àfrica sencer ha estat un mur de seguretat blindat gràcies als dèspotes i dictadors aliats dels europeus, guardians de l’energia, de les migracions i de la prevenció i combat contra el terrorisme. tot i que, un cop els països del magrib ja s’hagin estabilitzat demogràficament, la part més substancial de les migracions futures vindran de l’Àfrica subsahariana, el nord de l’Àfrica seguirà en el mateix lloc com a zona de pas de migracions, de conduccions energètiques i probablement també d’una plaga com la del terrorisme, per a la qual no es veuen remeis definitius immediats.


si l’Àfrica és el continent del futur, el futur d’europa passa per l’Àfrica. si europa vol estabilitzar la població activa actual, per tal d’assegurar el creixement, les pensions, l’estat de benestar i a més aturar el buidament dels entorns rurals, li caldran en aquests propers 30 anys uns 80 milions de treballadors joves immigrants. si vol que les migracions siguin controlades i selectives, caldran també polítiques de curt termini en fronteres, per a les quals és imprescindible la cooperació dels països del magrib, i polítiques més estratègiques de desenvolupament i cooperació econòmica amb el conjunt del continent africà.


les pitjors de les polítiques europees envers l’Àfrica són les polítiques absents, les no-polítiques, fruit dels reflexos nacionalistes o unilateralistes. les polítiques exteriors, de seguretat i de migració dels 27 socis no sumen en res, ni tan sols en recursos, si no existeix una voluntat de cooperació i de comunitarització de les actuals polítiques nacionals. els exemples són tan abundosos com inquietants i abasten des de les diferents posicions europees en relació als règims en plaça fins a les polítiques de migració, que han portat a tensions inèdites entre dos socis europeus tan propers com itàlia i frança.


l’exemple més recent el veiem a líbia, on frança fa costat al general khalifa haftar, senyor de la guerra instal·lat a bengasi amb el suport de l’aràbia saudí, egipte i els estats units, mentre que les nacions unides i la major part de la resta d’europeus fan costat al govern de l’acord nacional de trípoli. aquestes diferències ja es van expressar en el moment fundacional de l’actual caos libi, quan frança i el regne unit van patrocinar la intervenció militar per enderrocar gaddafi i alemanya se’n va inhibir.


l’ebullició política ha tornat al nord de l’Àfrica, on ara mateix hi ha dos grans països, algèria i el sudan, en què els militars han enderrocat als presidents en exercici, dos dictadors d’estils diferents, com abdelaziz bouteflika i omar al-baixir. qui n’ha empès la destitució i ara demana també la instal·lació d’un poder civil és una població urbana, jove i cada cop més educada, unes potencials classes mitjanes frustrades pel fracàs econòmic i per la manca de llibertats, que cada cop se senten menys inspirades per l’islamisme polític després del seu ascens i fracàs amb les primaveres àrabs.


part de les no-polítiques europees envers l’Àfrica i específicament en relació al magrib ha estat la demolició del procés de barcelona, la institució euromediterrània inaugurada l’any 1995 en la qual es volia aplegar tots els països de la conca, inclòs israel, en una mena de conferència de hèlsinki com la que es va celebrar el 1975 entorn de la cooperació política, la seguretat i els drets humans a europa, i que va ser l’autèntic pròleg de la democratització del conjunt de l’espai europeu a partir del 1989.


just abans de la crisi econòmica i de les revoltes àrabs, l’any 2008, la frança governada per la dreta i presidida per sarkozy va voler liquidar-la i substituir-la per una institucionalització més lleugera i modesta, dedicada només a projectes d’infraestructures, amb l’objectiu d’allunyar turquia de la candidatura a l’ingrés a la ue, deixar alemanya fora de les polítiques mediterrànies i recuperar el protagonisme francès. va rebre el nom d’unió per la mediterrània i la seva seu, una mena de premi de consolació, es va localitzar a barcelona, però la realitat és que sarkozy va destruir aleshores l’única pista d’aterratge amb què comptava europa per acollir els països veïns del sud en una evolució democràtica que, al cap i a la fi, només ha afectat tunísia.


el papa francesc, només arribar al vaticà el 2103, es va queixar en relació als refugiats de la globalització de la indiferència. part important d’aquesta indiferència és pròpiament més europea que global i té un agreujant perquè és finalment una indiferència respecte al nostre propi futur.


12b1439448cfcff990725c840d792d7d
per un capteniment institucional
politicaprosa.com
2020.10
el parlamentarisme català, com va evocar pau casals a les nacions unides, es remunta al segle xi amb les primeres assemblees de pau i treva. aquella pau i treva de déu està en els orígens de la civilitat de la nació catalana. d’aleshores ençà, en els períodes de plenitud institucional, es van anar perfilant les principals tendències de l’esperit públic català: el pactisme, la procuració i el manteniment de l’ordre i de la pau. en paraules de vicens vives, «aquesta vera harmonia entre l’autoritat, el país i llurs fins respectius clou el triangle polític en què, en èpoques de maduresa, triomfa el seny del nostre poble».


el president tarradellas, d’una forma més planera, parlava d’una certa manera de fer les coses. per això, al bell mig del soroll mediàtic i de les picabaralles a les xarxes socials al voltant del *procés*, és del tot reprovable el tuit de l’expresidenta del parlament núria de gispert en què relacionava polítics de cs i del pp amb les exportacions porcines. val a dir, a més, que no era la primera vegada que la qui va ser segona autoritat del país ensopegava amb la mateixa pedra: no només trencava amb el capteniment institucional que cal exigir a tots els representants públics, sinó que esgrimia una actitud excloent que no s’adiu amb els valors del catalanisme polític.


tanmateix, aquesta manca de capteniment institucional, amarada d’unes formes grolleres, no deixa de ser també un epifenomen d’un problema més de fons: la política –no només la catalana– ha de recuperar el respecte mutu i les bones maneres, és a dir, els intangibles previs per a poder enfocar les grans qüestions de país i els reptes de futur. la dinàmica dual entre *procés* i *antiprocés* ha tensat emocionalment la societat catalana, empatada electoralment amb si mateixa, i els dirigents polítics han de predicar amb l’exemple per a preservar la concòrdia i evitar que la convivència, ara debilitada, s’acabi esquarterant.


cal exigir aquest capteniment al conjunt de dirigents polítics, però en primer lloc als representants de les institucions. s’invoca molt sovint la llibertat d’expressió, però s’oblida que el seu exercici no és innocu: allò que diem o deixem de dir té conseqüències. i s’oblida també que la llibertat d’expressió és un dret de la ciutadania, però que les institucions públiques es deuen en primer lloc als principis de legalitat i neutralitat. també els dirigents de l’oposició, als quals pertoca criticar l’acció de govern i plantejar alternatives, haurien d’evitar caure en el joc del gat i la rata, com ha estat el cas de la polèmica sobre els llaços grocs.


aquesta apel·lació a recuperar un capteniment correcte s’estén al conjunt d’actors polítics i també a la resta de les institucions. la funció pública, com és sobretot el cas de la policia catalana, s’ha vist erosionada per la deslleialtat dels seus responsables polítics. també els mitjans de comunicació públics han de retrobar no només aquell pluralisme formal de què sovint fan gala, sinó un relat inclusiu, a manera de gran angular, que superi l’univers simbòlic sobiranista que colonitza tota la graella.


des d’aquesta òptica, la llei de la comunicació audiovisual de catalunya estableix en el seu article 26.3 les «missions específiques del servei públic de comunicació audiovisual de competència de la generalitat», entre les quals cal recordar-ne una: «la promoció activa de la convivència cívica, el desenvolupament plural i democràtic de la societat, el coneixement i el respecte a les diverses opcions i manifestacions polítiques, socials, lingüístiques, culturals i religioses presents al territori de catalunya». els mitjans de comunicació públics –també els espanyols– han de ser dics de contenció de l’onada nacionalpopulista que colpeja europa i han de fer prevaler els valors de referència.


perquè, com dèiem al començament, cal recuperar aquell esperit públic català i aquell capteniment institucional de les èpoques de maduresa i plenitud, que val a recordar que no han sovintejat en la nostra història contemporània. no només els actors polítics sinó també el conjunts d’actors socials han de treballar en aquesta direcció. És la manera de superar l’actual etapa d’esterilitat i de recuperar aquells trets que defineixen la nostra societat. ferrater mora els resumia a *les formes de la vida catalana*: la continuïtat, el seny, la mesura i la ironia. «no voldria de cap de les maneres moralitzar; les lliçons de conducta han de donar-se amb la conducta mateixa i no sols amb la paraula», escriu en el prefaci del llibre.


la bona conducta, aquell capteniment institucional que reclamàvem als nostres actors polítics, és el camí per a poder garantir la continuïtat catalana, sobretot de les institucions d’autogovern. ens cal fer-ho de manera assenyada, mesurant-ne també les paraules, i amb unes dosis d’ironia, però sense desqualificar l’adversari ni menys encara atiar els odis primaris, els estereotips mutus i les pors atàviques. perquè quan tot s’ensorra –no és aquest el cas– romanen les bones maneres. només si recuperem aquest intangible prepolític podrem recuperar també els instruments per sortir de l’actual cercle viciós.


a la capçalera de *política&prosa*, com dèiem a l’editorial de presentació, «hi cap molt, però no hi cap tot». «pretenem que el que hi càpiga faci servei als ciutadans i a la convivència, reconstrueixi espais de debat i de reflexió i estengui ponts entre els qui ara ni tan sols es parlen». per aquesta raó reprovem encara més els que s’insulten i reclamem també un bon capteniment a tots els actors polítics, oimés a aquells que tenen o han tingut una alta responsabilitat institucional.


f636ad866d4f7f870b7279e232816283
els límits de la governabilitat
politicaprosa.com
2020.10
les eleccions municipals, autonòmiques i europees del 26 de maig han estat una veritable segona volta de les eleccions generals del 28 d’abril i s’han vist confirmades bona part de les tendències que es van manifestar aleshores.


el psoe travessa un moment dolç i ha recuperat la condició de primera força política. ha guanyat amb claredat les eleccions europees i les municipals i havent millorat els seus resultats a diverses comunitats autònomes té la possibilitat de recuperar poder autonòmic. 


el pp, per la seva banda, segueix amb la tònica descendent però ha minimitzat les pèrdues respecte de les eleccions generals i està en condicions de mantenir o recuperar governs autonòmics o municipals si acaben reeixint pactes amb ciudadanos i vox. 


el partit taronja no ha satisfet les expectatives de superar al pp però s’ha consolidat com a tercera força política i és un ferm candidat, si vol, a convertir-se en el veritable partit frontissa de la política espanyola substituint en aquest paper als partits nacionalistes que són els que tradicionalment l’han exercit. 


més decebedors han estat els resultats de podemos en singular i de l’espai a l’esquerra del psoe en plural, que no havent estat capaç de reeditar les confluències territorials i havent-se escindit a madrid no ha pogut revalidar els resultats de l’anterior cicle electoral i té moltes possibilitats de perdre les seves places emblemàtiques com ara madrid o barcelona. y finalment vox ha esdevingut un actor rellevant a totes les arenes polítiques espanyoles, amb menys força i havent retrocedit respecte a les generals,  però havent consolidat la seva condició de crossa necessària per a apuntalar governs del pp i ciudadanos.


a catalunya els resultats han estat més ambivalents. a les eleccions municipals, en consonància amb el que havia succeït a les eleccions generals, s’ha imposat erc, convertida en la primera força municipalista en detriment de jxc, que com a successora del que va ser ciu, ha retrocedit a la tercera posició. la segona plaça ha estat per al psc que recupera molt terreny, en especial a barcelona i a l’àrea metropolitana. per darrera se situen els comuns, ciutadans que no acaba d’arrelar territorialment i que té un veritable problema a catalunya després de la fugida dels seus líders i la cup que malgrat ser una força eminentment municipalista ha perdut terreny. i el pp, tret de badalona, ha esdevingut una partit testimonial mentre que vox és absolutament residual, malgrat la fagocitació de plataforma per catalunya.


la correlació de forces a les eleccions europees ha estat ben diferent, en especial en l’àmbit de l’independentisme. en la particular disputa entre erc i junts per catalunya,  en la candidatura encapçalada per carles puigdemont ha guanyat amb claredat, imposant-se a erc, que altra vegada amb oriol junqueras al capdavant,  ha quedat en tercera posició. erc venç  les eleccions generals i les municipals, potser perquè no hi era puigdemont de candidat perquè cada vegada que el primer s’ha enfrontat a junqueras  l’ha guanyat evidenciant l’enorme capacitat de mobilització del president deposat.


clarificat el panorama els partits han de decidir la seva política de pactes als diversos nivells, decisions que marcaran la seva estratègia de cara als propers anys. diversos partits, tant a catalunya com al conjunt d’espanya, com ja va succeir en l’anterior cicle electoral, han posat línies vermelles que amenacen les investidures i la futura governabilitat. 


el sistema de partits ha passat de tenir un format bipartidista en el que l’alternança només era possible entre dos partits a tenir un format pluralista en el que es fa difícil el govern d’un sol partit. de fet en sistemes pluralistes com l’espanyol la norma són els governs de coalició, una modalitat que ja fa temps s’assaja a les comunitats autònomes i al món local però que encara no ha arribat al nivell estatal on alguns partits semblen no ser conscients que el temps de les majories folgades és cosa del passat. 


aquest tipus de sistemes de partits també acostuma a caracteritzar-se per una competència de tendència centrípeta i per tant moderada i perquè gairebé tots els partits estan orientats al govern. a espanya, en canvi, sembla que alguns partits  aposten per la polarització, com ara els partits independentistes o vox, tot arrossegant la resta a una competència de tipus centrífug que dificulta l’entesa entre formacions que en altres circumstàncies serien aliats naturals.


tenint en compte que els electors han decidit que ningú pot governar tot sol s’ha d’exigir als partits que estan en condicions de fer-ho, o d’afavorir la governabilitat, que actuïn responsablement i aixequin unes línies vermelles que són més tàctiques que programàtiques i que limitin els seus vetos a les formacions que no respecten l’ordre constitucional  o que  proposen regressions en el drets. aquests han de ser els únics límits per a la governabilitat. la resta de pactes,  que poden ser variables, han de ser assumits amb plena normalitat. 


pactes que han d’anar de podemos al pp passant pels partits nacionalistes perifèrics democràtics, l’equivalent espanyol a la proposta europea del «de tsipras a macron» que plantejava frans timmermans, el candidat socialista a la presidència de la comissió. És en aquestes coordenades que cal interpretar la proposta de manuel valls a barcelona per evitar la submissió de la ciutat a l’independentisme oferint els seus vots a ada colau o la d’Íñigo errejón plantejant a madrid un acord amb socialistes i ciudadanos per evitar la dependència de vox. propostes totes elles insòlites però necessàries en un context pluripartidista.


27444fe91e61506117bcb727e5a882bc
el complot contra els estats units
politicaprosa.com
2020.10
la realitat, a la nostra època, supera sovint la ficció. molts lectors de philip roth, el novel·lista nordamericà desaparegut ara fa un any, ho havien de pensar en veure com un personatge com donald trump arribava a la presidència, envoltat de sospites respecte a la intervenció dels serveis secrets russos en la campanya de desprestigi de hillary clinton, la seva rival electoral, i d’abundoses i conegudes connexions entre el seu equip de campanya i el kremlin, a més de la conjectura d’un lligam de xantatge entre vladimir putin i trump, gràcies a la tècnica del *kompromat*, una documentació fotogràfica o audiovisual obtinguda en un hotel de moscou comprometedora per al nou president.


tot plegat evocava la novel·la contrafactual de philip roth, *complot contra els estats units*, escrita el 2004, en la qual adolf hitler aconsegueix l’elecció de l’aviador charles lindberg com a president, capgirant en la ficció els resultats de l’elecció presidencial de 1940, en la qual roosevelt va guanyar el seu tercer mandat a la casa blanca. encara que l’heroi de l’aviació no es va presentar mai a les eleccions, tenia simpaties pel règim hitlerià, va advocar per la neutralitat dels estats units i presidí l’american first commitee, autèntic antecedent de la ideologia trumpista.


que les polítiques de donald trump han afavorit la rússia de putin no n’hi ha cap mena de dubte. la seguretat col·lectiva atlàntica enfront dels reflexos irredemptistes russos ha quedat afectada per les seves declaracions dubitatives respecte als compromisos de defensa mútua de l’otan i per la seva concepció de la seguretat com un joc de suma zero, en el qual només compten els beneficis directes que en treuen els estats units.


trump també ha expressat la seva insensibilitat respecte a l’annexió de crimea, ha demanat l’aixecament de les sancions a rússia i no està d’acord amb la seva expulsió del g7. encara cal afegir les seves simpaties amb el brexit, amb els nacionalismes populistes europeus i amb els règims autoritaris, qüestions que erosionen la idea europea de democràcia i reforcen directament les posicions de moscou.


el mateix ha succeït a l’orient mitjà, on l’abandó del multilateralisme, la denúncia del pacte nuclear amb l’iran i la retirada de síria han deixat camp lliure a rússia per al seu retorn com a superpotència al centre de la regió. objectivament, trump està jugant des que va arribar a la casa blanca com un agent de moscou, i com a tal ja ha estat tractat per nombrosos assagistes polítics, des de l’historiador timothy snyder (*el camí cap a la no llibertat*) fins al periodista luke harding (*conspiració. com rússia va ajudar trump a guanyar les eleccions*).


però una cosa són els fets polítics acreditats i una altra molt diferent són els delictes concrets que puguin implicar aquests fets. la interferència russa a les eleccions del 2016 ha estat investigada durant més de dos anys pel fiscal especial robert mueller, i molt abans, gairebé des de l’elecció de trump, pel mateix fbi, a les ordres de qui era aleshores el seu director, james comey. va ser precisament la destitució escandalosa de comey per part de trump, sota la sospita de constituir una interferència en l’acció de la policia, la que va obligar al nomenament del fiscal especial, que tot just ara ha acabat la seva feina i ha lliurat les 400 pàgines de les seves conclusions.


l’informe ha costat 25 milions de dòlars, hi han treballat 30 investigadors, advocats i experts de suport, han estats citats i han declarat uns 2.500 testimonis, s’han fet 500 registres i ha conduït a 35 processaments, dels quals 13 són de ciutadans russos, amb els casos notables de l’exconseller nacional de seguretat de la casa blanca, michael flynn, l’excap de campanya de trump, paul manafort, l’exassessor presidencial roger stone o l’exadvocat personal michael cohen.


l’informe encara no es coneix en la seva integritat, però les conclusions, resumides pel fiscal general william barr, han estat profundament decebedores per als qui esperaven l’establiment de la culpabilitat del president en el complot de rússia contra els estats units. aquestes expectatives, que implicaven l’obtenció de proves sòlides de la conspiració dolosa per part de trump i el seu entorn, han desembocat en una victòria política del president, que ha aconseguit presentar el final de la comissió mueller com la seva exoneració de qualsevol delicte.


l’efecte d’una absolució ha estat el resultat d’una gestió política molt intel·ligent, sota la direcció del cap dels advocats de trump, l’exalcalde de nova york i excandidat presidencial, rudy giuliani. primer va evitar que el fiscal interrogués directament trump, qüestió a la qual el president difícilment es podia negar, conscient de la seva facilitat per incórrer en contradiccions i mentides. després, ha sabut graduar la publicació de les conclusions, de forma que primer se n’ha conegut el resum, on s’assenyala l’exoneració del delicte de col·lusió i la insuficiència d’elements per judicar si hi ha hagut interferència en l’acció de la justícia.


un cop neutralitzat l’efecte immediat de la investigació, ara vindrà la batalla per la publicació sencera de l’informe mueller, exigida pels congressistes demòcrates i que de segur obstaculitzarà la casa blanca. el que comptarà al final és que no hi haurà procediment de destitució de trump abans de les eleccions presidencials de 2020 i que, per tant, els demòcrates hauran de confiar en les seves pròpies forces, i no en l’ajut de la justícia, si volen treure’l de la casa blanca.


bee9fe50b5c3396a59708718c46a8dee
canvi climàtic i generació greta
politicaprosa.com
2020.10
fa poques setmanes nacions unides va publicar un informe sobre els principals problemes ambientals del planeta amb conclusions inquietants que constaten els incompliments de la majoria dels acords internacionals sobre el canvi climàtic, desenvolupament sostenible i protecció mediambiental. una situació que, en paraules de nicholas stern, converteixen en crítics els propers vint anys de la història de la humanitat.


precisament, l’abast de la crisi mediambiental fa molt difícil la seva comprensió des de l’òptica del curt termini, pròpia de la condició humana. vivim en mig d’una mutació civilitzatòria i, més enllà, geològica; en el trànsit del període geològic de l’holocè a un nou període que els científics han batejat hipotèticament com a antropocè. una nova era en la qual la humanitat s’hauria convertit en un agent decisiu en els canvis de la naturalesa i, específicament, en la transformació de les condicions mediambientals. un canvi de tal magnitud comportarà conseqüències econòmiques i socials, que ja estem començant a viure, sense estar preparats per a com governar-les.


davant d’aquest més que hipotètic escenari trobem des de respostes apocalíptiques que apel·len a un capgirament radical i immediat dels nostres sistemes de vida a respostes més optimistes que confien en la capacitat d’adaptació que la humanitat ha demostrat al llarg de la història. sigui com sigui, és indubtable que, simultàniament al procés de comprensió d’aquest canvi socionatural, cal fer un salt qualitatiu en l’acció sense perdre més temps.


la percepció simultània de l’abast global de l’emergència climàtica i del temps vital que resta per actuar està en l’arrel del moviment activista climàtic, simbolitzat per adolescents com la sueca greta thunberg o la belga anuna de wever. un moviment que no pretén proposar solucions sinó que apel·la als sentiments i interpel·la els adults a assumir les seves responsabilitats. en certa manera és l’expressió d’una decepció amb uns adults que, des del seu punt de vista, han trencat el pacte entre generacions, tot desentenent-se del futur dels seus fills i dels seus néts que pagaran les conseqüències dels efectes del canvi climàtic.


més enllà de la causa mediambiental, moviments similars protagonitzats per activistes adolescents expressen aquesta decepció. activistes antiarmes als estas units com emma gonzález, antiracistes a austràlia com will connolly, en contra de les bodes de menors a l’Índia com payad jangid, o pels drets dels transexuals com jazz jennings. totes elles seguint l’estela lluminosa de la paquistanesa malala yousafzai que fa pocs anys es va erigir en el símbol de la lluita per l’educació de les noies. el comú denominador d’aquestes causes és el seu caràcter transversal i global, així com el seu lideratge predominantment femení.


estem davant d’una revolució adolescent com s’ha arribat a dir hiperbòlicament? o bé, es tracta de la reacció rebel de tota nova generació davant del “desordre establert” que es troba en adquirir consciència social? o, fins i tot, no estarem davant d’una cínica manipulació dels sentiments adolescents per reforçar determinades posicions ideològiques? probablement, ni l’admiració acrítica, ni la mirada condescendent, ni la sospita cínica siguin les actituds adequades per entendre aquests moviments i lideratges. la qüestió rellevant és com respondre a la seva interpel·lació, com assimilar la crítica de fons al determinisme progresissta de la modernitat i com convertir l’imperatiu moral i les energies activistes de l’ecologisme, l’antiracisme o el feminisme en polítiques concretes i efectives.


la voluntat d’actuar amb determinació i celeritat és el que impulsa propostes de gran abast reformista com el “green new deal” promogut per la nova congressista demòcrata nord-americana alexandria ocasio-cortez, amb l’objectiu d’invertir massivament per descarbonitzar l’economia, tot vinculant transició ecològica i justícia social. probablement, aprofundir en aquesta via sigui el camí d’una ecosocialdemocràcia del futur, avui anèmica en la nostra europa, que estigui disposada a lliurar amb intel·ligència una batalla formidable amb els poderosos interessos de l’statu quo.


en tot cas, per assegurar un futur habitable des de tots els punts de vista és imprescindible salvar la fractura entre generacions amb percepcions del món, interessos i expectatives vitals diferents si no antagòniques. la reconstrucció del pacte social avui trencat vol dir la reconstrucció del pacte entre generacions, en una taula on es confrontin el dret al futur de les noves generacions i la inèrcia confortable d’un món d’ahir que caduca.


fbf2d043d11f97db2596fa8e1cf05d4b
barcelona no palpita
politicaprosa.com
2020.10
[fusion\_builder\_container hundred\_percent="no" equal\_height\_columns="no" menu\_anchor="" hide\_on\_mobile="small-visibility,medium-visibility,large-visibility" class="" id="" background\_color="" background\_image="" background\_position="center center" background\_repeat="no-repeat" fade="no" background\_parallax="none" parallax\_speed="0.3" video\_mp4="" video\_webm="" video\_ogv="" video\_url="" video\_aspect\_ratio="16:9" video\_loop="yes" video\_mute="yes" overlay\_color="" video\_preview\_image="" border\_size="" border\_color="" border\_style="solid" padding\_top="" padding\_bottom="" padding\_left="" padding\_right=""][fusion\_builder\_row][fusion\_builder\_column type="1\_1" layout="1\_1" background\_position="left top" background\_color="" border\_size="" border\_color="" border\_style="solid" border\_position="all" spacing="yes" background\_image="" background\_repeat="no-repeat" padding\_top="" padding\_right="" padding\_bottom="" padding\_left="" margin\_top="0px" margin\_bottom="0px" class="" id="" animation\_type="" animation\_speed="0.3" animation\_direction="left" hide\_on\_mobile="small-visibility,medium-visibility,large-visibility" center\_content="no" last="no" min\_height="" hover\_type="none" link=""][fusion\_text]

fa uns dies, javier pérez andújar va trobar, en venda als encants de barcelona, la biblioteca personal del filòsof i editor salvador pániker, mort el 2017. es tracta d’una de les moltes anècdotes que il·lustren l’estat de la ciutat i del país i que van salpebrar l’acte de la presentació al cccb del número 6 de *polí**tica&prosa*.

la sisena entrega de la revista consagra el dossier temàtic a la ciutat de barcelona amb motiu de la celebració de comicis municipals el diumenge 26 de maig i amb la voluntat d’aportar elements al debat sobre el model de ciutat.

inquirits sobre els límits de barcelona per l’editor fèlix riera, que va moderar un debat en clau principalment cultural, pérez andújar i josep m. martí font van dissertar sobre l’absència d’un projecte de ciutat cohesionador i il·lusionant.

martí font, autor de *barcelona-madrid, decadencia y auge* (ed libros), va posar l’accent en la incapacitat de barcelona per constituir-se en el centre de gravitació d’una àrea metropolitana potent que deixi enrere els límits geogràfics de la ciutat. l’èxit del pujolisme va ser liquidar el concepte de «gran barcelona», va dir martí font, i boicotejar les institucions emblemàtiques de la ciutat, com ho seria una muntanya de montjuïc d’aspiració museística, amb un mnac aïllat per la negativa dels governs de ciu de fer-hi arribar el metro.

l’escriptor va denunciar la dimissió cívica de les elits barcelonines, insensibles i indiferents a la deriva regressiva de la ciutat. l’acomiadament d’empleats de la fundació miró per manca de recursos de la institució resulta ofensiu si es relaciona amb la generositat amb la què el pintor joan miró va llegar al poble de barcelona una col·lecció de primeríssim nivell. aleshores, conscients de la rellevància cultural de la donació, es va potenciar amb la construcció (1972-1975) d’un dels edificis més bells de la ciutat, obra de l’arquitecte i amic de miró josep lluís sert. això, avui, sembla prehistòria.

fèlix riera va criticar la pèrdua de patrimoni cultural escrit en favor de madrid, exemplificada en la decisió del poeta joan margarit de llegar la seva obra a la biblioteca nacional espanyola i no pas a institucions catalanes, o en l’adquisició pel ministerio de cultura de l’arxiu de l’agent literària carmen balcells.

javier pérez andújar, autor de *la noche fenomenal* (anagrama) va lamentar que barcelona doni l’esquena als pobres i a la pobresa. barcelona és superba amb les ciutats veïnes. És un eufemisme, va dir, parlar de «brooklyn» en referència a l’hospitalet que acull artistes i empreses culturals. la realitat és que els joves creadors no han tingut altre remei que traslladar-s’hi, expulsats de barcelona per la gentrificació. el mateix els ha succeït als protagonistes de la creació cultural popular dels anys 70, dels qui no queda rastre humà a barcelona.

la decadència que pateix la ciutat també es desprèn, va dir un pérez andújar consternat, de les paraules recents del president de la generalitat, quim torra, per a qui barcelona «ha abdicat de ser la capital de catalunya», condició que hauria ostentat la ciutat de girona.

potser els *bàrbars* no estiguin a les portes de la ciutat, però és un imaginari que corrou la força i la potència de barcelona i en paralitza l’impuls de saltar els límits per tornar a tenir l’ambició de ser una ciutat global.

[/fusion\_text][fusion\_separator style\_type="none" hide\_on\_mobile="small-visibility,medium-visibility,large-visibility" class="" id="" sep\_color="" top\_margin="" bottom\_margin="30px" border\_size="0" icon="" icon\_circle="" icon\_circle\_color="" width="" alignment="center" /][fusion\_gallery layout="masonry" picture\_size="" columns="4" column\_spacing="10" gallery\_masonry\_grid\_ratio="2.82" gallery\_masonry\_width\_double="3618" hover\_type="" lightbox="yes" lightbox\_content="" bordersize="" bordercolor="" border\_radius="" hide\_on\_mobile="small-visibility,medium-visibility,large-visibility" class="" id=""][fusion\_gallery\_image image="https://www.politicaprosa.com/wp-content/uploads/2019/05/presentacio6\_5.jpeg" image\_id="4907|full" link="" linktarget="\_self" /][fusion\_gallery\_image image="https://www.politicaprosa.com/wp-content/uploads/2019/05/presentacio6\_4.jpeg" image\_id="4905|full" link="" linktarget="\_self" /][fusion\_gallery\_image image="https://www.politicaprosa.com/wp-content/uploads/2019/05/presentacio6\_3.jpeg" image\_id="4903|full" link="" linktarget="\_self" /][fusion\_gallery\_image image="https://www.politicaprosa.com/wp-content/uploads/2019/05/presentacio6\_2.jpeg" image\_id="4901|full" link="" linktarget="\_self" /][fusion\_gallery\_image image="https://www.politicaprosa.com/wp-content/uploads/2019/05/presentacio6\_1.jpeg" image\_id="4899|full" link="" linktarget="\_self" /][fusion\_gallery\_image image="https://www.politicaprosa.com/wp-content/uploads/2019/05/presentacio6\_6.jpeg" image\_id="4909|full" link="" linktarget="\_self" /][/fusion\_gallery][/fusion\_builder\_column][/fusion\_builder\_row][/fusion\_builder\_container]
69eb432aa49d82cefc91c2d21c75b4e2
conseqüències econòmiques del ‘procés’
politicaprosa.com
2020.10
*l**es conseqüències econòmiques de la pau* (1919) és, per a alguns biògrafs, el millor llibre de j.m. keynes (1883-1946). a contracorrent dels polítics (i també dels economistes) del seu temps, va mostrar el seu desacord amb les reparacions que es pretenia infligir als alemanys després de la primera guerra mundial tot apostant, en canvi, per la reconstrucció de l’economia europea, el que després es va materialitzar en el pla marshall. en consonància amb les seves idees econòmiques sostenia que la “pau cartaginesa” imposada a alemanya no era viable ni sostenible.


parafrasejant j.m. keynes, en aquest número abordem les conseqüències econòmiques del procés. catalunya es troba ara en una situació econòmica –i també política– pitjor que la de fa uns anys com a conseqüència de les decisions preses amb la intenció de deixar de pertànyer a l’*espai espanya* (i, de moment, també a la ue). el sistema financer internacional, la globalització, els fluxos comercials i d’intangibles, la lluita contra el canvi climàtic, contra les màfies i el crim organitzat, l’envelliment de la població, requereixen dimensions organitzatives més grans en les quals la sobirania es comparteix i on la història –i més la recent– ha creat uns llaços que fan impossible la gestació d’un nou espai econòmic més favorable.


en qualsevol cas, sembla més realista centrar l’anàlisi en els costos i avantatges de l’anomenat *període de transició*, és a dir, el que aniria des de la declaració de la independència fins a assolir-la realment. són diverses i valuoses les aportacions que es fan en el dossier. el periodista joan tapia dissecciona el que anomena l’error dels “economistes secessionistes” (col·lectiu wilson) i considera que, sense solució de continuïtat, s’ha passat del conflicte pel finançament autonòmic, en el qual bona part dels analistes s’havien posat d’acord, a la *desconnexió*.


el professor de l’iese xavier vives puntualitza que no és cert que l’economia determini la política, ans al contrari, i tampoc ho és que no importi un govern efectiu. esmenta els casos d’itàlia i del brexit: voler trencar sobtadament una àrea econòmica integrada desperta una gran incertesa i inseguretat jurídica, sobretot si es fa sense acord. per això, abans del setembre del 2017 no es va valorar correctament l’impacte del *procés* perquè a curt termini no se’n van notar els efectes i la majoria d’analistes van creure que se saldaria amb alguna mena d’acord. tanmateix, ben aviat es van deixar sentir els problemes en el turisme i en els projectes d’inversió.


des d’aquesta òptica, l’economista rafael suñol opina que allò que s’anomena els *animal spirits* han quedat molt perjudicats. els fets de la tardor del 2017 van afectar les inversions estrangeres i hi ha símptomes que el creixement català se’n comença a ressentir. la retirada (temporal) de dipòsits va posar en perill els bancs catalans, que van haver de traslladar les seus fora de catalunya a corre-cuita, i la sortida massiva de seus socials (més de 4.000) d’empreses va crear un clima de gran incertesa. ara es comencen a analitzar les conseqüències del *procés* a més llarg termini. també s’analitzen els pocs exemples que tenim d’escissió i abandó d’àrees econòmiques integrades.


l’entrevista que el periodista andreu missé fa al professor alfredo pastor és una oda al sentit comú. els lectors portem temps orfes de la seva prosa econòmica després de l’èxit que va representar el seu llibre *la ciencia humilde. economía para ciudadanos* (norma, 2007). missé el convida a reflexionar sobre els grans temes d’avui. es mostra ponderat sobre els efectes de la globalització, on hi veu guanyadors (la xina) i perdedors (l’amèrica llatina).


pel que fa al context europeu, pastor no veu que els estats units d’europa siguin factibles a curt termini, per bé que els considera necessaris, i apunta que la concentració de la riquesa es dóna bàsicament al sector immobiliari on la falta de sòl n’és la raó principal. i, com a paradigma de futur, situa les persones al centre del debat econòmic i advoca per establir regles a favor dels consumidors i en contra dels monopolis, amb l’objectiu de tendir al bé comú i no als beneficis.


des d’aquesta mirada llarga sobre la situació present, més enllà del joc curt –«anar de farol», en deien– del processisme, és evident que no només no s’han fet els deures que calia fer en el terreny econòmic, sinó que hi ha hagut també qui n’ha esborrallat la plana. val a dir, comptat i debatut, que és prematur extreure conclusions definitives sobre les conseqüències del *procés* de què parlàvem a l’inici, perquè en un període curt i proper són moltes les variables en escena i, de ben segur, encara no les hem albirat totes.


És evident, això no obstant, que es poden entreveure tendències de fons que apunten que el *procés* ha afectat l’economia catalana i que la situació general ha empitjorat, tant pel que fa els tangibles com també als intangibles. des d’aquesta òptica, reivindiquem un dels missatges fundacionals del projecte de *política&prosa*: la voluntat de contribuir des del periodisme a la recuperació de l’acció política quotidiana; també en l’economia.


per això, un cop superada la poesia –a voltes barata– de l’actual cicle electoral, seria també l’hora d’enfortir les polítiques del govern de la generalitat, de fer-ho coordinadament amb l’administració central, i de forma concertada amb els agents econòmics i socials del país. perquè, malgrat els riscos i les incerteses que hem apuntat, encara som a temps de corregir el rumb i d’evitar que el carro vagi definitivament pel pedregar.


c87a0c828588e495736542f2c583c2c3
què hi ha en joc a les municipals?
politicaprosa.com
2020.10
potser com a segona volta de les eleccions generals de l’abril, les eleccions municipals del 26 de maig tenen lloc després d’una profunda recomposició del sistema de partits català, encara en fase d’assentament, que servirà per a testar la implantació de cadascuna de les forces polítiques, velles i noves, i per decantar estratègies de les que encara s’estan gestant.


per als partits, aquest tipus d’elecció és cabdal. d’una banda perquè els dóna accés a les institucions més properes als ciutadans, les que els permeten fer polítiques amb impacte directe en la seva vida i que poden reforçar les lleialtats partidistes o personals, habituals en l’àmbit municipal, o generar descontentament. de l’altra perquè són la porta d’entrada als consells comarcals i diputacions provincials, institucions que gestionen un important volum de recursos i que ho fan, a més, amb un notable grau de discrecionalitat.


el consells comarcals controlen més de 500 milions d’euros l’any mentre que la diputació de barcelona disposa de vora 1.000 milions, la de girona 141, la de lleida 130 i la de tarragona 156. diners que més enllà de servir per a sufragar serveis necessaris per als ciutadans suposen una important font d’incentius selectius a disposició dels partits. aquests han trobat en les institucions supramunicipals una modalitat de finançament en espècie que els permet contractar personal –que, en molts casos, més que per a la institució treballa per al propi partit–, cosa d’altra banda necessària tenint en compte que la complexitat creixent de les democràcies modernes les fa molt cares.


des d’aquesta perspectiva la disputa pel control del món local no gira entorn de les diferències en les polítiques i les prioritats sinó de la capacitat per accedir a un sistema d’incentius que enforteix el partit i li permet mantenir i eixamplar les lleialtats. d’aquí que aquest tipus d’eleccions siguin fonamentals per garantir la viabilitat d’unes formacions que cada cop depenen més dels diners públics.


tenint això en compte el que fa diferents aquestes eleccions municipals és que són les primeres que se celebren després del trencament de ciu, formació que havia gaudit de l’hegemonia municipal essent no tan sols la que presentava més candidatures sinó la que aconseguia més regidors i alcaldes i per tant la que més consells comarcals i diputacions controlava, inclosa la joia de la corona, la de barcelona, que durant molts anys se li va resistir. el trencament però no ha estat obstacle per mantenir grups de la vella formació a l’àmbit municipal, comarcal i provincial on fins avui segueix viva la marca de ciu, tot i la transformació de cdc en pdecat i la defunció d’unió.


el buit electoral que ciu ha deixat se’l disputen nombroses iniciatives que volen accedir a un espai llaminer que els pot garantir la supervivència. el pdecat, continuador oficial de cdc, conserva els drets electorals, té registrades les franquícies locals de junts per catalunya i aspira a mantenir una presència destacada que li permeti la continuïtat. sap que les dinàmiques locals tenen una lògica pròpia i per això es resisteix a ser fagocitat per la crida nacional de puigdemont que vol traslladar de l’àmbit nacional al municipal la política polaritzadora d’aliances i d’aquí les dificultats per confeccionar les llistes.


a barcelona presenta joaquim forn com a cap de llista, elsa artadi de la crida com a dos, neus munté del pdecat de tres i de quatre ferran mascarell. units per avançar, successor d’udc, concorrerà amb el psc i demòcrates de catalunya, mentre que l’escissió sobiranista d’unió s’ha afegit al procés de primàries impulsat per l’anc, ja convertit definitivament en un actor electoral, en convergència amb jordi graupera que n’és el candidat. per la seva banda lliures s’integrarà a la candidatura de manuel valls mentre que convergents, la iniciativa de germà gordó, concorrerà en solitari. però la incògnita de debò no és tant com es presenta l’espai postconvergent com si el *puigdemontisme* tornarà a imposar-se a erc que ha fet una gran aposta a barcelona amb ernest maragall.


l’altra gran incògnita és la implantació que assolirà ciutadans després d’haver-se convertit en el primer partit de catalunya. a les municipals del 2015 va quedar en sisena posició, amb poc més de 231.000 vots i 176 regidors. sembla clar que escombrarà al pp, partit que si bé no ha tingut mai una gran presència territorial corre el risc d’esdevenir testimonial a l’arena local catalana. el que està per veure és però si s’acosta al psc, partit que malgrat el retrocés experimentat a les municipals anteriors es va mantenir com a segona força municipalista i que ara afronta reforçat els comicis. en part perquè l’espai alternatiu de l’esquerra bastit entorn dels comuns i podem sembla no haver reeixit, engolit pel *procés* i per les dificultats per a satisfer les expectatives que va generar, malgrat el lideratge consolidat d’ada colau.


i en darrer terme hi ha la incògnita de barcelona on es lliuraran simultàniament les batalles més importants. en el front independentista, per veure qui queda en primer lloc, deixant en segon plànol si poden sumar. en el front d’esquerres, entre erc, barcelona en comú i el psc que possiblement sumin i puguin obrir la porta a majories transversals que, per la seva dimensió simbòlica, poden tenir repercussions importants més enllà de l’àmbit local.


i per últim, la batalla de tots contra manuel valls que vol anar més enllà de ciutadans i trencar la lògica bipolar i que per molt èxit que tingui pot acabar quedant aïllat. el cert és que el resultat de les municipals clarificarà les estratègies, la viabilitat dels diversos projectes, definirà el seu terreny de joc i els seus potencials aliats i incidirà molt més enllà de l’àmbit local.


a8de090a3fc8349de8ab3edef34431ef
dues transicions
politicaprosa.com
2020.10
just quan la democràcia experimenta una regressió arreu, dos grans països com veneçuela i algèria es troben en un moment decisiu de la seva història en el qual les mobilitzacions populars a favor de la democràcia han situat els règims autoritaris respectius a la vora del col·lapse. les dues grans nacions, una llatinoamericana i l’altra magribina, es compten entre les més riques del món gràcies als seus recursos energètics, en bona part malaguanyats amb polítiques irracionals de subsidis socials i amb una corrupció devastadora a favor de les seves respectives castes politicomilitars, actuant així com a fre al seu desenvolupament. les dues han fracassat també en els seus intents de construir sistemes polítics peculiars, convertint en una caricatura les eleccions, els parlaments i els tribunals, fins al punt de contravenir les pròpies regles polítiques sobretot a l’hora d’assegurar els relleus i la successió en el poder.


algèria va ser un dels models que van fascinar la generació de més edat de les esquerres europees, mentre que veneçuela ha jugat un paper semblant respecte a la darrera fornada de joves motivats per idees d’emancipació socialistes. el front d’alliberament nacional (fln) algerià, i fins i tot els seus mètodes terroristes, va inspirar nombrosos grups polítics arreu del tercer món i també a països occidentals com espanya. el mateix ha succeït amb la idea de democràcia populista del bolivarisme chavista, inspiradora de grups com podemos o la cup.   paradoxalment, la transició democràtica espanyola, ara revisada i fins i tot desprestigiada des de determinades posicions ideològiques, és el millor exemple que podrien seguir els dos models esquerranistes fracassats, necessitats d’esforços semblants de reconciliació, de consens i de pactes constitucionals.


la tensió entre statu quo i canvi que experimenten els dos països posa en joc la correlació de forces internacional de forma contradictòria. a veneçuela, les noves potències emergents de la multilateralitat, especialment la xina i rússia, són les més interessades en el manteniment del règim de maduro, vinculat a la preservació de la seva capacitat d’influència en el subcontinent americà, en el veïnatge mateix dels estats units. no és estrany que l’administració de donald trump, en clara retirada dels seus compromisos internacionals arreu, evoqui de nou la doctrina monroe («amèrica per als americans») i llegeixi els interessos aliens com una agressió. hi contribueix també la reversió trumpista de l’obertura a cuba practicada per obama i la deriva generalitzada del subcontinent vers l’extrema dreta.


el cas algerià, en canvi, és exactament el contrari. el règim opac i enigmàtic controlat pels militars ha garantit fins ara els subministraments de gas a europa, la seguretat en una zona de gran activitat terrorista i el control de les migracions, evitant problemes d’inestabilitat regional, sobretot després del cop d’estat militar del 1992 que va aturar la implantació d’un règim islamista. la mobilització democràtica, iniciada en oposició a la presentació de bouteflika per cinquena vegada com a candidat a la presidència de la república, incomoda els veïns europeus, partidaris en teoria d’una democratització del país però malfiats dels resultats que puguin donar unes urnes democràtiques en una zona geogràfica on les arrels de l’islamisme polític són pregones i profundament hostils als valors liberals.


a l’origen del conflicte en marxa ara als dos països s’hi troba la legitimitat del poder, qüestionada en el cas de veneçuela per la discutida darrera elecció presidencial de nicolás maduro i en el cas algerià per la pretensió de l’entorn de l’actual president, abdelaziz bouteflika, malalt d’un ictus des del 2012 i sense capacitats mentals ni verbals, de mantenir-lo en el poder malgrat el seu pèssim estat físic. la vulneració de les normes constitucionals establertes arbitràriament per les pròpies dictadures és una de les característiques d’aquest tipus de règims, caracteritzats per l’arbitrarietat i la manca de control dels governants, incapaços de respectar les regles de joc establertes per ells mateixos. mentre que a veneçuela la crisi ha donat lloc a una doble legitimitat en disputa, la del president de l’assemblea nacional, juan guaidó, i la del president  bolivarià, nicolás maduro, a algèria es produeix una mena de buit o d’absència de poder, tot i que en els dos casos és ben clar que són els militars qui controlen la situació i decantaran la balança i el rumb de la transició.


només la celebració d’unes eleccions lliures i la redacció de sengles noves constitucions inclusives i consensuades podran obrir el camí democràtic, que necessitarà tot el suport internacional. però encara som ben lluny del punt transcendental en el pas d’uns règims autoritaris a uns altres democràtics que consisteix en la rendició, la fugida o la disposició a pactar per part de qui té el poder. el primer de tot, tanmateix, és evitar que els veneçolans i els algerians esdevinguin peces al servei dels interessos aliens en el taulell internacional. el suport que necessiten no pot implicar en cap cas la interferència i encara menys la intervenció armada, ni que sigui sota l’excusa de l’ajut humanitari i de l’obligació de protegir la població civil reconeguda per nacions unides.


És cert que la unió europea no pot defugir les seves responsabilitats respecte de les transicions veneçolana i algeriana. en certa forma, cadascuna de les dues crisis posa a prova la capacitat europea per jugar com a agent internacional de primer ordre, equilibrant el joc sovint maldestre de les superpotències. però la transició democràtica, tot i necessitar l’acompanyament internacional, és una tasca que pertoca als seus protagonistes, els ciutadans veneçolans i algerians, que són els qui han d’organitzar el diàleg nacional i arribar als consensos necessaris per tal de celebrar eleccions lliures que obrin les portes ara tancades per a les llibertats civils i per a la recuperació de la dignitat i la prosperitat dels seus respectius països.


65dfe28e9a0c2d1b6de0970ac42d25c1
presentació del número 5 de política&prosa
politicaprosa.com
2020.10
el número 5 de política&prosa sobre l’europa nacionalpopulista va ser presentat el dijous 2 de maig a la seu de la societat econòmica dels amics del país.
moderats per la politòloga astrid barrio, l’historiador steven forti i la periodista maite gutiérrez van dissertar sobre els moviments i la ideologia populistes a europa, els punts en comú que exhibeixen als diversos estats de la ue i el se  posicionament advers a la democràcia representativa, tot i servir-se dels seus mecanismes per guanyar terrenys en els parlaments nacionals. 


es va tractar la vessant antifeminista exhibida per aquests partits i la seva fòbia a l’immigrant. forti va aventurar que podem estar immersos en una tendència sociopolítica de llarga durada, i també va sostenir que steve bannon pot estar fracassant en l’intent d’aglutinar en una plataforma europea tots els moviments nacionalpopulistes. maite gutiérrez va suggerir concomitàncies entre el missatge populista i el de l’unilateralisme català en el sentit que totes dues ideologies invoquen la voluntat del poble com a categoria superior i substitutòria de la voluntat de cadascun dels ciutadans expressada a les urnes d’acors amb els mecanismes constitucionals.


miquel roca junyent va tancar l’acte amb un reconeixement al, com ell, pare de la constitució, jordi solé tura, per haver introduït en la carta magna espanyola el terme «pluralisme», noció que exaspera als populismes i que és l’essència de la democràcia liberal. roca va ser crític amb el fet que l’esquerra defuigi abordar els problemes relacionats amb la seguretat. més enllà de criticar als populistes pel fet de ser contraris a la immigració, cal també que l’esquerra sàpiga i digui com s’ha d’abordar la realitat migratòria. ningú no es pot erigir en intèrpret de la veu del poble, com pretenen els populismes, per damunt de la veu de cada ciutadà, que no requereix més interpretació que la que surt de les urnes, va concloure roca.


política&prosa agraeix l’acollida brindada per societat econòmica dels amics del país en ocasió de la presentació del número 5 de la revista.


[fusion\_separator style\_type="none" hide\_on\_mobile="small-visibility,medium-visibility,large-visibility" class="" id="" sep\_color="" top\_margin="" bottom\_margin="30px" border\_size="0" icon="" icon\_circle="" icon\_circle\_color="" width="" alignment="center" /]

[fusion\_gallery layout="masonry" picture\_size="" columns="4" column\_spacing="10" gallery\_masonry\_grid\_ratio="" gallery\_masonry\_width\_double="" hover\_type="" lightbox="yes" lightbox\_content="" bordersize="" bordercolor="" border\_radius="" hide\_on\_mobile="small-visibility,medium-visibility,large-visibility" class="" id=""][fusion\_gallery\_image image="https://www.politicaprosa.com/wp-content/uploads/2019/05/e5744e24-b9d4-4fa8-8e57-d57b126658a7.jpg" image\_id="4523|full" link="" linktarget="\_self" /][fusion\_gallery\_image image="https://www.politicaprosa.com/wp-content/uploads/2019/05/ac812096-5eb8-4bd7-ac24-5177f7ac3006.jpg" image\_id="4521|full" link="" linktarget="\_self" /][fusion\_gallery\_image image="https://www.politicaprosa.com/wp-content/uploads/2019/05/57f2bb33-bfac-4691-ba76-55716bfdca9e.jpg" image\_id="4519|full" link="" linktarget="\_self" /][fusion\_gallery\_image image="https://www.politicaprosa.com/wp-content/uploads/2019/05/51dbf51c-1315-4a3a-b5f4-9144982d64db.jpg" image\_id="4517|full" link="" linktarget="\_self" /][fusion\_gallery\_image image="https://www.politicaprosa.com/wp-content/uploads/2019/05/46f9fb46-596c-44da-aebe-99934f4558be.jpg" image\_id="4515|full" link="" linktarget="\_self" /][fusion\_gallery\_image image="https://www.politicaprosa.com/wp-content/uploads/2019/05/7d6b7bc3-f377-4f59-abac-d42a68a0ef56.jpg" image\_id="4511|full" link="" linktarget="\_self" /][fusion\_gallery\_image image="https://www.politicaprosa.com/wp-content/uploads/2019/05/4cc12300-a517-4fe4-b8c9-8d8df28ecedf.jpg" image\_id="4509|full" link="" linktarget="\_self" /][/fusion\_gallery]
3d22f06ffd0b460cf37e29fa983b6d64
barcelona, davant d’unes eleccions decisives
politicaprosa.com
2020.10
la ciutat de barcelona passa per un moment crític que mereix unes reflexions. les pròximes eleccions municipals han de ser una oportunitat per recuperar un debat viu sobre el futur de la ciutat i apuntar unes alternatives d’actuació que superin la visió de curt termini que ara mateix domina.


els dos últims governs municipals han tendit a oblidar que barcelona és per sobre de tot el paradigma de la ciutat autònoma. És el que ha estat històricament. pot semblar paradoxal però, en renunciar a la seva identitat de sempre, barcelona no solament ha deixat de ser la ciutat centrada en una lògica pròpia sinó que ha constatat com se li feia molt difícil exercir el seu rol tradicional de capital de catalunya i fins i tot d’un àmbit més extens.


barcelona ha estat històricament una ciutat que ha gaudit jurídicament o de fet d’un estatus i un reconeixement especials. barcelona no és simplement una ciutat catalana més gran que les altres, la visió a la que va intentar reduir-la l’ajuntament de xavier trias, d’acord amb els designis de la política nacionalista.


però, de la mateixa manera, barcelona tampoc no és només la segona ciutat espanyola en població. barcelona explica catalunya. la catalunya actual és en realitat una creació de barcelona. i fins a un cert punt barcelona ha definit i defineix l’espanya moderna.


És aquest estatus específic, que finalment va obtenir un reconeixement amb la carta de barcelona, el que ha donat a la ciutat, fins i tot en els anys de la dictadura, un paper decisiu d’intervenció en infraestructures com el port o l’aeroport, les transformacions del territori del fòrum, la xarxa ferroviària, el lideratge metropolità o l’organització dels jocs olímpics. i ha estat també un factor que s’ha traduït en una determinada capacitat d’influència política a espanya i de projecció molt destacada a l’exterior.


però el fet és que la ciutat ha acabat desembocant en aquests darrers anys en un aïllament insòlit. una ciutat que sempre ha tingut coses a dir al món i que ha procurat expressar el seu escreix de creativitat en projectes potents i en una voluntat persistent de competir sembla trobar-se còmoda en una mena de decadència daurada.


des d’aquesta perspectiva, la introspecció en què està començant a caure barcelona és la negació de la seva identitat com a ciutat i un gran risc per a les possibilitats de gestionar adequadament les aspiracions i els problemes dels seus ciutadans.en tancar-se en si mateixa barcelona ha deixat de ser barcelona i, sobretot, ha perdut protagonisme i capacitat d’interlocució. per dir-ho una mica simplificadament, barcelona ni col·labora ni competeix.


aquesta tendència al tancament de la ciutat en si mateixa és el fruit d’un cert *adanisme*, és a dir del rebuig de les experiències de gestió anteriors, una posició que a barcelona pot ser particularment negativa. però ha estat igualment definitiu el seguidisme de l’anomenat *procés* i la greu pèrdua d’autonomia que ha implicat.


una combinació virtuosa de consens polític i competència tècnica és sempre un factor positiu en la governança d’una ciutat. en les circumstàncies d’una enorme competència global és una exigència inexcusable.


els èxits de barcelona en la seva història recent es deuen en part a aquesta combinació. la ciutat s’ha beneficiat durant algunes dècades d’un raonable nivell de consens polític i d’una altíssima competència tècnica.


les ciutats són per sobre de tot uns sistemes d’extraordinària complexitat. si aquesta complexitat no es gestiona adequadament es fa pràcticament impossible la relació entre els molts subsistemes que la componen. sense una sòlida capacitat d’interrelació és molt difícil enfocar i resoldre els problemes urbans.


És una complexitat que no és només interna. És també la complexitat de l’entorn. en conseqüència, la capacitat d’interrelació s’ha d’estendre a una gran diversitat d’interlocutors externs, tant públics com privats. És a dir, altres administracions públiques i tota la diversitat d’entitats privades.


la limitada disponibilitat per a la interlocució que sembla afectar la posició de l’administració municipal explicaria, ni que sigui parcialment, la debilitat d’unes actuacions que tendeixen a focalitzar-se prioritàriament en la resposta a situacions d’emergència. la dificultat de gestionar l’enorme complexitat de la ciutat i del mateix ajuntament fa gairebé impossible la formulació i l’aplicació de polítiques. particularment de polítiques de mitjà i llarg termini, és a dir, de polítiques estratègiques.


És el que s’ha posat de relleu, per exemple, en la impossibilitat de posar en marxa una sòlida política d’habitatge fins i tot en contrast amb la trajectòria de l’anterior equip municipal que, en un exercici de realisme, va simplement aprofitar el que la màquina municipal ja havia anat preparant.


des d’una altra perspectiva, la desatenció a la trajectòria de ciutat oberta tan pròpia de barcelona ha conduït a contradiccions molt evidents com el posicionament desconfiat davant del turisme, el rebuig d’entrada del projecte dels jocs olímpics d’hivern, el desinterès en la competició per l’agència europea del medicament i una sorprenent actitud cautelosa en la projecció internacional dels actius culturals de barcelona.


els electors tindran en les pròximes eleccions municipals una oportunitat excel·lent per decidir entre algunes alternatives rellevants per al futur immediat de la ciutat. molt especialment entre les visions tancades i entotsolades de la pròpia ciutat o bé les concepcions d’una barcelona connectada i condicionada pel seu rol de capital.


7bbb049d3c37728a85c79b4426b97423
paradoxes de la memòria històrica
politicaprosa.com
2020.10
arran de la decisió del govern sánchez de procedir a l’exhumació de les restes del dictador francisco franco enterrades al valle de los caídos rebrota de nou el debat latent sobre la memòria històrica. la polèmica generada expressa bona part de les contradiccions i equívocs entorn de la memòria històrica, concernents al concepte mateix i a la seva concreció com a política pública.


es tracta d’un concepte que planteja dilemes d’índole diversa. memòria personal o memòria col·lectiva? memòria única o memòries plurals? memòria cívica o memòria institucional? memòria històrica o recerca historiogràfica? certament es pot defensar que aquestes dicotomies no són absolutes i que és possible conjugar aquests termes contraposats, però, si més no, s’han de reconèixer les tensions latents que comporta. molt especialment quan es dissenya i s’aplica una política pública de memòria històrica, material sensible per definició.


la qüestió clau resideix en la temptació d’usar el passat històric com a instrument ideològic del combat polític del present i de la seva projecció futura, de convertir la política de memòria històrica en una reconstrucció partidista del passat i, per tant, en un element de divisió, polarització i victimisme.


en el nostre cas, el debat se centra en la interpretació de la transició i de com la democràcia espanyola ha tractat el passat de la guerra civil i la dictadura franquista. abans d’aprovar-se una legislació explícita sobre la memòria històrica el 2007, han estat innumerables les decisions de les institucions democràtiques dirigides al reconeixement, rememoració, reparació, solidaritat amb les víctimes de la violència fratricida i de la repressió dictatorial, amb el propòsit d’assolir la reconciliació, d’exercir el do del perdó, de procurar la concòrdia civil. aquest va ser l’esperit de la transició. però a partir dels anys 90 del segle passat aquell esperit va començar a torçar-se i el pacte no escrit de no utilitzar el passat com a arma de combat polític es va trencar. el relat àmpliament compartit de la transició ha donat pas a dues visions contraposades: d’una banda, una visió beatífica i aproblemàtica, de l’altra, la impugnació del «règim del 78». per a uns la transició va ser un temps de concòrdia i reconciliació, per a uns altres, un temps d’amnèsia i desmemòria.


la llei de la memòria històrica no ha aconseguit acabar amb aquesta polarització, malgrat evitar explícitament convertir la memòria històrica en una versió oficial del passat i orientar-se cap el reconeixement del dret individual a la memòria personal i familiar, tot ampliant drets i promovent la reparació moral, social i econòmica de les víctimes. però la lentitud en el reconeixement d’aquests drets i la passivitat dels poders públics a l’hora d’assumir responsabilitats operatives, molt especialment en el tema dels desapareguts i les fosses, ha propiciat una radicalització de les reivindicacions vinculades amb la memòria històrica, amb una exigència de justícia transicional i una reclamació adamista d’una comissió de la veritat. no podem sinó subscriure les lúcides paraules de jordi ibáñez en aquest mateix número de *política&prosa*: «no haver sabut estar a l’alçada del que era més bàsic —enterrar els morts— fa que ara s’exigeixi jutjar els vius».


davant la deriva incerta de la política espanyola, amb presagis inquietants d’involució, no està de més recordar el lema liminar de l’actual democràcia espanyola: llibertat, amnistia i estatuts d’autonomia. en què l’amnistia va ser el resultat d’un volgut acte de memòria per superar els enfrontaments del passat, un conscient acte d’«oblit de tots per a tots», com afirmà xabier arzalluz des de la tribuna del congrés, i una peça capital de la política de reconciliació nacional, en paraules de marcelino camacho en la mateixa sessió parlamentària. en definitiva, la manera que es va trobar en les circumstàncies de la transició de fer efectiu el mandat moral del president manuel azaña de «pau, pietat i perdó».


aquest mandat moral no ha caducat i hauria de ser la clau de volta de la nostra democràcia, amb l’exigència de seguir construint dia a dia la concòrdia civil. ens hem de preguntar si la política pública de la memòria històrica contribueix a aquest propòsit. ho farà sempre que compleixi el mandat de reconeixement de les víctimes aplicant eficaçment totes les mesures de reparació necessàries, a la vegada que eviti la temptació de codificar un relat oficial del passat i faciliti que els historiadors facin la seva feina d’investigar-lo i explicar-lo. ni més ni menys.


49f90e18dce8b1ff3db8fa75478a45ac
la convivència lingüística a catalunya
politicaprosa.com
2020.10
propostes de convivència sensata i equilibrada entre les llengües que es parlen a catalunya van sorgir en la conversa que sergio vila-sanjuan i albert branchadell van mantenir ahir dimarts dia 2 al círculo ecuestre de barcelona. rafael jorba va fer un exercici de moderador actiu en el debat entre el periodista de la vanguardia i el professor de la universitat autònoma.


el debat es va celebrar com a presentació del número 3 de **política&prosa** i del seu dossier sobre *les llengües de sepharad* i com a segona edició d’un acte anàleg que els mateixos participants van protagonitzar fa unes setmanes a l’acadèmia de bones lletres.


el focus de la intervenció de vila-sanjuan va ser una reflexió basada en la història de la presència del castellà a la cultura de catalunya que constitueix el nucli del seu llibre *otra cataluña.*


albert branchadell, per la seva banda, va plantejar la possibilitat d’una revisió de la legislació lingüística, en particular la que afecta al sistema escolar, a partir de la constatació que probablement no garanteix la consecució dels objectius que la van justificar.


 

[fusion\_gallery layout="masonry" picture\_size="" columns="4" column\_spacing="10" gallery\_masonry\_grid\_ratio="" gallery\_masonry\_width\_double="" hover\_type="" lightbox="yes" lightbox\_content="" bordersize="" bordercolor="" border\_radius="" hide\_on\_mobile="small-visibility,medium-visibility,large-visibility" class="" id=""][fusion\_gallery\_image image="https://www.politicaprosa.com/wp-content/uploads/2019/04/pp\_-presentació-del-número-3-al-círculo-ecuestre-foto-xavier-jubierre-xjb\_1617.jpg" image\_id="4162|full" link="" linktarget="\_self" /][fusion\_gallery\_image image="https://www.politicaprosa.com/wp-content/uploads/2019/04/pp\_-presentació-del-número-3-al-círculo-ecuestre-foto-xavier-jubierre\_xjb1660.jpg" image\_id="4172|full" link="" linktarget="\_self" /][fusion\_gallery\_image image="https://www.politicaprosa.com/wp-content/uploads/2019/04/pp\_-presentació-del-número-3-al-círculo-ecuestre-foto-xavier-jubierre-xjb\_1657.jpg" image\_id="4170|full" link="" linktarget="\_self" /][fusion\_gallery\_image image="https://www.politicaprosa.com/wp-content/uploads/2019/04/pp\_-presentació-del-número-3-al-círculo-ecuestre-foto-xavier-jubierre-xjb\_1654.jpg" image\_id="4168|full" link="" linktarget="\_self" /][fusion\_gallery\_image image="https://www.politicaprosa.com/wp-content/uploads/2019/04/pp\_-presentació-del-número-3-al-círculo-ecuestre-foto-xavier-jubierre-xjb\_1634.jpg" image\_id="4166|full" link="" linktarget="\_self" /][/fusion\_gallery]

 
![](https://www.politicaprosa.com/wp-content/uploads/2019/04/pp_-presentació-del-número-3-al-círculo-ecuestre-foto-xavier-jubierre-xjb_1628.jpg)


7c3e0faa068fc56a351c7a41ce77c72b
el risc de l’europa polaritzada
politicaprosa.com
2020.10
les eleccions al parlament europeu del proper 26 de maig seran les més decisives de les que s’han celebrat mai des que al 1979 es va instituir el sufragi universal directe per a l’elecció de la cambra comunitària, una fita que suposava, per primera vegada, dotar una institució europea de legitimitat democràtica. des d’aleshores les funcions del parlament s’han anat eixamplant fins a convertir-la en una institució amb un paper força homologable al dels parlaments de qualsevol estat. juntament amb el consell, el parlament europeu elabora el pressuposts i colegisla, és a dir, aprova les directives que després hauran de ser transposades pels parlaments dels estats membres, investeix el president de la comissió i exerceix la funció de control d’aquesta institució.


només per les funcions que du a terme i per la rellevància de les seves decisions en la vida quotidiana dels ciutadans europeus, aquestes eleccions ja haurien de ser considerades eleccions de primer ordre. però aquestes eleccions seran importants perquè en bona mesura del seu resultat en pot dependre la continuïtat de la mateixa unió europea.


des del naixement de la comunitat europea del carbó i de l’acer el 1951, la que va ser la llavor de la integració europea, el projecte comunitari s’ha caracteritzat per la progressiva adhesió de nous estats. dels sis membres inicials es va passar als vint-i-vuit actuals permetent, un cop ensorrat el bloc soviètic, la unificació del continent europeu sota el paraigua de la democràcia i d’unes institucions i normes comunes. per a poc temps. la sortida del regne unit després d’haver votat en referèndum la seva retirada dóna pas a unes eleccions en les què per primera vegada hi haurà un membre menys. i el brexit, no s’ha d’oblidar, és una idea que s’ha covat i ha crescut en el parlament europeu mateix de la mà de nigel farage, el fins fa poc líder del partit euroescèptic ukip que ha estat eurodiputat des del 1999 i ha aprofitat la seva tribuna per escampar i contagiar el seu discurs antieuropeista. i no és l’únic.


el parlament europeu també ha estat un altaveu per a marine le pen, líder del partir ultradretà rn i partidària de la sortida de frança de l’euro. i per a molts altres. no en va el grup europeu per la llibertat i la democràcia directa, que acull elspartits directament euròfobs, està actualment integrat per 40 eurodiputats, 8 més que al 2009 i la previsió, malgrat la sortida de l’ukip, és que després de les eleccions del maig pugui ser encara més nombrós. això sense comptar els 70 diputats del grup dels conservadors i reformistes europeus obertament euroescèptics.


en canvi, elecció rere elecció, els partits democratacristians, socialdemòcrates i liberals, les grans forces que han bastit el projecte europeu, han anat retrocedint. de fet, el que passa a europa no deixa de ser un fidel reflex del que està succeint als parlaments nacionals on els partits tradicionals han anat perdent pes en favor de nous partits de molt diversa naturalesa: des de l’extrema dreta i esquerra de tarannà populista passant per noves formacions d’esquerres i ecologistes fins a partits regionalistes o nacionalistes subestatals.


alguns d’aquests partits, en particular els populistes, han anat adquirint posicions de govern. el seu nacionalisme amenaça la supervivència del projecte europeu i una preocupant deriva il·liberal posa en perill el manteniment de la democràcia al vell continent. una deriva de la qual polònia i hongria en són els més clars exponents, amb la singularitat que el partit del president hongarès, víktor orbán, no pertany a cap dels grups oficialment eurocrítics sinó que és part integrant del partit popular europeu. potser ha arribat el moment que aquesta família ideològica d’innegable trajectòria democràtica i europeista comenci a posar límits més enllà de fer advertències.


aquestes eleccions no seran una excepció a la creixent tendència a la polarització que s’ha estès per les democràcies occidentals. una polarització que travessa les antigues divisòries ideològiques i que situa en un costat els que defensen els instruments i les formes de la democràcia liberal i en un altre els que en nom d’un poble que adopta diferents rostres amenacen la seva continuïtat. democratacristians, socialistes i socialdemòcrates i liberals, malgrat diferències en les polítiques representen una certa idea d’europa sustentada en els valors de la il·lustració, els únics que ens poden acostar a la pau perpètua de kant. una aliança encara per fer però que té com a rostres visibles la cancellera alemanya merkel o el president francès macron.


espanya, on les eleccions europees coincidiran amb eleccions municipals i autonòmiques a tretze comunitats autònomes, no resta al marge d’aquesta tendència i tot i ser-ne una excepció fins fa molt poc sembla haver-se contagiat de l’esperit dels temps. d’una banda, una part de l’independentisme, i de l’altra la reacció ultradretana de vox han esdevingut la versió hispànica de l’amenaça a la democràcia i als valors europeus. i no fan més que retroalimentar-se amb l’ajut inestimable d’alguns partits que, amb miopia evident, els abonen el terreny. aquests partits farien bé d’abordar les eleccions pensant sobretot en termes europeus. i ser coherents. no poden dir una cosa en clau d’eleccions europees i fer el contrari en clau autonòmica i municipal i molt menys pensant en les futures eleccions generals. han de decidir si estan del costat de la democràcia i l’europeisme o si per pur càlcul electoral alimenten l’extremisme. tenen la responsabilitat des de la política local de protegir i no malmetre la política global. perquè europa se la juga no només a les eleccions al seu parlament sinó als diversos nivells de govern.


340f4539f589b1a82e00463a9c9a8a59
encarna roca considera la gestació subrogada una indignitat per a la dona
politicaprosa.com
2020.10
la magistrada del tribunal constitucional, encarna roca, es va manifestar ahir contrària a la legalització de la gestació subrogada, a l'acte de presentació del darrer número de la revista mensual p&p, dedicat sencer al 8-m i titulat 'el món després del #metoo', en el qual 22 dones, especialistes en diferents àmbits socials i científics, ofereixen la seva visió de l'evolució de les nostres societats. encapçala aquest 'dossier' de la publicació una entrevista a la magistrada a càrrec de rosa massagué, periodista del consell de redacció que es va fer càrrec de la presentació de l'acte.

el debat va ser conduït per astrid barrio, professora de ciència política i també codirectora de la revista, que va fer especial esment als 'monstres' reaccionaris que està despertant el moviment feminista desencadenat els darrers mesos i especialment des de la manifestació del 8-m fa un any. roca es va mostrar favorable a les polítiques públiques de conciliació i a les quotes femenines, tot i que va assegurar que per ella només hi ha "persones, dones i homes, iguals tots en drets". també va assenyalar que "les que tenen més problemes no som nosaltres sinó les dones que venen al matí a netejar". i va criticar la manca de polítiques a llarg termini, la falta de coherència de moltes mesures i iniciatives i la necessitat de trobar una col·laboració de la societat, que no pot esperar-ho tot de la iniciativa de les administracions.

 

[fusion\_gallery layout="masonry" picture\_size="" columns="2" column\_spacing="10" gallery\_masonry\_grid\_ratio="" gallery\_masonry\_width\_double="" hover\_type="" lightbox="yes" lightbox\_content="" bordersize="" bordercolor="" border\_radius="" hide\_on\_mobile="small-visibility,medium-visibility,large-visibility" class="" id=""][fusion\_gallery\_image image="https://www.politicaprosa.com/wp-content/uploads/2019/03/xav5567.jpg" image\_id="3838|full" link="" linktarget="\_self" /][fusion\_gallery\_image image="https://www.politicaprosa.com/wp-content/uploads/2019/03/pp\_encarna-roca-i-astrid-barrio-a-la-presentació-del-número-4-foto-xavier-jubierre\_xav5612.jpg" image\_id="3840|full" link="" linktarget="\_self" /][fusion\_gallery\_image image="https://www.politicaprosa.com/wp-content/uploads/2019/03/pp\_encarna-roca-i-astrid-barrio-a-la-presentació-del-número-4-foto-xavier-jubierre\_xav5635.jpg" image\_id="3842|full" link="" linktarget="\_self" /][fusion\_gallery\_image image="https://www.politicaprosa.com/wp-content/uploads/2019/03/pp\_encarna-roca-i-astrid-barrio-a-la-presentació-del-número-4-foto-xavier-jubierre\_xav5654.jpg" image\_id="3844|full" link="" linktarget="\_self" /][/fusion\_gallery]

 

segons roca, "seria millor no parlar tant de vox". es va mostrar a més a favor dels cinturons sanitaris que es fan a determinats països al voltant de l'extrema dreta emergent. "el model de família tradicional que defensen ja no produeix cap mena de benefici i és un model inútil", va dir. la magistrada va defensar la llibertat individual com el bé a protegir pel damunt de tot. "sense llibertat no hi ha igualtat", va afegir. va refusar, en canvi, l'existència d'un dret genèric a tenir fills ni tampoc que la llibertat individual protegeixi la conversió del cos de la dona en una mercaderia a disposició de qui vulgui un fill. "tots els drets tenen un límit, inclús el dret a la vida", va assenyalar. segons la magistrada la gestació subrogada porta a la indignitat que països com l'Índia tinguin autèntiques granges de dones a disposició de qui tingui diners per pagar el suposat dret a tenir un fill.

encarna roca va considerar, per contra, la possibilitat de protegir casos concrets de gestació subrogada quan no siguin fruit d'una transacció mercantil i es produeixi entre familiars, sempre sota el control i tutela d'una autoritat judicial. la magistrada va defensar el paper de la justícia a l'hora de dirimir aquests assumptes, donat que inclús amb jutges por competents sempre hi ha un marc i un procediment legals, una confrontació d'arguments i la possibilitat de recurs.

la presentació es va celebrar a la sala mompou de la societat general d'autors i va ser precedida d'unes paraules de benvinguda del director de l'entitat, ramon muntaner. a l'acte de l'auditori del passeig de colom van assistir una seixantena de persones, entre les quals es trobaven moltes col·laboradores del darrer número de la publicació. muntaner va manifestar en les seves paraules d'acollida la identificació de l'entitat que presideix, dedicada a la defensa dels autors i dels intèrprets en arts musicals, teatrals i audiovisuals, amb la idea d'obertura i de transversalitat exposada per l'editorial de presentació del primer número de la revista de novembre de 2018.
768ea813f4e2c3b9170d5ab01d5d5bf1
les respostes al #metoo
politicaprosa.com
2020.10
el 8 de març es compleix el primer aniversari de la mobilització feminista més gran de la història. en ocasió del dia internacional de la dona treballadora diverses organitzacions feministes van convocar una aturada de dones a nivell mundial que pretenia paralitzar el planeta, en el benentès que si les dones deixen de treballar el món s’atura, com a mecanisme per fer visible la seva importància en el món del treball i per reivindicar la igualtat efectiva entre homes i dones, igualtat entesa en termes de salari, atès que persisteixen diferències flagrants, però també en termes de reconeixement, tractament social i respecte personal en aquell àmbit.


l’aturada va ser un èxit i en més de 120 ciutats del món hi va haver manifestacions. les de barcelona i madrid van ser multitudinàries aplegant diversos centenars de milers de persones, no només dones. i encara que al nostre país no tots els grups polítics hi van donar suport per considerar que en la convocatòria hi havia un biaix ideològic esquerrà i un component anticapitalista, el cert és que a espanya va ser un èxit sense precedents del feminisme. un èxit que no s’explica sense l’eclosió del #metoo que s’anava gestant des de feia alguns mesos i al qual consagrem l’[àlbum fotogràfic d’aquest número](https://www.politicaprosa.com/el-metoo-encara-crema/).


el #metoo va sorgir l’octubre de 2017 quan l’actriu alyssa milano, arran de les acusacions d’abús sexual contra el productor de cinema harvey weinstein, va suggerir que les dones compartissin a twitter les seves experiències d’abusos per tal de fer-ne evident l’abast utilitzant aquest *hashtag*. a partir d’aquell moment l’etiqueta va ser emprada massivament, incloent-hi nombroses dones procedents del món de l’espectacle que van desvelar la dimensió de l’assetjament i dels abusos sexuals en l’entorn laboral, a hollywood i molt més enllà.


des d’aleshores als estats units s’han succeït les acusacions, molts assetjadors han estat acomiadats de les seves feines o han hagut de renunciar a les seves carreres professionals, molts han estat jutjats i condemnats i el moviment s’ha fet extensiu a la resta del món, inclosos els països on els drets de les dones no són protegits o reconeguts. en alguns casos fins i tot s’han impulsat modificacions en la legislació per endurir els càstig contra els assetjadors com és el cas de frança que ha penalitzat l’assetjament al carrer.


però malgrat l’indiscutible èxit del #metoo pel que fa al reconeixement del problema, a la conscienciació social i a la millora en l’atenció a les víctimes, simplement pel fet que ara en molts casos els seus testimonis són creguts, el moviment ha generat reaccions contràries. fins i tot des de l’àmbit femení. des de frança, per exemple, va arribar una de les crítiques més virulentes quan més de cent dones, incloses l’actriu catherine deneuve i l’escriptora catherine millet es van desmarcar del moviment per considerar que avalava el puritanisme sexual i que limitava el joc de la seducció i van defensar la llibertat dels homes a importunar les dones sense que aquest comportament hagués de ser titllat d’assetjament i hagués de ser punible. tot plegat ha estimulat un intens debat en el si del moviment feminista, que és molt plural.


les reaccions més preocupants han vingut per part d’alguns dirigents polítics, o aspirants a ser-ho, que han tendit a menystenir el moviment, a relativitzar-ne la importància i a criminalitzar-lo titllant-lo de dictatorial i de perseguir els homes. fins i tot s’ha qualificat les dones que hi donen suport com a «feminazis». des de donald trump, que ha acusat les dones d’esvalotadores i de causar terror als homes, s’ha rigut de les víctimes i ha proposat com a nou jutge del tribunal suprem brett kavanaugh acusat d’abusos sexuals en la seva joventut, fins al nou president del brasil jair bolsonaro, descaradament masclista i misògin i obertament hostil al feminisme, moviment que qualifica com a dictadura de gènere, i a la llibertat sexual.


la versió domèstica del fenomen no s’ha fet esperar i ha arribat de la mà de vox, que ha assolit un notable ressò com a conseqüència dels seus resultats a les eleccions andaluses. aquest partit considera el feminisme com un dels enemics a abatre i, en el marc de les negociacions per formar govern i sobredimensionant el nombre de denúncies falses (un 0,01% del total de les interposades), ha plantejat la derogació de la llei integral de la violència de gènere així com l’eliminació de les subvencions a entitats feministes. certament ni pp ni cs s’hi han mostrat disposats, malgrat un cert contagi en el llenguatge per part dels populars, i encara que aquesta llei es va aprovar per unanimitat. vox ha situat la qüestió a l’agenda i té la clau de la governabilitat de manera que l’evolució resta una incògnita. les organitzacions feministes ja s’hi han mobilitzat en contra.


en el terreny de la física la tercera llei de newton preveu que tota acció genera una reacció. el #metoo va sorgir com a reacció al masclisme encara imperant en moltes esferes i les mobilitzacions del 8 de març van ser un clam per la igualtat real. i els monstres contra els que s’alçaven reaccionen en sentir-se amenaçats, prova evident de l’èxit del moviment però també un avís de cara al futur. hi ha molt camí per recórrer, els avenços no són en absolut irreversibles i si es volen conservar caldrà seguir treballant. però hi ha motius per a l’optimisme. en el darrer any les dones han pogut constatar que en la lluita per la conquesta dels seus drets cada vegada estan menys soles.


d547413739f1cdb05c3c06f4420c50f7
rússia victoriosa
politicaprosa.com
2020.10
els estats units es desentenen del món i es repleguen. la xina inverteix i treballa de cara al futur. rússia, en canvi, és l’única potència amb vocació internacional que avança els seus peons i obté victòries tangibles en aquesta època estranya i turbulenta. les estadístiques i els grans estudis sobre l’estat del món ens asseguren que la catastròfica demografia russa –feble natalitat, esperança de vida en retrocés i taxes de mortalitat anormalment baixes– i la seva economia –de la mida de potències mitjanes com itàlia o el canadà– no són les que corresponen a una superpotència, però el seu comportament a l’escena internacional, sobretot a l’hora de moure les peces al taulell geopolític, i per tant militar, ens diuen exactament el contrari.


el seu president, vladimir putin, que porta ja 18 anys al poder –comptant els quatre anys de la presidència «vicària» de dimitri medvedev– i ha afirmat sobradament la seva autoritat dins i fora, ha pogut apuntar-se el proppassat 2018 dos èxits en la recuperació de la perduda hegemonia imperial, exercida per l’estat predecessor de la federació russa però sentida com a nostàlgia revengista per l’actual nacionalisme rus. el primer èxit ha estat la culminació de la jugada annexionista de la península de crimea, de sobirania ucraïnesa segons els tractats internacionals. el segon, la retirada de les tropes dels estats units a síria, anunciada per donald trump, que constitueix un reconeixement de l‘hegemonia russa, del seu paper com a àrbitre de la guerra civil siriana i del seu retorn geopolític amb força a l’orient mitjà.


rússia ha fet realitat a tota velocitat, en dos anys, la connexió entre crimea i la regió russa de krasnodar, una vella idea ja imaginada en temps del tsar nicolau ii, que garanteix la comunicació per terra amb la península de sobirania ucraïnesa. es tracta d’un pont de 19 kilòmetres sobre l’estret de kertx, que dóna també el control de l’entrada marítima al mar d’azov, convertit en un mar interior rus, fora d’un tros de costa ucraïnesa on hi ha els ports de mariupol i berdianks, totalment dependents a partir d’ara del permís de les autoritats marítimes russes. a finals del passat novembre, rússia va escenificar la seva victòria geopolítica, quan va obturar el pas per kertx amb un mercant de grans dimensions i la seva marina va impedir el pas de dues patrulleres de la marina ucraïnesa. el moviment no tan sols arrodoneix l’annexió de crimea sinó que constitueix una amenaça per a kiev, que compta encara amb odessa i la seva costa al mar negre, cobejada pel nacionalisme rus amb tanta intensitat i motius històrics com crimea i sebastopol.


en el cas de síria, putin és a punt d’obtenir a la vegada la victòria militar del règim apadrinat de bashar al assad, el desplegament de l’hegemonia iraniana a la regió –iraq, síria i líban— i l’establiment d’unes relacions amb turquia, membre de l’otan, profundament tòxiques per als estats units i per a europa. ambdues victòries, i sobretot aquesta última, s’expliquen per la victòria més secreta, o en tot cas camuflada però de més profunditat, que ha anat surant a poc a poc al llarg dels dos anys de la presidència de trump i que l’historiador americà timothy snyder ha explicat sense embuts en el seu llibre *el camí de la no llibertat*: trump és un agent rus, col·locat a la casa blanca des del kremlin, que fa exactament el que a putin li interessa, tot i que topi amb les resistències dels serveis secrets, de l’establiment de seguretat i del seu entorn més polític i militar a la casa blanca, encara que no del seu entorn familiar.


ja es veu prou bé, a 30 anys vista de la caiguda del mur de berlín, que no es van fer les coses com calia en acabar la guerra freda, i que el potencial conflictiu de les males relacions amb moscou encara no s’ha esgotat. una rússia de nou victoriosa en el desplegament dels seus pitjors instints expansionistes és una derrota europea i també una derrota de la democràcia i de les llibertats a rússia. putin es llença a la cursa d’armaments i a la projecció exterior precisament per compensar els fracassos interiors. la responsabilitat dels estats units i de la unió europea és extraordinària: tots els esforços després de la desaparició de la unió soviètica es van concentrar a assegurar la creació d’una classe capitalista russa, amb unes privatitzacions que van lliurar les riqueses a les màfies.


el desplaçament de la frontera est-oest fins als llindars russos, amb la fragmentació de l’espai soviètic, va ser el gran èxit occidental que debilitava, almenys aparentment, l’antic rival geoestratègic. ningú no va pensar a garantir la construcció d’un estat de dret i d’una democràcia liberal a rússia que donés estabilitat, pau i prosperitat als antics ciutadans soviètics. i, a la vista del que ha passat després, no hi va haver tampoc gaire garanties en el cas dels països antany satèl·lits soviètics que van entrar com a socis a la ue. no deixa de ser una amarga ironia que londres es convertís en la capital dels oligarques russos i els seus governs en els principals impulsors d’una ampliació europea precipitada i amb criteris relaxats, de la qual ara, just quan el regne unit se’n va de la ue, n’estem patint les conseqüències.


ara, tot el que rússia apadrina es dirigeix, abans que res, a minar l’estabilitat política de l’espai europeu, un cop ha minat ja la presidència dels estats units. les relacions amb moscou no són un problema de washington, sobretot amb l’actual inquilí a la casa blanca, sinó molt directament dels europeus, que tenim el repte de construir unes relacions civilitzades amb rússia, basades en el respecte, la cooperació i la no interferència, tres punts ara totalment absents.


0f935cb08ca3d54012e7a9c6e7d9f241
enraonar i respectar-nos
politicaprosa.com
2020.10
humiliació, traïció, rendició de pedralbes. vet aquí les paraules gruixudes amb què els casado, rivera i companyia es van referir a la reunió dels presidents sánchez i torra el 20 de desembre passat a barcelona. setmanes abans, des del govern català, elsa artadi havia dit que la reunió del consell de ministres a la capital catalana tenia un «punt de provocació». tanmateix, l’aposta de pedro sánchez va tenir un resultat polític tangible: un comunicat conjunt en el qual les dues parts –el president del govern d’espanya i el president de la generalitat, que segueix sent el representant ordinari de l’estat a catalunya– coincidien en el diagnòstic –l’existència d’un conflicte sobre el futur de catalunya–, mantenien diferències notables sobre el seu origen, naturalesa i vies de solució, i apostaven pel diàleg per a vehicular una proposta que «compti amb un ampli suport en la societat catalana» en «el marc de la seguretat jurídica».


la declaració de pedralbes, més enllà de la retòrica, representa una correcció del full de ruta independentista que va culminar amb l’aprovació pel parlament, en el ple del 6 i 7 de setembre del 2017, de les lleis de referèndum d’autodeterminació i de transitorietat jurídica. era el final de recorregut de la via unilateral que es va obrir amb la resolució sobre l’inici del procés (27/ix/2015) i va prosseguir amb les conclusions de la comissió d’estudi sobre el procés constituent (27/vii/2016). en la primera resolució es deia: «el parlament de catalunya insta el futur govern a complir exclusivament les normes o els mandats emanats d’aquesta cambra». i en la segona, s’afegia: «l’assemblea constituent, una vegada convocada, elegida i constituïda, disposarà de plens poders. les decisions d’aquesta assemblea seran de compliment obligatori per a la resta de poders i per a totes les persones físiques i jurídiques. cap de les decisions de l’assemblea no serà susceptible de control, suspensió o impugnació per cap altre poder, jutjat o tribunal».


la declaració de pedralbes torna a situar el *procés* en el marc de la seguretat jurídica i convida tots els actors polítics catalans a elaborar una proposta que, pel cap baix, compti amb el mínim dels dos terços que preveu l’estatut per a la seva reforma. val a recordar que el comunicat conjunt dels dos presidents és el resultat d’una aposta personal de pedro sánchez i de la política de mà estesa que ha practicat des de la moció de censura que el va portar a la moncloa. es tracta d’una estratègia d’alt risc, sobretot quan la dreta espanyola reivindica no només l’aplicació de l’article 155 de la constitució, sinó que planteja una revisió a la baixa de l’estat de les autonomies i de la representació electoral dels seus partits específics.


des d’aquesta òptica, la forces independentistes haurien de cuidar el llenguatge per no atirar la política d’acció-reacció. dialogar vol dir enraonar, parlar des de la raó, i fer-ho amb respecte i capteniment institucional. no ha estat aquest el cas de notables representants del govern català, començant pel mateix president torra i seguint pel sector legitimista del *procés* que, des de l’anomenat espai lliure de brussel·les, desplega molt sovint una retòrica amarada de trumpisme. aquesta retòrica es pot intensificar al llarg del judici dels dirigents independentistes en presó preventiva i, si fos així, no només desserviria la seva defensa, sinó que acabaria arruïnant les possibilitats d’entesa.


la política del *com pitjor, millor* pot impossibilitar també la gestió del postjudici i l’encarrilament de la qüestió catalana. així ho explicava el professor andreu mas-colell en un article clarivident al diari ara (5/i/2019): «personalment sóc partidari de votar els pressupostos de l’estat. simplement perquè ens convé amb independència del que facin altres actors». i afegia: «les pròximes eleccions espanyoles, siguin aquest any o el vinent, seran crítiques per a catalunya. tot apunta que “què fem amb catalunya?” serà el gran tema. i que s’hi enfrontaran la posició del 155, aquesta vegada necessàriament en versió dura, i la posició del diàleg. sense avaluar de moment fins on pot arribar, penso que a nosaltres ens convé que guanyi la segona».


l’exconseller d’economia recordava que l’electorat espanyol està dividit: «una majoria favorable al diàleg depèn, per tant, de com es mogui el vot un tres o un quatre per cent. És l’electorat que vacil·la, que desitja algun tipus d’entesa, al qual li repugna la mà dura i preferiria estalviar-se-la; és el que si veu perspectives de diàleg i acord pot apreciar que la via del 155 és una via costosa i preferiblement evitable (...) hem de cuidar aquest segment de l’electorat espanyol. per exemple, votant els pressupostos –que en si mateix ja és un gest– i, en la terminologia d’aquests dies, donant aire a pedro sánchez per allargar la legislatura fins al 2020». «aquest període s’hauria d’aprofitar per desplegar el que anomenaré una estratègia suau (...) també s’hauria de començar a parlar de moltes coses amb substància: d’infraestructures, de gestió de l’aeroport o d’hisenda pròpia», afegia.


andreu mas-colell, des de l’òptica sobiranista, advocava per una «estratègia suau» no només davant l’opinió pública espanyola, sinó també l’europea: «l’opinió pública europea, de mitjana, ens vol bé, però ens vol suaus. ho hem de tenir present. si preval la via de la restauració del 155, més val que europa vegi en aquest moviment una opció injustificada, perillosa i indesitjable». i concloïa: «he d’admetre una cosa. segurament l’estratègia suau no és l’òptima per a qui cregui que la independència és possible amb el 50% de suport a catalunya, amb una part significativa de l’altre 50% mobilitzada en contra i amb l’estat espanyol en contra. però aquest és un escenari de probabilitat zero».


clar i català. l’*estratègia suau* del president sánchez, d’un alt risc polític, demana la justa correspondència del govern de catalunya i les forces que li donen suport. enraonant i respectant-nos.


86e3c23ef9940f1ec9705d7a2d632052
una proposta catalana davant les eleccions generals
politicaprosa.com
2020.10
la convocatòria d’eleccions generals precipitada per la devolució dels pressupostos generals de l’estat, gràcies als vots coincidents de les dretes espanyoles i dels independentistes catalans, situa els ciutadans de catalunya davant d’una especial responsabilitat a l’hora d’emetre el seu vot el pròxim 28 d’abril. en les circumstàncies actuals el país afronta en aquestes eleccions una disjuntiva perillosa en la que estan en joc, més enllà dels recursos i les inversions perdudes pel refús pressupostari, qüestions transcendentals pel seu futur, com són la continuïtat de l’autogovern i la capacitat d’entesa i influència en la política espanyola.

el punt crític al que hem arribat és el resultat de la conjunció de l’acció, d’una banda, dels partits disposats a tornar a aplicar l’article 155 i, així, anul·lar o restringir permanentment l’autogovern català, i de l’altra, dels partits independentistes que han utilitzat irresponsablement la seva majoria parlamentària i el govern de catalunya per erosionar l’autonomia i posar-la al servei del camí unilateral a la independència. les eleccions plantegen doncs un dilema que obliga a triar entre dir prou a l’actual paràlisi, per tal d’ emprendre una nova etapa, o mantenir-nos en l’actual marasme, dominat per la polarització i per polítiques divisives, fonamentades en la por i en la demonització de l'adversari.

atenent a la vocació fundacional de *politica&prosa*, com a plataforma cívica i periodística, catalanista, constitucionalista i europeista, promotora del diàleg i de la convivència, des de les nostres planes volem fer una proposta que pugui inspirar als ciutadans, entitats civils i fins i tot als partits de cara a proporcionar un marc mínim d’entesa entre les diferents opcions electorals.

creiem imprescindible, en primer lloc i abans que res, superar l’actual paràlisi política, especialment de l’executiu i del parlament, perquè catalunya es torni a governar a sí mateixa, de forma que els seus representants i dirigents es comprometin davant del conjunt de la ciutadania a gestionar democràticament les institucions, des del govern i el parlament fins als mitjans de comunicació públics, que són patrimoni de tots i no tan sols d’una part del país.

refusem i denunciem com a antidemocràtics i anticonstitucionals tant la renúncia a l’autogovern per part de l’independentisme com la pretensió de liquidació o reducció neocentralista de l’estat autonòmic. volem el compromís explícit dels nostres representants amb el manteniment de la convivència, que comporta la condemna de qualsevol violència i coacció en la vida i en els espais públics de catalunya.

com és natural, refusem tota condescendència i impunitat amb els qui transgredeixin el nostre ordenament jurídic. però també creiem que, un cop resolts els casos judicials que afecten a dirigents polítics catalans, i en el cas que hi hagués sentències condemnatòries, la necessària normalització de la vida catalana pot exigir la promoció de mesures que anul·lin les penes de presó i reintegrin els qui les pateixin a la plena vida civil i política en el termini més curt possible.

també caldrà animar l’esperit reformista català i espanyol, per tal d’adequar el bloc de constitucionalitat  --constitució i estatut-- a la necessària recuperació del mínim consens democràtic entre la ciutadania catalana. hi pot contribuir una millora del funcionament federal de l’estat autonòmic, però també pot ser útil i raonable un cert reconeixement constitucional de la singularitat de l’autonomia catalana i una millora de l’estatus de la llengua catalana en el conjunt de les institucions de l’estat.

amb la recuperació de la convivència i la normalització de la vida política i civil, els ciutadans de catalunya ens hem de plantejar també com recuperar tot el que s’ha perdut en els darrers sis anys, començant per les empreses que han traslladat la seu fora de catalunya, com a resultat no tan sols del creixent clima de divisió i de desconfiança, sinó sobre tot per la inseguretat jurídica produïda en els moments més aguts de l’unilateralisme rupturista, quan fins i tot la sortida de l’euro o de la unió europea es plantejaven com a escenaris plausibles per part de l’independentisme governant. ens cal doncs recuperar el bon clima polític i la plena seguretat jurídica que permetin atreure les inversions, el retorn de les seus de les empreses catalanes i tornar a situar les nostres grans marques de país, barcelona, catalunya, espanya, al lloc de màxim prestigi que han ocupat durant els darrers decennis.

tots aquests propòsits de millora de la convivència a catalunya, animats per un profund esperit reformista, exigeixen la contrapartida d’un compromís fort amb la governabilitat, d’espanya i d’europa, així com l’expressió explícita d’una mútua i imprescindible lleialtat constitucional al conjunt de les institucions. la democràcia catalana sempre ha estat vinculada a la democràcia espanyola i, gràcies a la integració europea, també a l’estabilitat, la pau i la prosperitat garantides per les institucions de la unió. així ha de seguir sent si no volem retrocedir en direcció a les pitjors èpoques en que eren hegemònics els nacionalismes populistes, nefastes ideologies de la nostra decadència i també de la guerra i de la destrucció d’europa.
de143400b73ebe7beb1d338702d5926d
davant el procés del ‘procés’
politicaprosa.com
2020.10
ara és l’hora de la justícia. la vista oral pel cas de l’1-o -els fets de setembre i octubre del 2017- s’està ventilant a la sala segona del tribunal suprem. davant el procés del ‘procés’, cal constatar que l’inici del judici és una bona notícia, sobretot pel fet que nou dels encausats -oriol junqueras, jordi turull, raül romeva, josep rull, joaquim forn, dolors bassa, jordi sànchez, jordi cuixart i carme forcadell- es trobaven en règim de presó preventiva tot i gaudir de la presumpció d’innocència. els altres tres processats -carles mundó, santi vila i meritxell borràs- estaven en llibertat. val a dir que aquesta situació de presó preventiva representa no només una mesura cautelar excepcionalíssima i més que discutible en el pla jurídic, sinó també un contrasentit en el terreny polític: els encausats que es van sotmetre a la justícia estan privats de llibertat i els que van fugir a l’estranger viuen instal·lats en una zona d’impunitat per una aplicació restrictiva de l’euroordre.


d’altra banda, cal recordar que dels quatre tipus penals que s’imputen als processats -rebel·lió, sedició, malversació i desobediència-, els dos primers han estat qüestionats per notables penalistes. a més, en el seu dia, la segona part del judici es podria dirimir davant la justícia europea. seria el partit de tornada que esperen les defenses. des d’aquesta òptica, el president de la sala segona del tribunal suprem, manuel marchena, ha optat per la carta de la transparència -la retransmissió en directe de les sessions del judici- i per donar veu com a testimonis a notables actors polítics d’aquell moment, tant a madrid -mariano rajoy, soraya sáenz de santamaría i cristóbal montoro- com a barcelona -artur mas, roger torrent i ada colau-. val a recordar que espanya és un dels estats que menys vegades ha estat condemnat pel tribunal europeu de drets humans (tedh) i, des d’aquesta premissa, la sala segona del tribunal suprem sap que haurà de seguir mantenint alt el llistó perquè tant les seva actuació durant el judici com la posterior sentència hauran de passar pel sedàs de la justícia europea.


mentrestant, la pressió política anirà in crescendo durant el judici, oimés quan ens trobem a les portes de la campanya de les eleccions generals d'abril i les municipals i europees de maig. aquesta pressió vindrà de dos fronts radicalment oposats: d’aquells que advoquen per una justícia *exemplar* -el contrari de justa- i d’aquells que adverteixen, com ho ha fet reiteradament el president torra, que no acceptaran cap altre veredicte que no sigui l’absolució. per als primers, amb pablo casado i albert rivera al capdavant, els encausats són uns *colpistes*; per als segons, *presos polítics*, és a dir, perseguits només per les seves idees i per haver posat les urnes. la realitat, tanmateix, és molt més matisada. els processats no ho són pel seu ideari independentista, sinó per haver aplicat la via unilateral: des de la resolució sobre l’inici del procés fins a l’aprovació de les lleis de referèndum i de transitorietat jurídica, la posterior consulta de l’1-o i la declaració d’independència final.


sí, davant el procés del ‘procés’, cal insistir amb aquest fet central: allò que es jutja no és l’independentisme sinó l’unilateralisme. una via unilateral que no només ho era de catalunya enfora, sinó també de catalunya endins, com ja ho palesava una de les conclusions de la comissió d’estudi del procés constituent aprovades pel parlament (27/vii/2016): “l’assemblea constituent, una vegada convocada, elegida i constituïda, disposarà de plens poders. les decisions d’aquesta assemblea seran de compliment obligatori per a la resta de poders públics i per a totes les persones físiques i jurídiques. cap de les decisions de l’assemblea no serà tampoc susceptible de control, suspensió o impugnació per cap altre poder, jutjat o tribunal”.


el tribunal constitucional ho havia assenyalat de manera precisa (25/iii/2014): “la primacia de la constitució no s’ha de confondre amb una exigència d’adhesió positiva a la norma fonamental, perquè en el nostre ordenament constitucional no hi té cabuda un model de ‘democràcia militant’ (...) el plantejament de concepcions que pretenguin modificar el fonament mateix de l’ordre constitucional té cabuda en el nostre ordenament, sempre que no es prepari o defensi a través d’una activitat que vulneri els principis democràtics, els drets fonamentals o la resta dels mandats constitucionals”.


el tribunal constitucional va fer també un advertiment que a hores d’ara és aplicable a la tasca que li pertoca fer al tribunal suprem: “la constitució no aborda ni pot abordar expressament tots els problemes que es poden suscitar en l’ordre constitucional, en particular els derivats de la voluntat d’una part de l’estat d’alterar el seu estatus jurídic. els problemes d’aquesta índole no poden ser resolts per aquest tribunal, la funció del qual és vetllar per l’observança estricta de la constitució. per això, els poders públics i molt especialment els poders territorials que conformen el nostre estat autonòmic són els qui estan cridats a resoldre mitjançant el diàleg i la cooperació els problemes que es desenvolupin en aquest àmbit”.


perquè, comptat i debatut, del tribunal suprem s’ha d’esperar que faci justícia, però no que resolgui un problema de fons que és resultat del dèficit de política durant el darrer sexenni: un govern de madrid que havia actuat com si només existís la llei i un govern de la generalitat que ho havia fet com si la llei no existís. i dels polítics en exercici, d’un costat i l’altre, cal esperar-ne que no atiïn el foc de les emocions durant el judici i que tinguin el coratge de gestionar el postjudici amb la intel·ligència de què fins ara no han fet gala. dit d’una altra manera: del *procés* del procés no se’n pot esperar una resolució que repari els problemes de la inacció política passada, però tampoc un desenllaç que en compliqui la resolució política futura.


043e4a493a840c19858217651a5e295c
sis visions sobre les llengües a catalunya
politicaprosa.com
2020.10
1. existeix un conflicte lingüístic a catalunya?
------------------------------------------------


2. quins canvis caldria introduir en l’actual marc normatiu per garantir millor la convivència lingüística?
-----------------------------------------------------------------------------------------------------------


3. de quina manera es pot avançar cap al reconeixement efectiu del plurilingüisme a espanya?
--------------------------------------------------------------------------------------------


 



---


**imma monsÓ,** escriptora


**1.** hi ha conflicte institucional que es pot traslladar al carrer, una certa sensació de conflicte en estat de latència. i és una pena, perquè al llarg dels anys jo no l’he viscut. i això que he passat llargs períodes en models urbans i rurals molt diversos: des de petits nuclis rurals de girona fins a les meves ciutats, que són lleida i barcelona. he treballat trenta anys a rubí amb majoria d’alumnes castellanoparlants al pati i a la família i ara visc a sant cugat on hi ha dies que en el trajecte de casa meva al centre del poble només sento parlar anglès. cadascún d’aquests llocs podria representar un model de bilingüsime diferent, però la meva percepció sempre ha estat la d’una convivència amable, diria que exemplar. i això ha estat mèrit de les persones.


‘la llengua no té amos, per més que el poder sempre intenti treure’n rèdits.’
-----------------------------------------------------------------------------


**2.** si anem al moll de l’os el marc normatiu més potent en qüestió de llengües és el que afecta l’escola. el marc normatiu que va regir la immersió lingüística va funcionar molt bé: era el retorn a una situació més justa i va aconseguir un grau notable de normalització en l’ús de la llengua. i penso que no és tant pel marc sinó per la manera com es va aplicar: amb flexibilitat. va ser prou flexible com per obtenir un cert consens entre els pares d’alumnes i va possibilitar que els funcionaris treballessin sense pressions. naturalment hi havia qui es quiexava: els que trobaven que la pressió era insuficient i els que trobaven que era excessiva. cosa que demostra que el grau de pressió era ideal. des de l’inici del conflicte, és evident que la situació ha empitjorat.


**3.** no sé com s’avança cap al «reconeixement efectiu», però sí com es retrocedeix: quan el nacionalisme s’apropia la llengua com si fos patrimoni exclusiu d’una ideologia se li fa un mal immens. la llengua no té amos, per més que el poder sempre intenti treure’n rèdits. només els usuaris la mantenen viva; el que pot afavorir el plurilingüisme és enriquir la cultura i els mitjans vehiculats per aquestes llengües, fer-los més seductors i més plurals. fora d’això: què vol dir, «reconeixement efectiu»? ¿vol dir que un basc que arriba a una oficina de correus de valència no en tindrà prou amb què el reconeguin com a basc sinó que, de «manera efectiva» li parlaran en basc perquè s’haurà format els funcionaris en les llengües minoritàries de l’estat? em sembla una utopia impròpia dels temps que vivim.


 



---


**jordi llovet,** catedràtic de literatura comparada, universitat de barcelona


**1.** no crec que hi hagi cap conflicte lingüístic a catalunya: qui vol parlar català, el parla, i qui vol parlar en qualsevol de les altres llengües que es parlen a catalunya a causa de la immigració, també ho fa amb tota tranquil·litat.


‘abans de començar a impartir català o castellà s’hauria de fer llegir i comentar a tots els col·legis el *tractat sobre la tolerància*, de voltaire.’
------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------


**2.** per millorar la convivència lingüística no cal introduir cap canvi a l’actual política d’«immersió lingüística», que ha anat molt bé. però els qui practiquen aquesta immersió des de la plataforma de la llengua catalana haurien de ser advertits que són als col·legis per ensenyar una llengua, no una ideologia. i el millor de tot: abans de començar a impartir català o castellà s’hauria de fer llegir i comentar a tots els col·legis el tractat sobre la tolerància, de voltaire.


**3.** obligant tots els escolars del país (espanya) a l’estudi de la llengua llatina. després només caldria començar a ensenyar castellà, català i galleg, pertot, com a filles discretes de la gran llengua de roma. i avisar, és clar, que hispania només va ser una província de l’imperi.


 



---


**laura borrÀs,** consellera de cultura del govern de la generalitat de catalunya


**1.** no, el que hi ha és una relació asimètrica entre el català i el castellà, que no ens permet parlar de normalitat. tot i que el percentatge d’habitants que entén el català és de gairebé un 95%, el percentatge dels qui el saben parlar ja baixa a un 80%. això vol dir que una de cada cinc persones no parla català mentre que tots els catalanoparlants sabem prou castellà per parlar-lo.


si a això hi sumem que el castellà continua essent la llengua dominant en contextos que van des de la televisió i el cinema fins als patis de les escoles i els prospectes farmacèutics, la situació només es pot definir en termes d’asimetria: hi ha una llengua dominant i una llengua minoritària i que molts volen, a més, minoritzada.


**2.** convé, sobretot, que qualsevol llei que vagi encaminada a garantir la plena i normal convivència del català i el castellà a catalunya i de l’aranès a la vall d’aran, i que alhora tingui un sentit lingüísticament acollidor per als catalans que parlen llengües tan diferents com l’àrab, l’amazic, o el romanès no parteixi d’una anàlisi ingènua de quin és el paper socialment dominant que juga el castellà.


parlar de bilingüisme com si el català i el castellà fossin dues llengües en contacte igualment fortes i que gaudeixen dels mateixos índexs d’ús només ens pot portar a prendre decisions desencertades, que posin en risc la pervivència de la nostra llengua. el català continua necessitant polítiques actives que contrarestin l’imparable procés de subordinació de què els sociolingüistes fa dècades que ens adverteixen.


**3.** espanya ha optat històricament per l’adopció d’un model monolingüe i ha evitat sempre reconèixer la diversitat lingüística de l’estat com una riquesa. el català s’estudia en 22 universitats americanes, en 21 de frança, en 20 universitats alemanyes i també en 20 del regne unit. a espanya, només en 7. És a dir, una xifra similar a la de polònia, on s’estudia en 5, o a la del japó, amb 4.


És evident que només pot generar-nos tristesa constatar que als estudiants de batxillerat espanyol se’ls priva de l’oportunitat de llegir i conèixer el tirant lo blanc o salvador espriu amb la mateixa naturalitat amb què els nostres estudiants llegeixen *el quijote* o machado. però pertoca a l’estat espanyol de decidir quin model lingüístic prefereix.


 



---


**mercÈ vilarrubias,** catedràtica de llengua anglesa a l’escola oficial d’iidomes barcelona-drassanes. autora del llibre *por una ley de lenguas. convivencia en el plurilingüismo.* deusto-planeta.


**1.** sí perquè hi ha molts ciutadans i ciutadanes que voldrien canvis en la política lingüística actual. això ho he observat personalment en les moltes entrevistes que he portat a terme sobre les llengües de catalunya. el conflicte té dos vessants: el primer, l’àmplia disconformitat amb l’ús exclusiu del català a les institucions autonòmiques i locals i l’educació. molts voldrien que el castellà també hi fos present. el segon vessant és que aquestes persones no poden expressar lliurement la seva opinió perquè són, irremeiablement, titllats de «fatxes» i «espanyolistes» quan, vist des d’una perspectiva europea, demanar bilingüisme institucional i educatiu en una comunitat bilingüe és just, inclusiu i democràtic. així, dos problemes: desacord amb el que es fa i impossibilitat d’expressar-ho si un no vol exposar-se a una cadena d’insults.


**2.** la convivència a catalunya es podrà assolir quan es reconegui la realitat sociolingüística (hi ha dues llengües àmpliament parlades) i legal (el règim lingüístic és d’oficialitat plena de les dues llengües). dit això, hem de veure les condicions que envolten cada llengua. el català necessita ser promogut i incentivat. hi ha un ampli consens que així sigui i hi ha la legislació vigent que ho prescriu. un equilibri entre respectar els drets de tots els parlants i fomentar l’ús i el progrés del català seria, per exemple, aquest: actualment totes les banderoles amb anuncis d’actes, fent recomanacions, etc., que l’ajuntament de barcelona penja als fanals són en català. una política lingüística orientada a la convivència consistiria en posar 7 banderoles en català i 3 en castellà. aquest podria ser un model aplicable als altres àmbits.


**3.** hi ha moltes coses a fer en el necessari reconeixement per part de l’estat del plurilingüisme del país. la constitució reconeix totes les llengües oficials com a llengües espanyoles i els governs centrals porten a terme algunes accions al seu favor (webs de ministeris en les cinc llengües oficials o cursos del cervantes a l’estranger de totes les llengües). però són accions que es desconeixen perquè els diferents governs espanyols ni les han comunicades ni les han posades en valor. hi ha una clara inhibició per part de l’estat en un tema tan important. l’estat hauria de comprendre que, ja que vol ser l’estat de tots, ha de parlar i escriure en les llengües de tots. s’ha de donar al català, l’eusquera i el gallec una més gran i millor presència i ús a les institucions estatals i governamentals. una iniciativa així seria, sens dubte, un gran pas cap a la convivència a espanya.


 



---


**jordi llavina,** escriptor


**1.** crec, sincerament, que no existeix un conflicte lingüístic al país. la llei d’immersió lingüística ha funcionat molt bé a l’ensenyament, tot i que no aconsegueix que, al pati o al carrer, els alumnes utilitzin més el català. sí que aconsegueix que, com a mínim, en les zones en què el català és una llengua quasi inexistent, la llengua natural de catalunya (i una de les dues llengües pròpies d’aquest país) no sigui vista com una raresa. però em sembla que el «conflicte lingüístic», dit d’aquesta manera, és una arma llancívola creada per determinats partits polítics de la dreta espanyola, especialment ciudadanos. a catalunya hi ha una situació prou reeixida de bilingüisme real, tot i que el català encara està molt per sota en determinats àmbits, principalment el de la justícia.


**2.** no sé si caldria introduir-hi canvis. crec que és bo que, a l’ensenyament, continuï vigent això que se n’ha dit la immersió: altrament el català anirà desapareixent progressivament. la pervivència d’una llengua com la nostra és difícil, sobretot quan conviu amb una altra de tan potent com el castellà, que tots i cada un dels ciutadans de catalunya entén perfectament i que la immensa majoria de ciutadans pot fer servir en qualsevol context comunicacional.


**3.** no diré que és una causa perduda, però no hi veig solució. no hi ha cap mena de voluntat política de reconèixer el que sembla una obvietat: que espanya és una nació de nacions. quant a l’ús de les diverses llengües, el panorama divers no es veu com una potencial riquesa, sinó com un insult a la llengua més gran, més puixant, que és el castellà. des de l’estat no s’ha fet res per a aquest reconeixement. fins i tot s’amaguen, per ignorància o per mala fe, dues de les llengües que encara avui es parlen en el seu territori: l’aragonès i l’asturià.


 



---


**sergio vila-sanjuÁn,** periodista i escriptor


**1.** en termes generals, de societat, jo crec que no existeix un conflicte lingüístic a catalunya perquè pràcticament tothom entén els dos idiomes (català i castellà), cosa lògica ja que són llengües bastant pròximes, i en general l’ús d’una o de l’altra en la vida diària no planteja gaires problemes. més aviat parlaria de desacords. hi ha un seriós desacord, per exemple, en l’ensenyament, ja que un bon nombre de pares castellanoparlants han expressat que no estan d’acord amb la immersió lingüística, i també al comerç, per les sancions als qui no retolin en català. a la inversa, hi ha un desacord en el camp de la justícia, que no brinda prou servei als catalanoparlants que el requereixen, i respecte a l’oferta cinematogràfica doblada, insuficient per a aquest col·lectiu.


al meu entendre el problema bàsic en aquest terreny és simbòlic. la ideologia de la «normalització», que es va desplegar als anys 80, buscava promoure una catalunya que fos homogènia culturalment a partir de l’ús del català. això es va fer a partir d’un consens ampli entorn a la idea que la recuperació del català era de justícia i resultava obligada després de la repressió franquista, però crec que no es va pactar de forma clara i suficient amb els col·lectius castellanoparlants. es veu per exemple en el terme tan relliscós de «llengua pròpia»: l’altra, és potser «impròpia»? en l’ensenyament públic i concertat no té sentit que, avui, el castellà tingui un pes set vegades menor que el català, ni que un andalús de pas per catalunya no pugui educar els seus fills en castellà mentre que un alemany, un francès, un anglès o un japonès sí que poden fer-ho en la seva llengua.


d’altra banda, la ideologia normalitzadora partia d’una base històrica incorrecta, consistent en què «en el passat», a catalunya, la llengua catalana hauria estat hegemònica i per tant era just que tornés a ser-ho. suposadament ho hauria estat abans que el franquisme imposés el castellà; o almenys, abans que l’imposés felip vè després de la seva victòria en la guerra de successió. però això, des del punt de vista històric, no és cert, com he intentat demostrar al meu llibre *otra cataluña*. en territori català les dues llengües han coexistit amb alts i baixos com a instruments de cultura des del segle xv. tanmateix el nacionalisme pujolista, des de la generalitat, va implantar un sistema i unes estructures culturals –institucions, premis, reconeixements, ensenyament– que no contemplaven ni contemplen la tradició catalana en castellà i el seu pes tan important. i, amb els anys, aquesta omissió s’ha revelat confictiva.


**2.** els catalans hem de tornar a pactar com ha de ser el mirall en el qual volem contemplar-nos. la reflexió cultural de conjunt que als anys 70 i 80 es va fer únicament des del catalanisme ha de tornar a plantejar-se ara intentant combinar les diverses visions existents al si del catalanisme actual amb les d’una catalanitat que, de forma creixent, es presenta com a desacomplexadament espanyola, i amb d’altres punts de vista que puguin aparèixer. urgeix construir un model cultural per a catalunya que contempli la protecció i l’estímul de l’ús del català sense que això impliqui ignorar el valor, la utilitat i el pes que el castellà té, i ha de mantenir, al nostre territori. la força de la cultura catalana hauria de radicar en presentar-se combinant aquestes dues línies d’aportació, i les noves que puguin aparèixer.


**3.** vaig subscriure en el seu moment la proposta de llei de llengües (proposición de ley orgánica de reconocimiento y amparo de la pluralidad lingüística de españa) que van desenvolupar experts de les fundacions ortega y gasset de madrid i joan boscà de barcelona i que va ser defensada el 2013 al senat pel socialista carles martí, i el 2017 al congrés per la diputada, avui ministra, meritxell batet. en els dos casos va ser rebutjada pel majoritari grup popular, fet que constitueix tot un signe.


la llei de llengües busca racionalitzar la visibilitat i l’ús de les diferents llengües als estaments de l’estat, assegurar la seva presència en l’educació a les autonomies espanyoles i consolidar, també aquí, el seu reconeixement simbòlic, que ha de tenir lloc en les dues direccions. crec que la ministra batet i els seus companys del govern d’espanya (si aquest es manté en el moment d’aparèixer publicades aquestes línies) haurien de tornar a tractar aquest tema urgentíssimament.


b17c9a403608ee56c6ecad6c63f6a2a3
la globalització de la por i del ressentiment
politicaprosa.com
2020.10
l’ascens dels totalitarismes als anys 30 del segle passat va ser un fenomen fonamentalment occidental. com ho va ser també el detonant del crac del 29 i de la gran recessió que el va seguir. si ara retornem a una certa època extremista, aquesta té un àmbit molt més ample, perquè és global, i uns agents en canvi molt diferents: no hi ha com aleshores dues forces gairebé simètriques, militaritzades i dogmàtiques, que ocupen tot l’escenari i fins i tot marquen l’agenda política, sinó un únic vector en ascens a tot el món, i aquest és un nacionalisme populista versàtil, sovint racista i xenòfob, proteccionista i obsessionat sobretot en el control de les pròpies fronteres, sobiranista en definitiva.


la dada més significativa és la victòria de trump a les eleccions presidencials el desembre del 2016, resultat de la deriva del republicanisme americà cap a l’extrema dreta. la casa blanca segueix essent la referència universal, de manera que ja no hi ha hagut tanta sorpresa en tot el que ha succeït després. no ho ha sigut que un polític com bolsonaro sigui president del brasil o que el partit d’extrema dreta alternative für deutschland sigui el tercer partit parlamentari, la principal força de l’oposició a la gran coalició de centreesquerra majoritària al bundestag, i tingui ja presència a tots els parlaments regionals de la república federal d’alemanya, un fet insòlit des del 1945.


hi ha fenòmens que són anteriors, però en perfecta sintonia, sobretot a Àsia, com la victòria de la dreta nacionalista dura del baratiya janata party, de narendra modi, fa ja quatre anys, la del violent president de les filipines, rodrigo duterte en fa dos, o la deriva d’aung san suu kiy, la dona més poderosa de myanmar, heroïna de la transició democràtica i premi nobel de la pau, però ara còmplice del genocidi a què es troba sotmès el poble rohingya.


l’ascens de les ultradretes arreu o la dretanització de forces abans moderades, també aquí, és fruit de la crisi del 2008 i de les seves conseqüències pel que fa a l’augment de les desigualtats i a l’empobriment de les classes mitjanes a tot el món. succeeix al final de l’època coneguda ja com de la gran moderació, que es va caracteritzar per la sortida de la pobresa de centenars de milions de persones del que havia estat fins ara el tercer món, gràcies a la globalització econòmica i tecnològica, és a dir, a l’obertura de mercats mundials i a la internacionalització de la cadena de producció de valor.


les ideologies neoliberals que van fonamentar aquesta evolució van entrar en fallida amb l’enfonsament del capitalisme de wall street al 2008 i la massiva intervenció dels estats en la resolució de la crisis, primer la bancària i després fins i tot la industrial. les ideologies alternatives ja havien anat naufragant, una darrere l’altra, en els anys anteriors, des de l’enfonsament del comunisme fins al gran reajustament de l’estat del benestar promogut pel partit matriu de la socialdemocràcia que és l’alemany spd, al qual li va fer fugir bona part del seu electoral tradicional en direcció a l’extrema esquerra primer i a l’extrema dreta després.


el buit l’estan omplint els populismes. els d’esquerra, ràpidament decantats a fer de crossa de la socialdemocràcia en crisi, i els de dreta, abocats a emular les seves referències històriques feixistes i totalitàries. ara l’enemic ja no és la democràcia, que pot actuar fins i tot com a instrument de l’autoritarisme, tal com s’ha vist al brasil. l’enemic és l’estat de dret, les institucions, els equilibris de poder i els contrapesos, que sovint són també internacionals i, per tant, els més detestats. la base ideològica és el ressentiment, contra les elits locals i contra les elits globals, emblema i exemple d’una globalització convertida en l’origen de tots els mals, i especialment dels moviments migratoris, autèntics bocs expiatoris dels extremismes excloents i xenòfobs d’arreu.


el repte per a les idees liberals i democràtiques no són els populismes sinó el buit que els crida i que ells omplen quan falten idees i forces amb capacitat per guanyar a les urnes i per governar després amb responsabilitat. però el repte més gran, d’impossible solució aïlladament en un sol país, per gran que sigui, és aconseguir la gobernança de la globalització en el aspectes creixentment més conflictius, derivats de l’escalfament global, els grans moviments migratoris, l’envelliment de la població en el món més desenvolupat, la corrupció i la gran delinqüència o la inseguretat en les grans conurbacions. la gestió deficient d’aquests problemes, tots amb una forta dimensió internacional, serà el detonant que pot impulsar les forces autoritàries i d’extrema dreta en el seu assalt al poder a través de les urnes, cavalcant els cavalls de la por i el ressentiment.


7d6adf6d40f081c1613c1b10043fe599
les missions de la universitat
politicaprosa.com
2020.10
aquest curs la universitat autònoma de barcelona (uab) celebra 50 anys. aquesta universitat va ser creada juntament amb l’autònoma de madrid, la universitat de bilbao, antecessora de la del país basc, i la politècnica de valència amb l’objectiu de satisfer la demanda creixent d’estudis universitaris i alhora, en especial en els casos de barcelona i de madrid, les ciutats més poblades, de desplaçar dels centres urbans uns estudiants cada vegada més hostils al règim franquista amb l’objectiu de controlar millor les seves possibles mobilitzacions.


poc després a catalunya es va crear la universitat politècnica de catalunya i ja en ple exercici de l’autogovern es van fundar la universitat pompeu fabra, la universitat rovira i virgili a tarragona, la universitat de lleida i la universitat de girona, dotant així totes les capitals catalanes de centres universitaris propis amb la perspectiva de contribuir al desenvolupament, a la vertebració i a la dinamització del territori. l’objectiu ha estat assolit amb un notable èxit ja que està demostrat que les universitats tenen un impacte econòmic favorable en el territori i aquest és un dels principals arguments que justifiquen el manteniment de moltes de les petites universitats de província generalistes.


des d’aleshores el sistema universitari públic català ha assolit nivells d’excel·lència que han situat algunes de les seves universitats entre les millors d’espanya i de retruc en les millor posicionades en els rànquings internacionals. però això no vol dir que la universitat no hagi d’afrontar problemes fonamentals com s’ha fet palès recentment. de fet, la celebració dels 50 anys de la uab ha coincidit a catalunya amb les protestes per part del professorat universitari, concretament dels professors associats, un col·lectiu cada vegada més nombrós en el sistema públic d’universitats catalanes que fa la seva feina en unes condicions de precarietat creixents.


en l’actualitat la universitat compleix quatre funcions fonamentals, tres de les quals protagonitzades gairebé en exclusiva pel professorat. en primer lloc, la transmissió de coneixement especialitzat mitjançant la docència; en segon terme, la recerca i la innovació que permeten avançar en el coneixement i en la detecció de solucions a problemes tècnics i socials; en tercer lloc, la transferència del saber a la societat; i finalment, la funció social de la universitat com a vertebradora territorial.


la recerca, malgrat les importants retallades dels darrers anys, ha experimentat un important avenç, així com també han estat notables els avenços en matèria de transferència del coneixement als quals les universitats han dedicat molts esforços. tant és així que, per primera vegada, la comisión nacional evaluadora de la actividad investigadora ha convocat, juntament amb els sexennis de recerca –el mecanisme mitjançant el qual l’administració avalua, al marge de la docència, que es dóna per descomptada, la productivitat del professorat per períodes de sis anys– un sexenni de transferència del coneixement, per tal de reconèixer un vessant de l’activitat del professorat universitari que cada vegada està esdevenint més important.


en canvi, en l’àmbit de la docència, el primer i el més bàsic dels pilars que sostenen la universitat, es constaten moltes febleses per no parlar de desistiment i desinterès atès l’excessiu èmfasi donat a les altres activitats del professorat i que han devaluat la docència com a tasca fonamental de la universitat malgrat els nombrosos plans d’innovació duts a terme en el marc de l’adaptació a l’espai europeu d’educació superior i la introducció de programes d’avaluació.


el professor universitari permanent ha esdevingut una mena de persona-orquestra que ha de compaginar feixugues tasques de gestió i burocràtiques amb la investigació, la transferència i, en darrer lloc, la docència. no en va als professors que fan tasques de gestió se’ls redueix la docència i als titulars i catedràtics més productius en termes recerca –als professors no funcionaris no se’ls permet– que acumulen més de tres sexennis se’ls premia amb una reducció de docència, mentre que als improductius se’ls obliga a fer més classes, un pervers sistema d’incentius, llegat del ministre wert, que no totes les universitats apliquen, i que trasllada la idea que donar classe és un càstig.


molts d’aquests professors, a més, rebutgen fer classes als cursos de grau que queden en mans de professorat menys experimentat i de professors associats. es genera així un sistema dual de professorat que ha tendit a perpetuar les desigualtats i que la política de contractació de les universitats catalanes ha exacerbat. des de fa anys, la generalitat ha optat per generar les mínimes places de funcionari i ha donat prioritat a les figures contractuals laborals, la majoria professors associats, i a ambiciosos plans d’incorporació de talent estranger com ara el programa serra húnter que en molts casos no han satisfet l’objectiu inicial.


deia fa unes setmanes el professor i exconseller mas-colell, un dels pares del sistema universitari català, que el principal problema de les universitats espanyoles era la seva governança i reivindicava més autonomia universitària perquè cada universitat pogués decidir, entre d’altres, la seva política de contractació. de ben segur que això és important però mentre la universitat segueixi prioritzant la recerca i la transferència en detriment de «l’ensenyament de les professions intel·lectuals», d’acord amb els clàssics termes orteguians, estarà deixant de complir una de les seves missions. la universitat del futur té molts reptes però el primer i principal és no oblidar que la seva primera raó de ser és la transmissió de coneixement al seu alumnat.


023c8340bd30deee7fc5f615e4a733d9
presentació de ‘política&prosa’ a mataró
politicaprosa.com
2020.10
el centre cívic cabot i barba de mataró va aplegar dimecres, 30 de gener, una trentena de persones a la presentació de *política&prosa* a la capital del maresme. l’acte, convocat per iniciativa de federalistes d’esquerres, va ser presentat pel coordinador maresmenc de l’associació, miguel guillén, i va consistir en una conversa entre rafael jorba, codirector de la revista, y el periodista mataroní enric sala.

el projecte de *política&prosa,* al servei d’un periodisme tranquil i de qualitat, i la necessitat de reconstruir espais de debat i de reflexió per bastir ponts, tant de catalunya endins com de catalunya enfora, van centrar el col·loqui. val a dir que l’acte de mataró, en el qual es van presentar els tres primers números de *política&prosa*, és el primer que se celebra fora de barcelona. amb anterioritat, xavier arbós, catedràtic de dret constitucional, i lluís bassets, periodista i codirector, havien presentat el [15 de gener, a la llibreria +bernat de barcelona](https://www.politicaprosa.com/presentacio-dimarts-vinent-del-numero-2-de-politicaprosa-a-la-llibreria-bernat-de-barcelona/), el segon número d’aquesta revista mensual, tot just nascuda a finals de 2018. el primer número es va presentar el [26 de novembre a la biblioteca jaume fuster de barcelona](https://www.politicaprosa.com/acte-de-presentacio-del-numero-1-de-la-revista/).

 

 

[fusion\_gallery layout="masonry" picture\_size="" columns="" column\_spacing="10" gallery\_masonry\_grid\_ratio="" gallery\_masonry\_width\_double="" hover\_type="" lightbox="yes" lightbox\_content="captions" bordersize="" bordercolor="" border\_radius="" hide\_on\_mobile="small-visibility,medium-visibility,large-visibility" class="" id=""][fusion\_gallery\_image image="https://www.politicaprosa.com/wp-content/uploads/2019/01/pp\_presentació-de-la-revista-a-mataró-foto-3-xavier-jubierre.jpg" image\_id="3216|full" link="" linktarget="\_self" /][fusion\_gallery\_image image="https://www.politicaprosa.com/wp-content/uploads/2019/01/pp\_presentació-de-la-revista-a-mataró-foto-4-xavier-jubierre.jpg" image\_id="3218|full" link="" linktarget="\_self" /][fusion\_gallery\_image image="https://www.politicaprosa.com/wp-content/uploads/2019/01/pp\_presentació-de-la-revista-a-mataró-foto-5-xavier-jubierre.jpg" image\_id="3220|full" link="" linktarget="\_self" /][fusion\_gallery\_image image="https://www.politicaprosa.com/wp-content/uploads/2019/01/pp\_presentació-de-la-revista-a-mataró-foto-6-xavier-jubierre.jpg" image\_id="3222|full" link="" linktarget="\_self" /][/fusion\_gallery]
b79a7ac0c144840ff5c804eb8834305a
les llengües de sepharad
politicaprosa.com
2020.10
la pluralitat lingüística és un dels pilars de la pluralitat espanyola. És també un dels instruments per poder harmonitzar les «cordes de la lira», en expressió de jaume vicens vives, d’un estat d’arrel plurinacional, pluricultural i plurilingüístic. aquestes cordes, a hores d’ara, són cada vegada menys en nombre i menys tibants d’afectes. això no obstant, la partitura per refer la sintonia hispànica està escrita; només cal que els actors institucionals, polítics i socials la interpretin adequadament. els textos de referència són la constitució i l’estatut de catalunya. el preàmbul de la nostra carta magna proclama la voluntat de «protegir tots els espanyols i pobles d’espanya en l’exercici dels drets humans, les seves cultures i tradicions, llengües i institucions».


des d’aquesta declaració de principis, l’article tercer de la constitució de 1978 estableix que «el castellà és la llengua espanyola oficial de l’estat» i que «les altres llengües espanyoles seran també oficials en les respectives comunitats autònomes». i conclou: «la riquesa de les diferents modalitats lingüístiques d’espanya és un patrimoni cultural que serà objecte d’especial respecte i protecció». el mandat constitucional, quaranta anys després, és d’una claredat meridiana i xoca de ple amb tot intent de retallar a la baixa l’estatus de la llengua catalana i les altres llengües cooficials que tenen el rang de «llengües espanyoles». es tracta d’un aspecte fundacional de la constitució i val a dir que totes les propostes que pretenguin alterar-lo, bé formulades amb la boca petita (pp i cs) o bé obertament (vox), atempten frontalment contra l’esperit i la lletra del pacte constitucional.


d’espanya estant, la feina que cal fer hauria d’anar en un sentit radicalment contrari: promoure el respecte i la protecció degudes que la constitució de 1978 reclama per a les «altres llengües espanyoles», com és el cas de la catalana. l’administració central ha de fer un pas endavant, en tots els àmbits, per a fomentar-ne l’ús, començant per l’àmbit administratiu, seguint per l’institucional i acabant en el món de la cultura, l’educació i la universitat. És en aquest marc que caldria impulsar l’anomenada llei de llengües per tal que el català deixi de ser tractat com una llengua estrangera i passi a tenir el rang de llengua espanyola que li atorga la constitució. sí, cal promoure les llengües de sepharad perquè s’escolti aquella «alta i senzilla veritat de la presa veu del vent» que pregonava espriu: «diverses són les parles i diversos els homes, / i convindran molts noms a un sol amor».


es tracta d’una iniciativa d’abast general i que hauria d’afectar des de les corts generals fins a l’institut cervantes, des de les administracions i institucions comunes fins a l’ensenyament, a partir d’aquest principi que diu que hi ha unes llengües que «s’aprenen» (el català a catalunya) i unes llengües que «es comprenen» (el català i la seva cultura, igual que les altres llengües i cultures espanyoles, al conjunt d’espanya). val a dir que aquest aprenentatge és un factor intangible per poder vertebrar sòlidament la pluralitat d’espanya, com va escriure el millor ortega en la seva obra de referència: «no es necesario ni importante que las partes de un todo social coincidan en sus deseos y sus ideas; lo necesario e importante es que conozca cada una, y en cierto modo viva, los de las otras».


de catalunya endins, a partir d’aquest marc, el mandat de referència ens el dóna l’estatut. «la llengua pròpia de catalunya és el català. com a tal, el català és la llengua d’ús normal i preferent de les administracions públiques i dels mitjans de comunicació públics de catalunya, i és també la llengua normalment emprada com a vehicular i d’aprenentatge en l’ensenyament» (article 6.1). «el català és la llengua oficial de catalunya. també ho és el castellà, que és la llengua oficial de l’estat espanyol. totes les persones tenen el dret d’utilitzar les dues llengües oficials i els ciutadans de catalunya tenen el dret i el deure de conèixer-les. els poders públics de catalunya han d’establir les mesures necessàries per a facilitar l’exercici d’aquests drets i el compliment d’aquest deure (...) no hi pot haver discriminació per l’ús de qualsevol de les dues llengües» (article 6.2).


més enllà dels equilibris de l’articulat, allò que ens diu l’estatut no deixa de ser una doble obvietat: del fet que el català sigui la llengua pròpia de catalunya no se’n desprèn que el castellà sigui una llengua impròpia o estranya. val a dir que el punt que ha aixecat més polèmica ha estat la definició del català com a llengua «normalment» emprada en l’ensenyament. el tribunal constitucional, en reiterades sentències, ha acceptat que el català sigui el «centre de gravetat» del sistema per corregir-ne el desequilibri històric, però ha demanant que el castellà sigui també vehicular en un grau o altre. en quina proporció? la que estableixi l’autoritat acadèmica, és a dir, el departament d’ensenyament. per això, més enllà dels recursos judicials creuats, caldria acceptar un marc de geometries variables en funció de la realitat sociolingüística de cada centre i de la seva autonomia. en aquest context, el castellà ha de ser vehicular, en un grau o altre, com ho hauria de ser també la primera llengua estrangera si se’n vol garantir el coneixement efectiu.


perquè, al capdavall, la complexitat catalana -també el bilingüisme- no ha de ser vista com un dèficit sinó com un superàvit. els ciutadans de catalunya aprenen de ben petits que el nom de les coses no es confon amb les coses i, a la vegada que aprenen a llegir i a escriure, aprenen a tenir una visió plural, pluridimensional, de la realitat. l’aprenentatge de més d’una llengua contribueix també a donar una visió polièdrica del món i fa que els països plurilingües estiguin més ben preparats per administrar la complexitat. des de *política&prosa*, reivindiquem el marc de referència, que no nega el conflicte sinó que l’integra, davant la doble temptació de fer una passa enrere o una fugida endavant. cal «parlar» o «entendre» les llengües diverses de sepharad per respecte mutu, per consentiment recíproc, per acceptació cultural de l’alteritat.


cbda47f100d24531cd5a52e211cf07a1
l’esperit del 1978
politicaprosa.com
2020.10
encara que la constitució de 1978 sigui perfectible, com totes, i que fins i tot alguns la considerin un parany i la menystinguin abonant la inconsistent idea del règim del 78, cal recordar amb insistència que constitueix una fita mai assolida fins aleshores pel constitucionalisme espanyol. per primera vegada en la nostra història es va aprovar un text constitucional en què es tractaven de resoldre de manera consensual els conflictes seculars i altament divisius que havien marcat l’esdevenir de la política espanyola des de la invasió napoleònica i que havien donat lloc a diverses guerres civils i nombrosos aixecaments militars.
fins aleshores, com molt bé van saber plasmar jordi solé tura i eliseo aja al seu clàssic *constituciones y períodos constituyentes en españa (1880-1936)*, publicat en plena transició, les constitucions a espanya sempre havien estat el resultat de decisions majoritàries i quasi sempre interrompudes per la força. d’aquí l’escassa vigència temporal de les constitucions -tret la de la restauració (1876-1923)- i la tendència pendular de la història política espanyola amb oscil·lacions constants entre unes forces oligàrquiques molt assentades i unes de més progressistes que sempre acabaven fracassant.


en contrast, al 1978 amb el record ben present per part de tots del drama de la guerra civil, amb plena consciència de quina era la correlació de forces, que la transició no estava sent fruit ni d’una ruptura ni d’una revolució sinó d’una reforma pactada i que hi havia un seguit de condicionats, i sobretot amb un gran desig de reconciliació nacional, es va elaborar un text que possiblement aleshores era l’únic viable si es volia avançar cap a la democràcia i evitar un nou enfrontament.


la constitució de 1978 canalitzava per la via pacífica les grans fractures polítiques, moltes vegades superposades i amplificades que havien dividit els espanyols en dos bàndols irreconciliables. des de quin havia de ser paper del rei, un conflicte que marcà tota la vida política al llarg del segle xix i que originà les guerres carlines, passant per les qüestions religiosa i social que havien provocat nombrosos episodis  violents, fins a la qüestió territorial, i en especial la qüestió catalana, que era vista per alguns sectors com la gran amenaça a la continuïtat d’espanya, el text del 1978 tractava de dibuixar un futur sense vencedors ni vençuts sinó amb una amplíssima majoria raonablement satisfeta. i així ho va interpretar la societat espanyola atorgant-li un suport massiu.


de totes les clivelles històriques l’única que no va ser objecte de discussió va ser la forma monàrquica de l’estat a resultes del gran condicionant de la transició, el fet que el rei joan carles i en fos un dels seus principals promotors. el monarca, designat per franco en virtut de la ley de sucesión de la jefatura del estado aprovada el 1947 i sotmesa a referèndum, necessitava dotar-se de legitimitat democràtica i l’oposició va haver d’acceptar el rei a canvi de democràcia. per aquesta raó el debat no va ser entre monarquia i república sinó que es va centrar en quines havien de ser les atribucions del rei com a cap de l’estat. les seves funcions van acabar sent molt limitades i estrictament regulades al text i se’n va derivar una figura amb poder simbòlic i cerimonial però sense atribucions executives i irresponsable políticament. això sí, cap d’un exèrcit sotmès al poder civil, càrrec en virtut del qual va poder contribuir a avortar l’intent de cop d’estat del 1981.


la qüestió religiosa es va resoldre consagrant un estat aconfessional que garantia el pluralisme i la llibertat religiosa (ensenyament i pràctica) amb un reconeixement específic al catolicisme en virtut del seu pes històric mentre que la qüestió social es va cloure amb el reconeixement dels drets socials (com a part integrant d’un catàleg més ampli de drets) i amb la constitucionalització de la fórmula ‘estat social de dret’ que a la pràctica va permetre l’homologació d’espanya, amb molts anys de retard, amb els estats del benestar del nostre entorn.


més controvertida tant pel que fa als condicionants, com pel que fa a la resolució i la posterior evolució va ser la qüestió territorial. es va consagrar la unitat i la indissolubilitat d’espanya, al mateix temps que es reconeixia el dret a l’autonomia política, a la qual s’hi podia accedir per dues vies d’accés diferents que donaven lloc a dos nivells competencials, dues modalitats que amb el pas dels anys han tendit a unificar-se, tot i el reconeixement també constitucional de l’existència de fets diferencials que han permès certes asimetries.

l’esperit consensual que va presidir l’elaboració de la constitució de 1978 va desaparèixer aviat i aquesta absència pot ajudar a explicar perquè no s’han abordat algunes de les reformes que 40 anys després i a judici de molts experts resulten ineludibles: la successió de la corona, el paper del senat, els drets socials, l’encaix europeu, el poder judicial i sens dubte i com a conseqüència de la crisi catalana l’estructura territorial de l’estat. ara com al 1978 existeixen grans desacords que evidencien l’existència d’una societat plural. la gran diferència és que aleshores el sentit històric i la generositat de molts dels dirigents polítics van permetre malgrat els orígens diferents trobar un punt d’arribada. ni, com sostenen uns, la constitució de 1978 ha donat lloc a un règim que justifiqui la seva derogació ni, com pretenen d’altres, la constitució pot ser una gàbia. després de 40 anys ha de ser el punt de partida que permeti la convivència pacífica i el perfeccionament d’unes institucions i la seva adequació a les demandes socials que els partits, precisament per donar compliment a la seva pròpia funció constitucional, han de mirar de canalitzar.
cdbded2263914215d33e3360a2c40bdc
1. ha quedat obsoleta la constitució espanyola? 2. què s’hauria de reformar?
politicaprosa.com
2020.10
**eliseo aja, catedràtic de dret constitucional, universitat de barcelona**
---------------------------------------------------------------------------


1. si la pregunta es planteja de forma tan general, la resposta esdevé difícil i probablement equívoca, perquè sembla que al·ludeix a una reforma general de la constitució, posició que descarto totalment, ara com ara. els drets fonamentals (articles 15 a 29), en general, tenen una bona regulació; les institucions del sistema parlamentari, en conjunt, funcionen raonablement bé, encara que necessiten reformes que s'apunten de seguida, i en general la democràcia manté un nivell acceptable. malgrat això hi ha normes de la constitució que requereixen d’una reforma a curt termini.

2. en els últims anys han coincidit una sèrie de fenòmens molt diversos que han deteriorat les institucions democràtiques i han posat en relleu alguns defectes greus. entre aquests destacaria:

a) la pèrdua de prestigi de les institucions, especialment de la representació («els polítics», «no ens representen»), el funcionament poc democràtic dels partits i l'escassa participació dels ciutadans, així com la percepció de la corrupció com un fenomen generalitzat.

b) la crisi economicosocial iniciada el 2008, que repercuteix en retallades dels drets econòmics i socials per la política dominant en la unió europea i l'estat (habitatge, salut, pobresa energètica, ajuda a la dependència…). aquests drets socials tenen molt difícil garantia constitucional, des d'un punt de vista tècnic, però això no estalvia la crítica a la seva proclamació buida en molts articles del títol iii de la constitució i explica l'extensió del descontentament social.

c) els defectes del sistema autonòmic: l'ambigüitat dels estatuts d'autonomia (entre norma bàsica de les ccaa i llei orgànica de l'estat); defectes tècnics de la distribució de competències, que generen múltiples conflictes, amb protagonisme del tribunal constitucional; inexistència de normes constitucionals respecte de les relacions intergovernamentals, sobre el finançament i alguns dels defectes que llasten des de l’inici el sistema autonòmic, com el principi dispositiu i la configuració del senat.

d) la radicalització de les posicions nacionalistes, en general, que han desembocat en la greu crisi constitucional de catalunya, particularment a partir de 2012.

cada problema requereix un tractament diferent. així els drets socials es mouen en l'eix esquerra-dreta i els defectes del sistema autonòmic tenen solució en tècniques que han estat experimentades a països federals. algunes solucions precisen només reformes legals mentre que unes altres, efectivament, suposen la reforma constitucional. la diversitat de les reformes podria aconsellar l'adopció d'un calendari, abordant de moment les més urgents però sense perdre l'halo de legitimitat que significa normalment un procés de reforma constitucional.

naturalment això requereix una disminució de la crisi del sistema territorial, perquè diversos nacionalismes poden conviure en un mateix estat, però només si controlen el grau de radicalisme de les seves posicions. en conjunt és necessària la reforma constitucional, i els procediments previstos en la constitució poden servir, sempre que es tingui en compte el canvi del sistema de partits introduït en els últims anys i la conveniència d'introduir tècniques consociatives.

 
**enoch albertí, catedràtic de dret constitucional, universitat de barcelona**
------------------------------------------------------------------------------


1. crec que el problema més greu que té la constitució de 1978 és que ha desaparegut el consens bàsic que va permetre la seva aprovació i sobre el qual s’ha assentat durant molts anys. avui aquest consens bàsic ha deixat d’existir. això es manifesta clarament en matèria d’organització territorial, en la que no s’ha permès que la ce pogués donar una sortida satisfactòria no només al conflicte amb catalunya, que és sens dubte el problema principal, sinó tampoc a les mancances i deficiències, d’estructura i de funcionament, de l’estat de les autonomies.

però també hi ha altres elements importants de la constitució que son qüestionats: algunes institucions bàsiques –com el consell general del poder judicial i, en general, el govern del poder judicial,  que compromet la seva independència, el senat o fins i tot el tribunal constitucional i la corona-; la garantia d’alguns drets, especialment en l’àmbit econòmic i social, configurats avui com simples principis rectors; el sistema de representació política, incloent aspectes importants del sistema electoral -com el tipus de llistes- i de l’estatut dels representants -com l’aforament-; i, en fi, sense ànim exhaustiu, la manca d’adaptació del sistema constitucional al procés d’integració europea, que avui és decisiu i sobre el que no es diu res en el text constitucional.

tot això fa que la constitució deixi de complir amb la seva finalitat essencial, que és la integració política, constituint-se en el fonament de la convivència pacífica i ordenada de la comunitat i oferint vies adequades per la composició d’interessos i la resolució dels conflictes que inevitablement s’hi produeixen, preservant la pau social.

2. caldria intentar refer el consens constitucional, debatent obertament totes les qüestions necessàries per intentar arribar a un nou consens constitucional bàsic. aquesta falta de consens bàsic fa que el sistema constitucional hagi entrat en un procés de descomposició, que només es pot intentar revertir mitjançant la creació d’un nou consens.

sieyès deia que totes les constitucions s’haurien de revisar al cap de 30 anys. i madison, que les generacions passades no poden imposar la seva constitució a les presents. a espanya, avui, totes les persones de menys de 58 anys no han pogut dir res sobre la constitució que regeix la seva vida política. i crec que hi ha pocs dubtes que avui moltes qüestions constitucionals es resoldrien de manera diferent del 78.

no es ni just ni sostenible insistir en preservar aquest ordre constitucional, obsolet i en vies de descomposició, sobre el mer valor de l’estabilitat. aquest intent hauria de servir també -atès que avui es el principal problema constitucional d’espanya- per intentar canalitzar la solució del conflicte català: bé refent el consens sobre la posició de catalunya a l’estat, bé, si no és possible arribar a una solució satisfactòria per a tots amb un suport social suficient, pactant una sortida democràtica.

 
**rafael bustos, professor de dret constitucional, universitat pompeu fabra**
-----------------------------------------------------------------------------


1. obsoleta em sembla un terme excessiu. bona part del contingut constitucional no planteja problemes. però determinats aspectes han quedat antiquats pel transcurs del temps. uns altres han rebut un desenvolupament en la pràctica no conforme amb el pretès en 1978 (especialment, els controls constitucionals).

a més, tota constitució pateix un problema de legitimitat amb el pas de les generacions. després de 40 anys, els nous espanyols tenen dificultats per identificar-s’hi i entendre als constituents, les seves preocupacions i les seves solucions. però tampoc ha passat temps suficient com per haver-la recobert amb una pàtina simbòlica atorgant-li l’*auctoritas* típica de les constitucions més antigues i que susciten un respecte per part de les noves generacions.

2. pel que fa als continguts que han quedat antiquats i els que han estat mal desenvolupats. entre els primers tenim greus problemes d'adaptació a la governança multinivell. aquesta és molt diferent de la forma d'entendre el govern en els anys 70 del passat segle. reformar el pacte territorial és el més urgent. en concret, afrontar els problemes a catalunya. però també hi ha altres aspectes complementaris: el govern local, el de les grans ciutats, la integració europea o fins i tot la governança mundial.

estretament vinculat al nou «pacte territorial» hem d'explorar un nou «pacte democràtic». la governança multinivell no és solament un problema d'assignació de poders i competències als diferents ens. És, també, un problema de legitimar-los democràticament i desenvolupar noves fórmules de participació i control. en aquest sentit el sistema electoral sembla haver quedat clarament obsolet i, d'altra banda, els avenços tecnològics obren noves i inexplorades possibilitats de participació democràtica. al costat d'aquests dos pactes, podrien fer-se reformes molt consensuades en drets, singularment respecte a la igualtat de gènere i la garantia dels drets econòmics, socials i culturals.

a més caldria corregir amb la reforma les males praxis constitucionals. no seria necessària la reforma, doncs seria suficient canviar la legislació ordinària o la pura pràctica política. però no veig possible que els actors beneficiaris de les mateixes (fonamentalment els partits polítics i els grups d'interès) les canviïn sense obligar-los a reformar la constitució. així, seria interessant la reforma d'aspectes com el nomenament de magistrats del tribunal constitucional i del consell general del poder judicial, canvis en les competències de control del parlament o, fins i tot, la cerca de nous sistemes de control.

 
**piedad garcía-escudero, catedràtica de dret constitucional, universidad complutense de madrid**
-------------------------------------------------------------------------------------------------


1. obsoleta no és un qualificatiu que pugui aplicar-se a la nostra constitució. per descomptat que compleix anys –afortunadament-, però no pot considerar-se vella si la comparem amb altres constitucions del nostre entorn. les constitucions es fan per durar, no perquè s'ajustin a un moment concret, i la nostra constitució ha sabut superar la tensió entre estabilitat i canvi, entre altres raons gràcies a la doctrina del tribunal constitucional, que ha servit en moltes ocasions per actualitzar-la. això no vol dir que, en cas que es decideixi abordar una reforma àmplia, no poguessin eliminar-se alguns preceptes que han deixat de tenir sentit, com per exemple els relatius a la formació de les comunitats autònomes.

2. el contingut d'una reforma ha de dependre de l'oportunitat de la mateixa, que d'alguna manera determina el seu abast. no cal donar, doncs, una resposta genèrica que prengui partit per una reforma gairebé total de la constitució. oportunitat i consens són requisits previs per a les reformes en la constitució, no de la constitució, com va assenyalar recentment un polític veterà.

malgrat això, poden assenyalar-se algunes qüestions òbvies de possible reforma. per exemple: supressió de la discriminació de la dona en la successió a la corona, revisió de cauteles imposades als instruments de democràcia directa (iniciativa popular), aspectes derivats de la pertinença a la unió europea, actualització d'alguns drets fonamenta; la reforma del senat, sempre que no es consideri que és la solució per resoldre els problemes de l'estat autonòmic; l'article 99.5, només a l'efecte de la data des de la què comença el termini de dos mesos per a la dissolució de les càmeres i celebració de noves eleccions; restricció de la inviolabilitat i immunitat dels parlamentaris; o aclariment de la forma d'elecció dels vocals judicials del consell general del poder judicial.

 
**ignacio garcía vitoria, profesor contratado doctor, universidad complutense de madrid**
-----------------------------------------------------------------------------------------


1. no crec que la constitució estigui obsoleta, en la mesura en què tenim una constitució comparable a les del nostre entorn. no obstant això, la celebració del quaranta aniversari arriba en un moment delicat, caracteritzat per la concurrència de dues crisis, que suposen una posada en qüestió dels fonaments del model. en particular, pel moviment independentista, però també pel sorgiment d'opcions polítiques que advoquen per models alternatius a la democràcia representativa.

2. si ens centrem en l'independentisme, observem com les demandes dels partits que defensen aquesta opció difícilment poden canalitzar-se a través de la reforma constitucional. les reivindicacions se situen en el territori de la redefinició del poder constituent. a més, el conflicte s'ha plantejat en termes d'unilateralitat i desobediència al dret, cosa que ha suposat l’activació per part de l'estat de mecanismes extraordinaris de garantia de la constitució. sense solució sobre el fons, per la divisió que es reflecteix en cada convocatòria electoral, seria desitjable reconduir la forma en la què es planteja aquesta controvèrsia, de manera que promoure la independència sigui compatible amb la submissió de l'actuació dels poders públics al principi de legalitat.

no obstant això, no seria irrellevant realitzar una reforma del model de descentralització, la qual cosa seria beneficiosa per a totes la comunitats autònomes (i dels municipis, si s'encerta a reforçar l'autonomia local) i privaria de fonament els arguments que l'independentisme utilitza per deslegitimar el sistema. hi ha una àmplia anàlisi doctrinal respecte a tres qüestions claus de l'estat autonòmic: conflictivitat de les regles de distribució de competències, inexistent participació de les comunitats en les decisions de l'estat que les afecten i estabilitat del sistema de finançament. també s'ha assenyalat que gairebé sempre les reformes constitucionals s'afronten enmig de fortes marors.

més breument, encara que el tema mereixeria més atenció, una democràcia sempre suposa un sistema incomplet i que necessita actualitzar-se i renovar la seva legitimitat. l'absència de reformes, no només de la constitució sinó també de les normes de desenvolupament, fa que s'acumulin i cronifiquin els problemes en el funcionament del sistema: independència de la justícia (tribunal constitucional, consell general del poder judicial, ministeri fiscal); divisió de poders (decrets lleis, control parlamentari del govern); representació política (sistema electoral, instruments de participació ciutadana), integració europea, drets socials i igualtat.

finalment voldria assenyalar que no es tracta solament de què reformar, sinó de com dissenyar el procediment de reforma per incrementar les exigències de democràcia. en aquest sentit, sembla preferible afrontar reformes successives, que se centrin en un objecte homogeni.

 
**isabel giménez sánchez, professora dret constitucional, universidad autónoma de madrid**
------------------------------------------------------------------------------------------


1. en aquests temps on s'assumeix l'obsolescència programada de la major part de les coses que ens envolten i tot està pensat per usar i llençar, les constitucions en canvi estan concebudes per gaudir d'una llarga vigència, com demostra la constitució dels estats units, que té ja 231 anys. en aquest sentit, la constitució espanyola és més moderna en alguns aspectes que altres constitucions del nostre entorn.

el model general podria dir-se que segueix essent vàlid, però es podrien realitzar millores i modificacions. el problema és que durant anys no s'ha reformat amb prou feines la constitució perquè hi havia por, es deia, a «obrir el meló»; i això significava abandonar la idea de consens que va caracteritzar l'elaboració i aprovació de la constitució.

no es tracta de mitificar el consens, però sí de tenir en compte el que això ha implicat: si s'aprova una constitució amb un gran suport social i polític, s'evita el que va succeir durant la major part de la nostra història constitucional, és a dir, que cada vegada que canviava la majoria parlamentària, es canviava de constitució. no es feien reformes en la constitució, sinó que directament es canviava de constitució, a l'estil del que ara passa amb la legislació en matèria educativa, i que tant critiquem.

2. partint de l'anterior, crec que no es tracta tant de dir què s'hauria de reformar, sinó en què ens posem d'acord per reformar. en aquest sentit, no sóc partidària de canvis que deixin fora de l'acord a la meitat de la població. en general, hi ha qüestions que tenen un nivell d'acord prou ampli (reconeixement de la unió europea, introducció de mecanismes de democràcia participativa, inclusió de nous drets –vinculats a la bioètica o les noves tecnologies-, regulació expressa i específica de la igualtat de la dona, supressió de la preferència de l'home en la successió a la corona, millor delimitació competencial estat- comunitats autònomes, pautes bàsiques dels mecanismes de finançament autonòmic…).

hi ha altres qüestions sobre les què no seria impossible arribar a un acord, com el canvi del sistema electoral (vist que ja no troba justificació en l'estabilitat que volia generar), la reforma del senat (per permetre que desplegui la seva funció de càmera de representació territorial), o l'establiment d'un sistema federal.


**itziar gómez, lletrada del tribunal constitucional**
------------------------------------------------------


1. si definim obsolescència com la qualitat atribuïda a alguna cosa que ha deixat d'usar-se, no podem dir que la constitució espanyola de 1978 hagi quedat obsoleta. les institucions previstes en la constitució segueixen funcionant, com ho fa el sistema de garantia dels drets fonamentals, el model de repartiment territorial del poder –excepció feta del que està succeint en les relacions de l'estat amb catalunya-, o el model de justícia constitucional, que garanteix el respecte per la norma constitucional.

no obstant això, sí que es pot dir, sense por d'equivocar-se, que la constitució està desconnectada de part de la realitat jurídicosocial. És a dir, que ha deixat de tenir relació, comunicació o enllaç amb part de la societat. el problema no és l'obsolescència. És la desconnexió i la falta d'afecció entre la societat de 2018 i la constitució de 1978.

la societat ha canviat en quaranta anys a una velocitat que ha portat, als qui van néixer l’any 1978, a un espai que els distancia en dues generacions dels seus pares, entenent per generació al conjunt de persones nascudes en dates properes, que han rebut una educació i un influx cultural semblants i que, per això, adopten una actitud comuna en l'àmbit del pensament, segons definició de la rae.

aquesta distància entre text i societat es verifica en la falta de coneixement de la norma i en el desinterès envers la mateixa i el seu màxim intèrpret. i d'aquesta realitat es deriva un innegable risc de dissociació entre constitució i poble sobirà que, si no es gestiona adequadament, pot conduir a situacions greus de conflictivitat social com les que s'observen en altres democràcies en els últims temps.

2. en primer terme, el procediment de reforma, per assegurar la possibilitat d'introduir modificacions progressives i organitzades en el text constitucional. no es pot canviar tot alhora, però hi ha temes respecte dels quals ja hi ha consens que es podrien tocar (el matrimoni igualitari, per exemple) però que queden fora de la discussió ja que exigeixen un procediment agreujat, que algunes forces polítiques solament estan disposades a abordar si és per tractar qüestions «més importants».

en segon terme, els temes respecte dels què existeixi acord polític per haver quedat consagrats ja en normes amb rang de llei (organització i denominació de les ccaa, integració en la ue, paritat en les llistes electorals, ajust de les competències del tribunal constitucional, etc). i finalment, aquells que exigeixin de nous consensos constitucionals: educació, repartiment competencial, sistema electoral, monarquia, etc… tot això amb la finalitat d'assegurar la recuperació de la connexió entre el text de la norma fonamental i les opcions polítiques fonamentals de la societat espanyola del segle xxi.

 
**luis gordillo, profesor titular de derecho constitucional, universidad de deusto**
------------------------------------------------------------------------------------


1. a l'hora de plantejar-se una reforma de la constitució, caben dos enfocaments diferents: un primer, que tendeix a reformar completament la naturalesa del nostre estat (i aquí cabrien moltes opcions i possibilitats) i un altre que assumeix les bondats del nostre text i que busca perfeccionar-ho i adaptar-ho al nostre temps a la vista de l'experiència acumulada. personalment, sóc més partidari d'aquest segon enfocament i aquesta sembla ser també l'aproximació dels nombrosos experts que durant els últims anys han realitzat estudis i anàlisis sobre la qüestió (incloent al propi consell d'estat en el seu moment).

2. així, crec que les reformes més immediates tindrien a veure amb la garantia de la independència de les institucions, la qüestió territorial i l'establiment d'un autèntic mercat únic que respecti la lliure competència.

pel que fa al primer (la garantia de la independència de les institucions), crec que és necessari disposar de mecanismes que tendeixin a aconseguir un sistema de selecció de les persones més qualificades i que siguin totalment independents de tot poder polític, econòmic o social. en aquest sentit hi ha diversos sistemes, com a concursos més oberts, establiment d'òrgans de selecció específics (com en el cas xilè) o reforçar la independència orgànica i funcional del poder judicial, fiscalia i certs òrgans específics (com l'actual cnmc i altres reguladors).

sobre la segona qüestió, pocs constitucionalistes objecten que és necessari aclarir el sistema de repartiment de competències al nostre país (el que inclou plantejar-se el paper del senat). espanya, que com he escrit en altres llocs, és essencialment un estat federal, té no obstant això una distribució competencial i de mitjans econòmics per materialitzar-la particularment complex. al meu entendre, és necessari no perdre de vista que l'important és sempre prestar el millor servei possible al ciutadà partint de la col·laboració entre administracions. bàsicament, es tractaria de constitucionalitzar l'anomenada «lleialtat federal».

sobre la tercera qüestió ja he escrit en diferents ocasions que, en síntesi, es tracta d'establir una garantia jurídica i institucional de la unitat de mercat. És necessari un mercat que respecti la lliure competència, perquè existeixi activitat econòmica que produeixi riquesa i faci que l'estat recapti impostos per a poder prestar serveis públics de qualitat. en definitiva, es tracta de garantir l'economia social de mercat.


**pablo pérez tremps, catedràtic de dret constitucional, universidad carlos iii de madrid**
-------------------------------------------------------------------------------------------


1. el terme «obsoleta» és potser excessivament negatiu. la constitució, en aquests quaranta anys transcorreguts des de la seva aprovació, ha complert satisfactòriament amb la finalitat que ha de complir la norma fonamental en un estat democràtic. no obstant això, atenent a aspectes concrets, sí poden apreciar-se alguns terrenys on la seva eficàcia és insuficient i aconsellen la seva posada al dia.

2. l'aspecte més evident d'aquesta insuficient eficàcia de la constitució és, sens dubte, el de l'organització territorial de l'estat (títol viii) malgrat el valor que ha tingut l'engegada de l'estat de les autonomies. es tracta, doncs, d'una reforma necessària, i potser urgent, encara que políticament complexa.

hi ha altres terrenys en els quals seria molt convenient, encara que no tan urgent, la reforma constitucional, i amb seguretat molt senzilla políticament. aquests terrenys són el reforçament del vincle constitucional amb la unió europea (article 93); o l'ancoratge constitucional de la igualtat entre dones i homes (article 14, amb altres possibilitats tècniques menys complexes).

finalment, hi ha possibles reformes convenients però de major dificultat tecnicopolítica: entre d’altres, l’ordre de successió a la corona (article 57), el reforçament d'alguns drets socials o el procediment agreujat de reforma (article 168).

 
**carmen montesinos, investigadora post-doctoral, universidad de vigo.**
------------------------------------------------------------------------


1. segons el diccionari de la rae, l'adjectiu «obsolet» defineix allò que, per no adaptar-se a les circumstàncies o necessitats actuals, resulta «antiquat o inadequat». ¿podem llavors dir que la nostra norma fonamental és obsoleta? per donar resposta a aquest interrogant em permeto recordar que la reforma de la constitució és un element essencial dels moderns estats de dret. garanteix la superioritat jurídica del pacte fundacional, concilia els principis democràtic i de supremacia constitucional i propicia l'equilibri entre l'estabilitat i el canvi. i en l'ordenament espanyol, la conjuntura econòmica, política, social i cultural procura arguments més que suficients per criticar, citant a presno linera, la paràlisi reformista de la nostra democràcia.

com podem negar avui la necessitat d'una reforma enfront de la desmillorada salut del nostre estat del benestar? de debò que és possible seguir defensant una declaració de drets que nega la naturalesa subjectiva dels socials i desconeix la seva instrumentalitat per fer efectius els drets civils i polítics? És tolerable l'asèpsia constitucional en matèria de gènere? pot la nostra magna carta romandre incòlume enfront dels apòcrifs actes de sobirania del secessionisme català? la constitució espanyola està obsoleta, sí. i encara que només ho estigui pel que fa a una part del seu contingut, la seva reforma és ineludible si volem evitar una ruptura definitiva de l'ordre constitucional.

2. un punt de partida raonable seria modificar la lletra de l'article 1.2 de la constitució. si la sobirania resideix en el poble, no és nacional, sinó popular. però perquè la sobirania no ho sigui ni de nacionals espanyols, ni de les nacions que composen el poble, aquesta modificació és insuficient. no disposem aquí de l'espai suficient ni per indagar en les alternatives de desenvolupament de l'inacabat títol viii, ni per formular propostes per blindar-nos enfront de les amenaces de ruptura de la relació entre democràcia i constitució. ara bé, sí podem afirmar la urgència de fer del nostre senat una veritable cambra de representació territorial. possiblement una aproximació al consell federal alemany sigui la millor de les alternatives possibles. en qualsevol cas, en el nostre convuls context polític necessitem a més, i amb urgència, reformes que impulsin la regeneració democràtica.

mesures com la incorporació del referèndum abrogatiu o la supressió de les matèries excloses de la iniciativa legislativa popular, dels aforaments i de la immunitat parlamentària són només algunes de les múltiples propostes que haurien de centrar un ampli debat que, buscant la recuperació de la confiança ciutadana, s'articuli sobre els procediments de reforma previstos en la nostra norma de normes. però objecte de revisió hauria de ser-ho també el seu títol i, almenys pel que fa a la disparitat de garanties ofertes als drets segons la seva categorització com a constitucionals, fonamentals o com a principis rectors.

a més, l'actualització del nostre text fundacional hauria de reflectir, en tot cas, un ferm compromís per construir una ciutadania paritària en termes de gènere. i tot això sense oblidar la conveniència de la incorporació d'una explícita referència a les normes generals de dret internacional (com ho fan, per exemple, les constitucions italiana i portuguesa), així com de la consagració de la posició supralegal ja sigui exclusivament dels tractats i convenis internacionals (com ho fa, per exemple, la constitució francesa), ja del dret internacional en el seu conjunt, sigui aquest comú o convencional (com succeeix en el cas de la constitució de grècia).

 
**miguel presno linera, professor de dret constitucional, universidad de oviedo**
---------------------------------------------------------------------------------


1. la constitució espanyola no podia no quedar obsoleta essent com va ser aprovada en un context nacional i internacional que poc o gens té a veure amb l'actual i, sobretot, perquè a diferència d'altres constitucions del nostre entorn (alemanya, frança, itàlia, portugal) amb prou feines ha estat modificada.

2. a més de la tòpica, i no per això menys certa, necessitat de reformar el senat, em sembla necessari reformar el propi procediment de reforma previst en l'article 168 per reduir la seva excessiva rigidesa; seria suficient amb una aprovació de 2/3 (sense necessitat de dissolució de les càmeres i ratificació de 2/3) i després un referèndum obligatori.

crec que també caldria modificar, tal com ja va proposar el 2014 el parlament asturià, els mecanismes de participació ciutadana immediata: iniciativa legislativa popular (article 87.3), referèndums (article 92) i iniciativa de reforma constitucional (article 166), potenciant la participació ciutadana.

el sistema electoral, les prerrogatives parlamentàries o el decret-llei són altres àmbits necessitats de canvi i, per què no, la figura del cap de l’estat en un sentit republicà.

 
**blanca rodríguez, professora titular de dret constitucional, universidad de sevilla**
---------------------------------------------------------------------------------------


1. com no ho ha d’estar després de 40 anys? sostenir el contrari equival a afirmar que la societat espanyola no ha evolucionat en aquestes quatre dècades, o a contemplar la constitució com alguna cosa tan distanciada de la societat que pot fer-se valer per sobre d'aquesta evolució, sense adaptar-se a noves demandes democràtiques. la nostra incapacitat per obrir un procés de reforma apunta a una doble direcció: la normalització de la mutació constitucional i l'obertura d'un nou procés constituent. la primera priva a la ciutadania del protagonisme en el disseny del marc constitucional, deixant-lo en mans d'actors sense legitimitat democràtica directa; la segona sacralitza el marc, sense més possibilitat de modificació que la seva substitució per un altre.

2. són moltes i de diferent profunditat les reformes que necessita el nostre text constitucional. algunes es limitarien a incorporar la interpretació que d'alguns drets ha fet el tribunal europeu de drets humans o el tribunal constitucional, o a constitucionalizar normes validades per aquest, atorgant rang constitucional a certes conquestes socials. així, s’hauria d’incloure l'orientació i la identitat sexuals com a motius sospitosos de discriminació (article 14); incloure el dret a la salut dins del dret a la integritat física (article 15); fer esment de forma expressa del matrimoni igualitari (article 32) o reconèixer un dret fonamental a la tutela de les famílies que incorporés la vida (i el reagrupament) familiar. potser, per perdre-li la por a la reforma constitucional, convindria començar per aquí.

també són precises reformes de major entitat: la democràcia de partits, les prerrogatives parlamentàries, el reconeixement de drets socials com el dret a l'habitatge. destaquen en tot cas dues: el reconeixement de la paritat ciutadana entre dones i homes com a principi estructurador de l'estat i la reforma federal de la nostra estructura territorial.

la paritat ciutadana ha de fer-se valer constitucionalment des de l'article 1.1 («espanya es constitueix en un estat *paritari*, social i democràtic de dret»), per després presidir el dret de participació política (article 23) i la constitucionalizació de totes les institucions de l'estat, inclosa la família, en aquest cas amb referències a la coresponsabilitat. en matèria territorial, resulta insuportable l'obsolescència del nostre model autonòmic, la indefinició del qual ha donat al tribunal constitucional un protagonisme desmesurat i ha derivat en dinàmiques de negociació bilateral. És urgent modificar el títol viii i els preceptes connexes per dissenyar des de la constitució un model territorial federal ben ordenat.

 
**germán teruel, professor de dret constitucional, universidad de murcia**
--------------------------------------------------------------------------


1. no crec que estigui obsoleta ja que les seves decisions fonamentals mantenen el seu sentit i vigor: espanya és un estat social i democràtic de dret, la forma de govern és la monarquia parlamentària i des de la perspectiva de la distribució territorial del poder afirma la unitat com a nació però al mateix temps reconeix l'autonomia a les seves «nacionalitats i regions».

tantmateix, quaranta anys després, sembla convenient fer-ne una revisió perquè canvien els temps i les realitats socials que han de ser regulades per la constitució. així doncs, en aquest període s'han produït notables canvis en les condicions socioeconòmiques del nostre país i, més en general, de tot el món: des de la revolució tecnològica derivada d'internet i les tic, a l'expansió de la globalització, passant per la integració europea. també la mentalitat i els usos dels espanyols ha canviat en les últimes dècades. pensi's, per exemple, en l'acceptació del matrimoni homosexual, cosa impensable per al nostres constituents.

així mateix, hi ha raons de tècnica jurídica que reclamen millorar aspectes d'una norma que, com qualsevol obra humana, és millorable. i, a més, no podem ignorar la crisi de la nostra democràcia representativa que es va evidenciar amb el 15-m i la gravetat de la fallida del nostre «pacte» territorial, especialment després de la insurrecció catalana.

per afrontar totes aquestes qüestions podria ajudar una reforma constitucional plantejada amb concòrdia política i voluntat de consens. encara que la mateixa, en la meva opinió, no és necessària per dues raons: en primer lloc, perquè la constitució no és obstacle per introduir millores i canvis infraconstitucionals davant les realitats que acaben d'esmentar-se, encara que és cert que mitjançant la reforma es podria aconseguir més. i, en segon lloc, perquè molts dels mals que acusem no serien resolubles amb meres reformes constitucionals, sinó que més aviat troben la seva causa en la millorable cultura política del nostre país.

2. els aspectes que podrien reformar-se han estat àmpliament estudiats, però destacaria la racionalització del nostre estat autonòmic en sentit federal i la reforma del senat. també la successió a la corona per acabar amb la preferència de l'home. puntualment podrien introduir-se algun retoc en qüestions institucionals i potser en les regles electorals, així com pot contemplar-se l'actualització i incorporació d'algun dret fonamental.

 
**Ángel sánchez navarro, catedràtic de dret constitucional, universidad complutense de madrid**
-----------------------------------------------------------------------------------------------


1. no. obsolet significa «antiquat o inadequat a les circumstàncies, modes o necessitats actuals»: una televisió sense pantalla plana, una màquina d'escriure o un amstrad 1512. però no un mòbil de 2013, un dièsel de 2003... o un habitatge de 1975.

la constitució de 1978, com qualsevol casa d'aquesta època, necessita reformes, perquè la societat de 2018 no és la de 1978. algunes serien molt convenients, altres necessàries. però tothom sap que una reforma de la casa ha de pensar-se molt. abans de fer-la, es mira molt el cost perquè cal ajustar-se a les possibilitats de cada família. si és possible, solen evitar-se a l'hivern, quan és especialment incòmode estar sense electricitat o sense calefacció. i es valora el millor moment per pagar-les.

això no significa que la casa estigui obsoleta. pot ser estupenda. podria ser millor i més còmoda, eficient i sostenible, però de vegades això no és possible: no pot pagar-se, no és el millor moment, o les condicions del crèdit no són les millors. llavors, val la pena esperar si es creu que el futur serà millor.

tampoc la constitució de 1978 està obsoleta. ens ha proporcionat un refugi confortable, ens ha permès créixer i canviar de manera extraordinària. Òbviament hi ha coses que podrien, fins i tot haurien de, reformar-se. però cal fer els comptes. i deixar que passi l'hivern. o, almenys, la gota freda.

2. com sempre, hi ha opinions diferents. millorar l'aïllament tèrmic, modernitzar el sistema elèctric, els electrodomèstics? canviar el parquet, el lavabo? o fer una reforma integral? Òbviament, no és possible decidir sense saber el pressupost que es disposa, i sense que els habitants de la casa estiguin mínimament d'acord.

dit d'una altra manera: podrien reformar-se moltes coses. el procediment de reforma. per descomptat, l'organització territorial (preceptes ja esgotats; aclarint repartiments competencials, procediments i finançament; reforçant instruments de relació i cooperació). molts altres aspectes són discutibles, negociables i «consensuables» (clàusula europea, incorporació d'algun nou dret fonamental, etc.). però el més important no és el que un pensi, sinó el que la majoria dels espanyols pugui acceptar. la doctrina –jo mateix, naturalment- portem anys sotmetent a judici crític el nostre règim constitucional. moltes coses són reformables, i algunes segurament mereixerien ser-ho ja. però sense arriscar l'existent si no hi ha expectatives raonables que serà a millor.

 
**concepción torres, professora de dret constitucional, universidad de alicante**
---------------------------------------------------------------------------------


1. es evident que la constitució espanyola ha de revisar-se, entre d’altres, per aquestes raons: l'espanya de 2018 no té res a veure amb l'espanya de 1978. per tant, si bé és cert que la constitució va suposar un abans i un després –encara que amb les seves deficiències de base i amb aspectes no resolts des del principi– també ho és que necessita d'una reflexió profunda i el moment actual, malgrat les opinions en contra, o més reticents, obliga a això.

la crisi econòmica, els escàndols de corrupció i la crisi del model territorial han donat origen a moltes lectures crítiques del contingut del text constitucional, sense oblidar el propi model d'estat. d'aquí la necessitat –amb motiu del 40 aniversari del text constitucional– de plantejar propostes argumentades en relació als reptes pendents i no resolts en el pacte constitucional (o pacte de convivència social).

2. no obstant això, apostar per una revisió o reforma constitucional no implica que no s'hagi de reconèixer tot el que s’ha aconseguit gràcies al text constitucional, que també ha estat molt. en aquest sentit, el text constitucional de 1978, llegit i analitzat des de l'òptica de 2018, va resultar avançat en moltes matèries. el problema ha estat no haver sabut arbitrar o desenvolupar els mecanismes o eines necessàries per desplegar tot el seu potencial transformador.

sense perjudici de tot l'exposat, i del reconeixement al marc constitucional vigent, també és cert que el pacte de convivència social va ser articulat fent abstracció de la sexuació dels subjectes de drets i ignorant el conflicte soci/sexual sobre el qual aquest s'erigia. un conflicte –interessadament– ignorat i, per tant, naturalitzat donant cobertura a situacions de veritable discriminació. les dades sobre violència de gènere en l'àmbit relacional de la parella o exparella, l’escletxa salarial, les dades sobre els usos del temps, la trata amb finalitats d'explotació sexual, etc., per posar només alguns exemples, evidencien una realitat discriminatòria per a les dones en general a les què el text constitucional no ha sabut donar respostes malgrat els desenvolupaments normatius en matèria d'igualtat.

l'exposat justifica que al·ludeixi a la manera en què les dones han estat posicionades en l’«alteritat» constitucional pel que fa al subjecte jurídic/universal. una alteritat articulada sobre la base de la indiferència jurídica envers la diversitat a nivell soci/sexual donant lloc a discursos clarament discriminatoris entorn de la construcció jurídica sobre el cos de les dones. el debat actual sobre la gestació per substitució, els intents de reglamentar o legalitzar la prostitució o el no reconeixement dels drets sexuals i drets reproductius, etc., constitueixen clars exemples d'aquest lloc perifèric assignat a les dones en el text constitucional. per aquest motiu no caben excuses a l'hora d'implementar una anàlisi sensible al gènere davant qualsevol proposta de revisió o reforma constitucional.


**eva saenz, professora de dret constitucional, universidad de zaragoza**
-------------------------------------------------------------------------


1. no. en absolut. el nostre text constitucional garanteix drets, divideix el poder i instaura un sistema democràtic com a forma de governar-nos. la constitució del 78 no és només la norma jurídica suprema d'organització de l'estat, sinó sobretot l'instrument de garantia de la nostra llibertat. això, per descomptat, no significa que sigui un text immutable i perfecte, sinó que la dignitat humana suposa ser la base i el fonament de l'organització del nostre estat. per això no pot afirmar-se que la constitució està obsoleta, tret que es discuteixin els fonaments sobre els que ha d'assentar-se una societat.

una altra cosa és assenyalar que les imperfeccions de la nostra carta magna puguin superar-se a través de reformes constitucionals successives i parcials. fins ara no s'ha fet a espanya i és necessari que es faci.

2. moltes millores del nostre sistema polític es poden aconseguir reformant lleis orgàniques de desenvolupament de la constitució –moltes d'elles de començaments dels anys vuitanta i encara vigents- i només mitjançant puntualitzacions concretes en el nostre text constitucional. així, per exemple, per millorar la qualitat democràtica seria interessant introduir mesures com la limitació dels mandats, noves modalitats de referèndum que serveixin de control a les decisions parlamentàries en la línia del dret comparat, eliminar els aforaments, garantir el sistema de mèrit i capacitat per a l'elecció del tribunal suprem o regular eficaçment el finançament i la democràcia interna dels partits polítics. totes aquestes mesures només exigeixen reformes constitucionals puntuals i una modificació substantiva de les lleis orgàniques que les desenvolupen.

respecte del model territorial, seria interessant tancar el sistema competencial amb llista única i atribuint la resta de competències a les comunitats autònomes. d'aquesta forma, els estatuts d'autonomia deixarien de ser lleis orgàniques i serien lleis exclusivament autonòmiques. el senat, o se suprimeix o es deixa com està. la clau de la millora està en tot cas en el sistema de finançament de les comunitats autònomes. la disposició addicional primera de la constitució, sobre la què se sustenta el *cupo* basc i navarrès, caldria suprimir-la. respecte al finançament de la resta de comunitats autònomes, la millora del finançament exigiria una reforma en profunditat de la lofca i alguna reforma puntual en la constitució.

 
**mayte salvador crespo, professora de dret constitucional, universidad de jaén**
---------------------------------------------------------------------------------


1. la constitució és un marc de convivència que ens ha permès viure en democràcia durant quaranta anys i segurament pot seguir fent-ho durant més temps sense ser reformada. per això, sense ser imprescindible, la reforma constitucional sí que sembla en tot cas necessària en el quarantè aniversari. És veritat que la constitució encara pot donar molt de si, i que les reformes que poden dur-se a terme poden ser reformes no constitucionals, aplanar el camí mitjançant reformes infraconstitucionals i millorar pràctiques institucionals, que poden tenir tanta o fins i tot més importància que les reformes constitucionals en el funcionament del sistema polític i institucional actual.

2. la veritat és que podem entendre que la constitució està obsoleta en la mesura en la què hi ha preceptes que podrien suprimir-se perquè ja han complert la funció per la qual van ser redactats (els articles 143, 144, 146, 148 i el 151) i alguns altres que necessàriament caldria afegir per adaptar-la a la nostra realitat actual (enumeració de les comunitats autònomes, pertinença d'espanya a la unió europea...). també uns altres, principalment en matèria de drets fonamentals, que encara que tàcitament no apareguin recollits en la constitució de facto ja han estat assumits per espanya en compliment dels tractats i convenis internacionals subscrits i que podrien constitucionalizar-se amb presumible consens. succeeix el mateix amb aquells altres drets fonamentals que hem integrat en el nostre ordenament mitjançant lleis ordinàries: la seva constitucionalització contribuiria a incrementar la fortalesa del nostre règim constitucional. la necessita manteniment i renovació per poder seguir il·lustrant el nostre marc de convivència.

una qüestió sobre la què també existiria bastant consens és la necessitat d'acabar amb la discriminació per raó de sexe que estableix la constitució, que en el seu article 57.1 dóna prevalença a l'home sobre la dona en la successió a la corona. si encara no s’ha corregit aquesta desigualtat és perquè aquesta reforma obriria la porta al temut «plebiscit» entre monarquia i república a espanya.

en totes aquestes matèries presumiblement podrien articular-se acords, però pel que fa a les reformes més importants i urgents, les relacionades amb la qüestió territorial, sembla molt més complicat. això no significa que aquest sigui l'aspecte que pitjor ha funcionat en el sistema polític espanyol, sinó, simplement, que és una matèria inacabada, i que ha portat a un estancament del procés que exigeix un nou impuls. la pròpia inacció és una imprudència i per tant sembla necessari abordar una reforma del títol viii de la constitució que podria plantejar-se paquet a paquet, amb l'objectiu últim de tancar el model.

en l'àmbit territorial és necessari delimitar i aclarir les competències estatals introduint un llistat actualitzat de les competències estatals i concedint a les comunitats autònomes totes les altres, que les situaria en una posició d'igualtat. d'aquesta forma els estatuts d'autonomia només regularien les qüestions internes i bàsiques de les comunitats autònomes suprimint la necessitat del doble procés d'aprovació actual per part del parlament autonòmic i les corts generals. també caldria definir un sistema de finançament autonòmic i reformar el senat com a cambra de representació territorial.

segurament, aquestes reformes no serien en si mateixes suficients per solucionar la crisi constitucional actual, però sens dubte contribuirien a un millor repartiment del poder i a assentar les bases per a consensos més amplis. les millors constitucions s'han escrit en temps convulsos així que vegem l'actual crisi políticoinstitucional espanyola com una finestra d'oportunitat per millorar mitjançant reformes la nostra norma fonamental, tenint molt present que fer una constitució, i reformar-la, no és dret constitucional: és, fonamentalment, política.
777a6e9cb5126397ec276e3302e12c39
xavier arbós i lluís bassets conversen sobre la constitució del 78
politicaprosa.com
2020.10
[fusion\_builder\_container hundred\_percent="no" equal\_height\_columns="no" menu\_anchor="" hide\_on\_mobile="small-visibility,medium-visibility,large-visibility" class="" id="" background\_color="" background\_image="" background\_position="center center" background\_repeat="no-repeat" fade="no" background\_parallax="none" parallax\_speed="0.3" video\_mp4="" video\_webm="" video\_ogv="" video\_url="" video\_aspect\_ratio="16:9" video\_loop="yes" video\_mute="yes" overlay\_color="" video\_preview\_image="" border\_size="" border\_color="" border\_style="solid" padding\_top="" padding\_bottom="" padding\_left="" padding\_right=""][fusion\_builder\_row][fusion\_builder\_column type="1\_1" layout="1\_1" background\_position="left top" background\_color="" border\_size="" border\_color="" border\_style="solid" border\_position="all" spacing="yes" background\_image="" background\_repeat="no-repeat" padding\_top="" padding\_right="" padding\_bottom="" padding\_left="" margin\_top="0px" margin\_bottom="0px" class="" id="" animation\_type="" animation\_speed="0.3" animation\_direction="left" hide\_on\_mobile="small-visibility,medium-visibility,large-visibility" center\_content="no" last="no" min\_height="" hover\_type="none" link=""][fusion\_text]

xavier arbós, catedràtic de dret constitucional, i lluís bassets, periodista i co-director de **política**&**prosa**, van presentar ahir dimarts al vespre, a la llibreria +bernat del carrer de buenos aires de barcelona, el segon número de la nova revista mensual, tot just nascuda a finals de 2018. com en la presentació del primer número, a la biblioteca jaume fuster el passat dia 26 de novembre, un nombrós públic va omplir del tot la llibreria que dirigeix montse serrano per escoltar el debat organitzat per la revista sobre ‘defensa i reforma de la constitució’, el mateix títol del dossier especial al qual es dedica aquest segon número de la publicació.

arbós i bassets van repassar tots els elements polèmics del debat constitucional, des de la necessitat de la reforma i l’actual manca de consens constitucional fins a l’eventualitat d’una consulta en exercici del discutit ‘dret a decidir’. arbós va assenyalar que «els referèndums haurien de ser l’últim recurs per solucionar un conflicte polític, excepte si el que fa és ratificar una gran majoria a favor d’una posició concreta, perquè si no un referèndum el que fa es mantenir o augmentar la divisió». la darrera pregunta, abans de donar la paraula als assistents, va versar sobre la dificultad de trobar vies de sortida en les actuals condicions, amb dirigents polítics a la presó i a punt de ser jutjats.

[/fusion\_text][fusion\_text]

 

[/fusion\_text][fusion\_gallery image\_ids="2765,2767,2769,2771,2773,2775,2777,2779" layout="" picture\_size="fixed" columns="" column\_spacing="10" gallery\_masonry\_grid\_ratio="" gallery\_masonry\_width\_double="" hover\_type="" lightbox="yes" lightbox\_content="captions" bordersize="" bordercolor="" border\_radius="" hide\_on\_mobile="small-visibility,medium-visibility,large-visibility" class="" id="" /][/fusion\_builder\_column][/fusion\_builder\_row][/fusion\_builder\_container]
a9436dfe2760f5b978ed2be3fc20e93c
el periodisme que necessitem
politicaprosa.com
2020.10
les innovacions tecnològiques solen despertar primer una gran il·lusió d’emancipació, però tot seguit es manifesten en tota la seva ambivalència, com a mitjans també de dominació i de control. això és el que ha succeït amb les xarxes socials, eines de les primeres revoltes del segle xxi, empoderadores dels desposseïts al començament, i ara eficaços sistemes de control social i policial i a la vegada eines comercials invasores de la privacitat fora de tot control democràtic.


la premsa és una de les més destacades institucions lesionades per l’evolució tecnològica. la crisi del model de negoci que ha permès durant gairebé dos-cents anys el finançament del periodisme imprès de qualitat es troba ja en la seva fase final. comptar amb xarxes de corresponsals experimentats, fer periodisme d’investigació o mantenir redaccions amb capacitat per abastar l’actualitat més extensa, amb una agenda pròpia, tots els dies de la setmana, i 24 hores al dia, tal com és l’exigència del nou món digital, comporta unes inversions sovint insuportables pels tipus d’empreses periodístiques tradicionals.


la cultura de la gratuïtat de les informacions difoses per internet ha convertit la venda de diaris en una activitat gairebé obsoleta. l’altra font de finançament que és la publicitat també és a punt de desaparèixer, absorbida per les grans tecnològiques. la premsa que encara aconsegueix sobreviure  ha de recórrer més sovint del que voldria a les subvencions públiques més o menys encobertes i a les esponsoritzacions privades d’empreses amb interessos a defensar. sobretot perquè encara no s’ha consolidat del tot un model de negoci nou, on s’asseguri el futur digital sense perdre el nivell de qualitat dels continguts periodístics.


aquesta situació és especialment greu a catalunya, on el periodisme en llengua catalana subsisteix gràcies a la sobreprotecció d’unes administracions que sovint es cobren la promoció de la llengua en forma de suport a les seves polítiques. la cultura de la subvenció i de l’esponsorització, imprescindible per a la normalització però potser allargada en excés, ha fomentat hàbits endogàmics, fins i tot amb conseqüències corruptes, que s’accentuen gràcies a la potència del sector públic audiovisual i als nombrosos negocis organitzats al voltant de les seves concessions, dels contractes i del pressupost. la llibertat és l’oxigen de la cultura, de forma que l’excés de protecció pot arribar a crear més dificultats que no pas avantatges.


És urgent la reinvenció de nous models de negoci que garanteixin la viabilitat comercial del periodisme de qualitat. no hi ha democràcia de qualitat sense un periodisme de qualitat que no pot ser fruit directe de la subvenció, l’esponsorització o l’oficialisme. són especialment preocupants les distorsions que pateix el mercat dels mitjans catalans, especialment els de propietat pública, amb sotmetiment als criteris del govern, elusió del control parlamentari i vulneració de la finalitat estatutària de servei públic. també ho són les alteracions de la lliure competència produïdes per règims de concessions arbitraris i opacs, les interferències en el mercat de la publicitat i els abusos i corrupteles en el mercat dels drets de les retransmissions esportives.


el model de periodisme de qualitat del futur ha de partir d’una difícil premissa: si els ciutadans de catalunya volem comptar amb mitjans de comunicació solvents i de qualitat en llengua catalana ens els haurem de pagar gairebé sencers. el paper dels suports públics als mitjans es pot mantenir, sempre que sigui amb límits raonables, en el temps i en la quantitat, i en tot cas amb criteris d’objectivitat i transparència i amb control parlamentari efectiu, no com ara, merament formal o de tràmit. el bon periodisme té un preu i són els lectors els qui finalment l’han de pagar. no és un problema únicament de cultura periodística, sinó directament polític, que afecta el caràcter de les nostres societats i a la qualitat de la democràcia. la propaganda política també se l’ha de pagar cadascú i és intolerable que recaigui, com passa sovint, sobre els impostos de tots.


aquestes són les idees inspiradores de política&prosa. la societat editora ha comptat amb petites contribucions de 500 euros cadascuna dels 55 socis fundadors, que han garantit així el capital inicial. no s’ha comptat amb cap ajut públic ni amb cap contribució substancial de capital privat que pogués condicionar d’entrada l’orientació de la publicació. tot s’ha fiat de bon començament a la voluntat dels lectors potencials, que podran subscriure-s’hi a partir d’ara i que seran el sòcol fonamental del projecte. sabem que sense una base mínima de subscriptors no hi haurà possibilitat de supervivència. política&prosa, inspirada en un esperit més de mecenatge que de rendibilitat comercial, existirà si ho volen els lectors i els subscriptors, tot i que finalment l’objectiu és construir una empresa sostenible, que visqui gràcies a la voluntat dels seus lectors i a la qualitat de la seva oferta.


qui tingui la generositat de contribuir al seu llançament ha de saber que el gruix de les inversions s’està fent en els continguts. el nucli fundador que hi treballa des del gener passat ho fa com a voluntariat periodístic i sense retribució. l’estructura empresarial és mínima, sense plantilla de treballadors i amb externalització de totes les tasques, sense haver de pagar lloguers per locals ni despatxos. tota la contribució dels lectors, sigui amb les seves aportacions de capital sigui amb les subscripcions, es dedicarà gairebé íntegrament a retribuir els periodistes, escriptors i col·laboradors. amb bona lògica, ens comprometem a mantenir una política de total transparència respecte als nostres comptes, única garantia de fidelitat als principis que ens inspiren.


la crisi del periodisme no és tan sols la crisis de la democràcia, sinó que és també part de la crisi catalana. la catalunya que volem, inclusiva, oberta, pactista, plural i europea, necessita un periodisme de qualitat, a l’alçada del millor periodisme que es pugui fer avui al món. aquest és un projecte coral, sense protagonismes ni ambicions personals. l’ambició, que hi és i molta, és col·lectiva, de societat i de país, d’uns ciutadans que no es conformen amb l’actual curs de les coses, tant pel que fa a la llengua com pel que fa a la cultura, inclosa la política i la periodística, i que han pres la determinació de posar-se a treballar.


f2910831501ba121edc0a084500cc5f2
ja són aquí
politicaprosa.com
2020.10
una nova dreta extrema, en bona part construïda a partir de nostàlgia franquista, però empeltada de la modernitat nacionalpopulista i trumpista, acaba d’entrar amb força al parlament regional d’andalusia. els qui es vantaven de la seva absència, com els qui la notaven a faltar, a vegades fins a convocar-la, ja han quedat desmentits. la democràcia espanyola no és excepcional i es veu rosegada pels mateixos mals que pateixen gairebé totes les democràcies del nostre entorn.


en el nostre cas, la irrupció d’aquesta nova força a andalusia, amb la premonició que significa de cara a la seva entrada al parlament espanyol i als parlaments autonòmics, també al català, significa abans que res una pertorbació en la geometria parlamentària amb importants conseqüències immediates pel que fa a l’estabilitat política i a la capacitat dels governs. el resultat de les eleccions, tot i el fracàs que significa per al socialisme andalús dirigit per susana díaz, castiga primer de tot al govern de pedro sánchez, subratlla la seva debilitat parlamentària i estimula la demanda d’eleccions anticipades immediates, sobretot per part de ciutadans, el partit en ascens amb més possibilitats d’enlairar-se a partir de l’impuls andalús.


la força d’un bloc conservador fortament motivat per l’agenda antiindependentista i per la radicalitat de vox emet un doble missatge de cara a catalunya. d’una part, escenifica electoralment la reacció a la tardor secessionista del 2017 i al manteniment de la tensió i dels objectius independentistes per part del govern català presidit per quim torra i pel consell de la república de l’exili brussel·lenc de carles puigdemont. de l’altra, acompleix retrospectivament la profecia independentista de la regressió autonomista i democràtica de caire franquista enfront de la qual es va organitzar el procés independentista. el fantasma de l’espanya fosca i antiga, reaccionària i anticatalana, llargament evocat i convocat, ja ha començat finalment a dibuixar-se al damunt de l’escenari polític.


aquest és el moment més delicat per a una formació com ciutadans, embrancada en una doble competència, la personal de rivera amb casado per la primogenitura de la dreta a l’hora de substituir sánchez, arribi quan arribi l’oportunitat, i pel control de l’agenda política, qüestió en la qual el competidor no és el pp sinó vox. el declivi del pp, tot i la seva condició de partit més votat de la dreta, afegit a la llosa de la corrupció i a la deriva extremista adoptada per la nova direcció, fan poc versemblant el projecte de reunificació conservadora implícit en la proposta d’un tripartit eufemísticament anomenat de centredreta. al cap i a la fi, vox és una deriva organitzativa del pp, construïda des de l’aznarisme com a resposta a l’immobilisme i a la moderació de mariano rajoy.


té tota la raó manuel valls quan demana un «cordó sanitari» que separi els partits demòcrates de vox, en la mateixa línia del tractament que ha rebut el lepenisme a frança, tant en la seva forma arcaica de front national com en l’actual de rassemblement national. amb més fonament quan també ho han demanat guy verhofstadt, líder del grup liberal al parlament europeu, o el diari *le monde* en un contundent editorial sobre les eleccions andaluses. el programa de vox és fora de la constitució espanyola, de la idea d’integració europea i dels valors i formes de la democràcia liberal, al mateix títol que hi és la cup, una organització mereixedora del mateix tipus d’actitud per part dels partits democràtics. no és el mateix cas el dels partits independentistes majoritaris que en el seu moment, i equivocadament, van allunyar-se o sentir-se expulsats de la centralitat constitucional, i als quals cal obrir de nou camins per tal de que tornin a incorporar-se al diàleg polític primer i després al joc liberal de la multilateralitat constitucional espanyola, un viatge en el què vox vocacionalment no hi vol ser ni mai hi serà.


en una situació encara més difícil es troba el propi govern socialista, amb una base parlamentària tan minsa, assetjat des de la dreta i mancat de suports suficients des de l’esquerra i l’independentisme. la temptació catastrofista d’afavorir la implosió del sistema polític, encara que sigui per la cavalcada ultradretana, a l’espera de treure’n una oportunitat fructífera, pot semblar massa forta per a l’esperit aventurer que ha anat niant dins el rupturisme català. tot i que sigui molt el que pot començar a entrar en risc, des de l’autogovern català fins a la integració europea, és difícil esperar que el conjunt de l’independentisme abandoni el camí de la irresponsabilitat i es decideixi finalment per governar i pactar.


la celebració del judici contra els dirigents de la secessió no pot ser l’excusa esgrimida quan comença a ser explícit tot el que està en risc. És ben clar el que cal perquè els vots de vox siguin irrellevants i no esdevinguin llavor per futures eleccions, incloses les catalanes. l’única sortida catalana honorable i a l’alçada del llegat històric del catalanisme és el suport als pressupostos de l’estat que permeti a pedro sánchez aturar l’ofensiva de la dreta extrema i seguir amb la política de diàleg i de desinflamació, incorporant el màxim de forces polítiques a la conversa ja oberta sobre la ben necessària reforma constitucional.


en res contribueixen al clima necessari per a aquesta sortida les mesures extremes adoptades individualment per alguns presos, tot i que mereixen tot el respecte i consideració, en un esforç explícit per no perdre el focus dels mitjans i el control de l’agenda política. només en un clima d’una certa recuperació del diàleg cívic es podrà passar el mal tràngol del judici i d’unes sentències que, cas de ser condemnatòries, necessàriament han d’acabar sent corregides per mesures de gràcia amb un ampli suport de les majories catalanes i espanyoles. qui no afavoreixi la rectificació urgent que barri el pas a la ultradreta cometrà una irresponsabilitat molt greu, una de nova, que pesarà greument sobre les espatlles dels actuals dirigents del *procés*.


d3c84f38ffd1f2732a803a6161ece111
acte de presentació del número 1 de la revista
politicaprosa.com
2020.10
[fusion\_builder\_container hundred\_percent="no" equal\_height\_columns="no" menu\_anchor="" hide\_on\_mobile="small-visibility,medium-visibility,large-visibility" class="" id="" background\_color="" background\_image="" background\_position="center center" background\_repeat="no-repeat" fade="no" background\_parallax="none" parallax\_speed="0.3" video\_mp4="" video\_webm="" video\_ogv="" video\_url="" video\_aspect\_ratio="16:9" video\_loop="yes" video\_mute="yes" overlay\_color="" video\_preview\_image="" border\_size="" border\_color="" border\_style="solid" padding\_top="" padding\_bottom="" padding\_left="" padding\_right=""][fusion\_builder\_row][fusion\_builder\_column type="1\_1" layout="1\_1" background\_position="left top" background\_color="" border\_size="" border\_color="" border\_style="solid" border\_position="all" spacing="yes" background\_image="" background\_repeat="no-repeat" padding\_top="" padding\_right="" padding\_bottom="" padding\_left="" margin\_top="0px" margin\_bottom="0px" class="" id="" animation\_type="" animation\_speed="0.3" animation\_direction="left" hide\_on\_mobile="small-visibility,medium-visibility,large-visibility" center\_content="no" last="no" min\_height="" hover\_type="none" link=""][fusion\_text columns="" column\_min\_width="" column\_spacing="" rule\_style="default" rule\_size="" rule\_color="" hide\_on\_mobile="small-visibility,medium-visibility,large-visibility" class="" id=""]

ahir al vespre a la biblioteca joan fuster de barcelona es va presentar el primer número en paper de la revista. davant de socis, fundadors i amics es va emfatitzar què l'objectiu de la revista és contribuir, des d'una òptica catalanista, a recuperar el diàleg a catalunya molt malmès com a conseqüència de l'excepcional situació política viscuda en els darrers anys i que es vol fer a través d'un periodisme independent, crític, de qualitat, plural i allunyat de la trinxera que contribueixi a refer la cohesió de la societat catalana. alhora es va assenyalar que el projecte només serà viable si compta amb la complicitat i el compromís de lectors i subscriptors.

la presentació va anar acompanyada d'un debat entorn la situació política a catalunya i el paper dels mitjans de comunicació entre el periodista rafael jorba i el filòleg jordi amat. el primer va apel·lar al paper fonamental del periodisme en la reconstrucció del mirall trencat en què no es veu més que una petita porció de realitat com a pas previ a la reedició del contracte social mentre que amat va reivindicar la política de les coses concretes capaç de gestionar la complexitat enfront de la política basada en un relat simplificador de la realitat.

la revista es pot obtenir a través de subscripció al web i ja es troba disponible a llibreries.

[/fusion\_text][fusion\_button link="https://www.politicaprosa.com/fer-me-subscriptor/" text\_transform="" title="" target="\_self" link\_attributes="" alignment="" modal="" hide\_on\_mobile="small-visibility,medium-visibility,large-visibility" class="" id="" color="default" button\_gradient\_top\_color="" button\_gradient\_bottom\_color="" button\_gradient\_top\_color\_hover="" button\_gradient\_bottom\_color\_hover="" accent\_color="" accent\_hover\_color="" type="" bevel\_color="" border\_width="" size="" stretch="default" shape="" icon="" icon\_position="left" icon\_divider="no" animation\_type="" animation\_direction="left" animation\_speed="0.3" animation\_offset=""]subscripcions[/fusion\_button][fusion\_text]

 

[/fusion\_text][fusion\_gallery image\_ids="2427,2429,2419,2421,2423,2439" layout="grid" picture\_size="" columns="" column\_spacing="10" gallery\_masonry\_grid\_ratio="" gallery\_masonry\_width\_double="" hover\_type="" lightbox="yes" lightbox\_content="" bordersize="" bordercolor="" border\_radius="" hide\_on\_mobile="small-visibility,medium-visibility,large-visibility" class="" id="" /][/fusion\_builder\_column][/fusion\_builder\_row][/fusion\_builder\_container]
6d296c998a3a4ecb60d8c011be21c252
la responsabilitat de jutjar
politicaprosa.com
2020.10
la responsabilitat a la qual s’enfronta el tribunal suprem amb la causa contra els dirigents independentistes catalans és extraordinària, per la gran transcendència que tindrà la seva sentència no tan sols en les relacions entre catalunya i la resta d’espanya sinó abans que res pel futur de la democràcia constitucional espanyola. tot el pes d’una decisió tan determinant pel futur del país recau sobre la judicatura com a resultat d’un dèficit polític i, especialment, de la manca de compromís per part dels governs de mariano rajoy en la resolució d’un contenciós tan llargament covat i preparat i al qual tant ha contribuït a enervar el mateix partit popular.

a l’absència de diàleg i de decisions polítiques durant els darrers sis anys s’hi suma el caràcter absolutament insòlit dels fets delictius a jutjar i la falta de precedents, i fins i tot de jurisprudència, sobre uns tipus penals tan rarament utilitzats a la història judicial espanyola. no existeixen antecedents en el nostre entorn democràtic d’institucions de govern o de parlaments que hagin pretès desvincular-se unilateralment de la legalitat estatutària i constitucional vigent. tampoc n’hi ha de la promulgació de lleis que trenquen i es contradiuen obertament amb l’ordenament jurídic i fins i tot fan lluïment de la seva superioritat jeràrquica sobre la norma suprema constitucional.

la gravetat d’aquests fets es veu acompanyada, d’altra part, d’una reiterada i exhibida voluntat d’utilització de mitjans pacífics per tal de portar a terme la ruptura legal i construir al damunt de la legalitat destruïda una pretesa república catalana independent. no pot haver massa dubtes sobre el caràcter delictiu dels esdeveniments, promoguts per la majoria parlamentària i el govern independentistes, especialment des dels dies 6 i 7 de setembre fins al 17 d’octubre, jornada en la qual es va acabar proclamant la independència. posar-se d’acord sobre aquests fets és probablement una premissa per a qualsevol resolució efectiva del contenciós: no hi ha un dret a l’autodeterminació només d’una part de la població catalana, que no compta a més amb la majoria social, ni aquest suposat dret es pot considerar superior a qualsevol ordenament jurídic i anterior a qualsevol constitució.

considerar que els fets atribuïts als encausats no són delictius o demanar la lliure absolució o el sobreseïment de la causa abans mateix de la celebració del judici és una invitació a la perpetració d’accions delictives similars, i fins i tot de signe contrari, contra la democràcia o contra l’autogovern, en una societat que es veuria indefensa davant de qualsevol atac al seu marc legal i constitucional. cal assenyalar doncs que reivindicar políticament l’acció dels acusats a partit d’aquesta premissa, al marge de la força o utilitat retòrica o propagandística que pugi tenir, és una forma indirecta però ben clara de demanar la seva condemna.

certament, hi haurà un debat jurídic contradictori transcendental sobre la tipificació del delicte pel que fa al caràcter d’alçament violent i públic que exigeix el codi penal, del qual dependrà en bona part el grau més o menys elevat de les penes que la fiscalia demani al final de la vista oral i, naturalment, la sentència que dicti el tribunal. aquesta no és una qüestió merament acadèmica, sinó de profund significat jurídic i polític, responsabilitat exclusiva d’un poder judicial que ha de defensar l’estat de dret i el sistema constitucional. d’aquestes qualificacions dels delictes s’han derivat els aspectes que més preocupació han aixecat en la societat catalana, primer les presons provisionals de tan llarga durada i després les peticions de penes tan dures per part dels fiscals.

tots aquets aspectes tan controvertits i en molts aspectes dolorosos no han d’autoritzar expressions excessives i colèriques que posen en dubte la independència judicial, donen els fets per sentenciats i desqualifiquen el conjunt del sistema jurídic espanyol. el moment actual és encara preliminar, en fase de conclusions provisionals de la fiscalia. la dificultat de l’actual pas exigeix la màxima confiança en l’acció de la justícia i en l’eficàcia d’una vista oral en la qual totes les parts, sobretot les defenses, han de poder exposar el seus arguments i les seves proves amb les garanties pròpies del sistema judicial espanyol i que comptarà més tard amb la tutela de la justícia europea.

la vista oral ha de servir, amb la publicitat que correspon, com a moment pedagògic pel conjunt de la societat espanyola, de forma que tothom tingui la oportunitat d’exposar les seves raons i arguments, i es pugui deduir fins a quin punt s’ha produït una alteració punible de la vida democràtica. per difícil que sigui l’encaix dels delictes jutjats en les figures penals existents, no caben tampoc interpretacions retorçades d’un codi, com el penal, que sempre ha de ser l’última ratio. sigui quin sigui el resultat, cal exigir i exigir-nos tots plegats, i ja des de bon començament, el màxim respecte per les sentències que emanin del tribunal, en el benentès que el caràcter garantista del sistema espanyol sempre comptarà amb la salvaguarda de darrer recurs al tribunal de drets humans del consell d’europea.

si bé la màxima responsabilitat recaurà sobre els jutges, que hauran de resoldre ells sols el contenciós que no ha sabut resoldre el govern ni les institucions polítiques, també serà notable la responsabilitat de tots els agents polítics, partits, dirigents, periodistes i mitjans de comunicació a l’hora de respectar i preservar la independència del tribunal. al final dels comptes, aquesta serà una magnífica i solemne ocasió perquè el conjunt de la societat espanyola, inclosa al catalana, doni l’exacta mesura de la seva capacitat de maduració i regeneració democràtiques i de defugir els instints suïcides que tempten en la nostra època a totes les societats del nostre entorn.
3b846021141c9ef4f99b179490d9f00f
la clau europea
politicaprosa.com
2020.10
europa ha estat la gran absent del debat sobre l’anomenat *procés*, tant a catalunya com al conjunt d’espanya. les referències a la unió europea només s’han fet en clau instrumental -la teòrica pertinença o no d’un estat català independent a la ue, una hipotètica mediació de brussel·les...-, però no des de la realitat política, econòmica i social que representen els més de seixanta anys de construcció europea. una realitat que espanya no va abraçar de ple dret fins l'1 de gener de 1986. val a recordar que el magistrat eugeni gay, en el seu vot particular de la sentencia del tribunal constitucional sobre l’estatut del 2006, ja assenyalava aquesta disfunció en el debat polític i jurídic que havia acompanyat la traumàtica tramitació de la nova carta autonòmica: «la resolució denota en certs moments un academicisme més propi del segle xix, centrat al debat entre el positivisme i l’historicisme i allunyat en qualsevol cas de la realitat jurídica del món contemporani, en què les sobiranies són difícils de distingir i els estats no són sobirans en el ple sentit del terme. la realitat es presenta actualment molt més complexa i el dret ha de respondre a aquesta realitat, sense que afortunadament hi càpiga el sosteniment de certs dogmes, com el dogma de la sobirania o la defensa d'un nacionalisme exacerbat» (28/vi/2010).

sí, la clau europea, que hauria pogut ser el desllorigador de l’actual debat *hispano-català*, ha estat menystinguda pels protagonistes del litigi, a barcelona i a madrid. es tracta d’un capteniment sorprenent, sobretot per part d’aquelles forces que provenen de la tradició del catalanisme polític i que en el passat havien emfasitzat els orígens carolingis de catalunya (l’antiga marca hispànica). tanmateix, de l’èxit o del fracàs de la construcció europea en depenen no només el futur de catalunya i d’espanya, sinó la consolidació de l’espai més gran de llibertat política, progrés econòmic i benestar social que mai hagi conegut la història de la humanitat: «mai tantes persones no havien tingut tantes oportunitats vitals» (ralf dahrendorf). aquet model d’èxit, bastit pels pares fundadors de la construcció europea des de l’espai socialdemòcrata i democristià, va entrar en crisi amb la globalització: la producció va traspassar les fronteres nacionals i va quedar fora de l’àmbit de la redistribució, regulada pels estats. per això, d’aleshores ençà, es fa evident que només un pas endavant en la europa política, social i econòmica pot corregir aquesta disfunció i resoldre l'anomenat trilema de rodrik: a més globalització, s'imposa renunciar a dosis de democràcia en el pla dels estats-nació o bé cedir més sobirania nacional a favor d'un federalisme global (en el nostre cas, europeu).

això no obstant, l’actual cicle de crisi econòmica ha produït un efecte contrari i pervers: ha desfermat el vertigen de les classes mitjanes, les pors i els tics atàvics, la temptació autoritària i l’auge de la demagògia i de la xenofòbia. las xarxes de seguretat de la unió europea, tant en el pla polític com en l’econòmic i social, han esmorteït l’impacte d’una crisi que ens hagués pogut endinsar en un escenari de fractura irreversible com aquell que descrivia -al final dels anys trenta del segle passat- stefan zweig a *el món d’ahir*. «fins i tot la pàtria que el meu cor havia escollit, europa, s’ha perdut des que, per segona vegada, presa de la febre del suïcidi, s’esquinça en una guerra fratricida». sortosament, a diferència d’aquella europa d’entreguerres, ara hem parat el cop. no hem evitat, però, que les respostes en clau populista desestabilitzessin el projecte europeu. no només el brexit del regne unit o les derives autoritàries de polònia o d’hongria; també l’esclat de les propostes populistes als països fundadors (itàlia, frança o alemanya). el món de demà, amb els valors de llibertat, civilitat i progrés que són els pilars de la construcció europea, depèn de com encarem els problemes d’avui i les respostes que hi aportem.

per això, des de *política&prosa* militem per la defensa del projecte europeista i alertem, tant a catalunya com a la resta d’espanya, del perill que representen aquells relats polítics i mediàtics que atien els nacionalpopulismes. apostem també per superar la resposta tecnocràtica que la ue ha donat en aquest llarg cicle de crisi i per recuperar el model social de referència, amb més integració política, econòmica i fiscal, de bracet d’una europa de matriu federal. perquè, al capdavall, el repte de la ue del segle xxi passa per saber administrar la complexitat i per fer-ho des de la divisa de la seva *non nata* constitució: «unida en la diversitat». es tracta d’una divisa que entronca també amb el missatge del catalanisme majoritari i que es concreta amb el model de *ciutadanies compartides* que es troba en la base de la ciutadania europea: tota persona que tingui la nacionalitat d’un estat membre té també la ciutadania de la unió, que s’afegeix a la ciutadania de l’estat sense substituir-la.

europa és la clau per obrir la porta del carreró sense sortida en el qual ens trobem. ens cal superar el model decimonònic del vells estats-nació de què parlàvem al començament i reforçar la pulsió europeista. per això, de catalunya estant, entenem que l’enfortiment de la llibertat política, la promoció del progrés econòmic i la defensa del model social de referència són inseparables de la construcció europea. si la unió europea se n’anés en orris, se’n ressentiria la democràcia espanyola, l’autogovern de catalunya i la llibertat i el benestar de tots els ciutadans.
8ad000a67c738de26a1a2b57ec9638e8
els «nous» fets d’octubre
politicaprosa.com
2020.10
si octubre és un dels mesos revolucionaris per excel·lència, a catalunya ho és per partida doble. fins l’any passat la memòria catalana vinculava els fets d’octubre amb la proclamació de l’estat català per part del president lluís companys que va culminar amb l’empresonament del govern i amb la suspensió del l’autonomia. hi ha qui encara fa apologia d’aquells esdeveniments com un moment extraordinari en què el govern català, en solidaritat amb la revolta d’astúries, es rebel·lava contra la incorporació de la ceda al govern de la república. però tots sabem i saben sobre tot els historiadors, que aquell va ser un gest inútil, de suprema irresponsabilitat, que suposà la fi del l’autogovern recentment assolit i amenaçà l’estabilitat de la ja fràgil segona república.

novament el mes d’octubre de 2017 ha quedat gravat en la memòria dels catalans com un moment si no pròpiament revolucionari sí clarament disruptiu que va acabar amb la inèdita aplicació de l’article 155 de la constitució, el cessament del govern i la convocatòria d’eleccions. al llarg de tot aquell mes, amb clara continuïtat al que s’havia esdevingut al mes de setembre, es van succeir una sèrie d’esdeveniments tots ells insòlits i viscuts amb molta intensitat per la majoria dels catalans que els han dotat de diferents significats tot dificultant la construcció d’un únic relat.

octubre va començar amb la celebració del referèndum d’autodeterminació il·legal. en previsió de què les forces de l’ordre, per mandat judicial, impedirien les votacions, molts col·legis electorals van ser ocupats per ciutadans organitzats en comitès de defensa del referèndum –antecedent dels comitès de defensa de la república- disposats a fer resistència pacífica als més que previsibles desallotjaments. a molts col·legis es va votar després de què les totes les urnes arribessin a lloc gràcies a la col·laboració ciutadana i sense que, incomprensiblement, la policia no en confisqués ni una de sola. d’altres van ser desallotjats sense incidents i en uns quants la resistència dels ciutadans va desfermar una desproporcionada resposta policial que en alguns casos està sent investigada judicialment. segons els resultats oficials, encara que no comptin amb cap tipus validesa -cal recordar que el referèndum no va complir cap dels estàndards internacionals establerts per la comissió de venècia- van participar més de dos milions de persones la majoria de les quals hi van votar favorablement.

la capacitat de mobilització va tornar a exhibir-se la en la jornada del 3 d’octubre, esperonada per l’impacte emocional de la brutalitat policial. i el 10 d’octubre, quan una multitud a les portes del parlament va vitorejar una proclamació de la independència i va plorar per la seva automàtica suspensió vuit segons després. i amb les protestes per l’empresonament de jordi sànchez i jordi cuixart. i esperant unes instruccions que no van arribar el dia 27 després de la proclamació de la independència. totes aquestes experiències van generar solidaritat de grup, lleialtats, memòria compartida i van contribuir a reforçar la idea de què de l’1 d’octubre se’n deriva un mandat popular i de què espanya és un estat repressor i amb baixa qualitat democràtica, un argument que es va veure encara reforçat arran de l’empresonament de dirigents independentistes i la seva fugida a l’estranger considerada pel sobiranisme com un exili.

però el mes d’octubre no només roman en l’imaginari col·lectiu de independentisme. el succeït durant aquell mes també va servir per mobilitzar a un sector de la societat, els contraris a la independència, que fins aleshores s’havia mantingut del tot silenciosa més enllà de les convocatòries electorals. la manifestació convocada per societat civil catalana el 8 d’octubre sota el lema «prou! recuperem el seny» va tenir un èxit inesperat. una multitud encapçalada per dirigents del psc, de ciutadans i del pp va fer una defensa desacomplexada de la unitat d’espanya tot lluint banderes catalanes i també espanyoles, una imatge a catalunya fins aleshores associada a les minoritàries manifestacions de l’extrema dreta nostàlgica. l’èxit de la mobilització es va repetir el 29 d’octubre després de la segona proclamació de la república i de l’aplicació de l’article 155. aquells dies l’independentisme va perdre el monopoli de les grans mobilitzacions del què havia gaudit des de 2012. les lleis del referèndum i de transitorietat aprovades al setembre havien traspassat totes les fronteres de l’estat de dret. molts van ser els ciutadans catalans que van reaccionar, especialment davant del temors i incerteses que va aixecar referèndum de l’1 d’octubre com a amenaça real a la integritat d’espanya, una perspectiva que despertava molts temors i incerteses. aquets mateixos temors i incerteses van fer traslladar milers de comptes corrents a fora de catalunya i més de 3000 empreses que des del setembre van traslladant la seva seu social.

la interpretació del que van suposar els fets d’octubre no és unànime i així ho hem volgut reflectir a través de diverses contribucions i d’un qüestionari sobre el significat de l’1 d’octubre, el dia que ho desferma tot, fet en col·laboració amb agenda pública, en el que han participat reconeguts especialistes en diversos àmbits. cal escoltar, conèixer i tractar d’entendre les raons de totes les interpretacions. però, sobretot, el que cal un any després és que els dirigents polítics reconeguin que els nous fets d’octubre van ser un enorme i doble fracàs, resultat d’un cúmul d’errors dels partidaris de la independència com dels qui la combaten. a uns els toca reconèixer que el referèndum va ser il·legal i que de la unilateralitat no se’n pot deduir cap tipus de mandat, i als altres que la resposta policial, judicial i l’excepcionalitat no resoldran un problema de naturalesa política, en el qual es juga la pròpia capacitat dels catalans de conviure com a ciutadans iguals en drets i obligacions en una mateixa comunitat política.
f456eaf7f16a827fd4f66aa0e7ff3f82
qüestionari agenda pública
politicaprosa.com
2020.10
[fusion\_builder\_container hundred\_percent="no" hundred\_percent\_height="no" hundred\_percent\_height\_scroll="no" hundred\_percent\_height\_center\_content="yes" equal\_height\_columns="no" menu\_anchor="" hide\_on\_mobile="small-visibility,medium-visibility,large-visibility" status="published" publish\_date="" class="" id="" background\_color="" background\_image="" background\_position="center center" background\_repeat="no-repeat" fade="no" background\_parallax="none" enable\_mobile="no" parallax\_speed="0.3" video\_mp4="" video\_webm="" video\_ogv="" video\_url="" video\_aspect\_ratio="16:9" video\_loop="yes" video\_mute="yes" video\_preview\_image="" border\_size="" border\_color="" border\_style="solid" margin\_top="" margin\_bottom="" padding\_top="" padding\_right="" padding\_bottom="30px" padding\_left=""][fusion\_builder\_row][fusion\_builder\_column type="1\_1" layout="1\_1" spacing="" center\_content="no" link="" target="\_self" min\_height="" hide\_on\_mobile="small-visibility,medium-visibility,large-visibility" class="" id="" background\_color="" background\_image="" background\_position="left top" background\_repeat="no-repeat" hover\_type="none" border\_size="0" border\_color="" border\_style="solid" border\_position="all" padding\_top="" padding\_right="" padding\_bottom="" padding\_left="" margin\_top="" margin\_bottom="" animation\_type="" animation\_direction="left" animation\_speed="0.3" animation\_offset="" last="no"][fusion\_text columns="" column\_min\_width="" column\_spacing="" rule\_style="default" rule\_size="" rule\_color="" hide\_on\_mobile="small-visibility,medium-visibility,large-visibility" class="" id=""]### diversos especialistes responen al qüestionari sobre l'1 d'octubre, en col·laboració amb agenda pública.

**preguntes**

[/fusion\_text][fusion\_checklist icon="" iconcolor="rgba(255,255,255,0)" circle="" circlecolor="#ffffff" size="" divider="yes" divider\_color="#a0a0a0" hide\_on\_mobile="small-visibility,medium-visibility,large-visibility" class="" id=""][fusion\_li\_item icon=""]### 1.- se’n deriva un mandat de l’1-o?

[/fusion\_li\_item][fusion\_li\_item icon=""]### 2.- quedarà un llegat polític d’aquell dia?

[/fusion\_li\_item][fusion\_li\_item icon=""]### 3.- quin lloc ocuparà en la història d'espanya i catalunya?

[/fusion\_li\_item][/fusion\_checklist][/fusion\_builder\_column][/fusion\_builder\_row][/fusion\_builder\_container][fusion\_builder\_container hundred\_percent="no" equal\_height\_columns="no" menu\_anchor="" hide\_on\_mobile="small-visibility,medium-visibility,large-visibility" class="" id="" background\_color="" background\_image="" background\_position="center center" background\_repeat="no-repeat" fade="no" background\_parallax="none" parallax\_speed="0.3" video\_mp4="" video\_webm="" video\_ogv="" video\_url="" video\_aspect\_ratio="16:9" video\_loop="yes" video\_mute="yes" overlay\_color="" video\_preview\_image="" border\_size="" border\_color="" border\_style="solid" padding\_top="" padding\_bottom="" padding\_left="" padding\_right=""][fusion\_builder\_row][fusion\_builder\_column type="1\_1" layout="1\_1" spacing="yes" center\_content="no" link="" target="\_self" min\_height="" hide\_on\_mobile="small-visibility,medium-visibility,large-visibility" class="" id="" background\_color="" background\_image="" background\_position="left top" undefined="" background\_repeat="no-repeat" hover\_type="none" border\_size="" border\_color="" border\_style="solid" border\_position="all" padding\_top="" padding\_right="" padding\_bottom="50px" padding\_left="" margin\_top="0px" margin\_bottom="0px" animation\_type="" animation\_direction="left" animation\_speed="0.3" animation\_offset="" last="no"][fusion\_text columns="" column\_min\_width="" column\_spacing="" rule\_style="default" rule\_size="" rule\_color="" hide\_on\_mobile="small-visibility,medium-visibility,large-visibility" class="" id=""]**mar aguilera, professora de dret constitucional de la universitat de barcelona**

1. més que un mandat hi ha una manifestació clara d’una part important de la població que reclama de manera pacífica unes opcions polítiques legítimes i que haurien de ser escoltades, respectant com és evident, totes les altres. des de la «inclusivitat» cal una solució política a una qüestió política. no reconèixer que hi ha uns reptes importants sobre la taula és negar una realitat que fins ara, ignorant el diàleg i la resposta política, només han dut al fracàs.
2. hauria de quedar més d’un llegat. el primer, que catalunya és un país divers i plural; l’altre, que espanya també ho és i si això no s’integra, no es viu com una riquesa, no s’avançarà en la consolidació de la democràcia. també, que per moltes persones hi ha encara avui la necessitat de fer una proposta de consulta i/o referèndum que porti a una votació com s’ha fet en altres països de l’entorn. això s’hauria de fer sense menystenir a l’altra meitat de la població de catalunya. una altra possibilitat és que es proposi una manera diferent d’entendre l’organització territorial a espanya. la constitució espanyola, encara que rígida, ofereix escletxes que permeten donar resposta als reptes aquí plantejats. cal recordar que a nivell territorial tot el títol constitucional que en fa referència està esgotat en molts aspectes. aquest és un títol que fou pràcticament un full de ruta de com es podia arribar a la autonomia, de quina manera, i un pic assolida molts dels seus preceptes quedaren buits de contingut. la constitució preveia diferents velocitats en aquest títol vuitè i de la mateixa manera que finalment cada estatut d’autonomia recollí qüestions diverses aleshores, i més endavant a través de les diferents reformes -com ara pel que fa a les competències de sanitat i educació- avui aquest títol vuitè podria ser reformat per oferir nous camins. un altre llegat important de l’1-o és el fet que independentment de que s’estigui d’acord o no amb el que es votava, com es feia, el que es feia o defensava aquest dia, a catalunya les persones implicades en l’organització del procés de votació així com els i les votants van actuar en tot moment de manera pacífica. fins i tot davant d’una actuació desproporcionada, en opinió de molts, de la policia. l’1-o també deixa una societat activa i ferma en cada una de les postures que, encara que verbalment s’ha faltat al respecte, en la immensa majoria dels casos aquesta agressivitat en les paraules no ha resultat en accions violentes.
3. això és difícil de pronosticar i dependrà dels esdeveniments que es vagin succeint a partir d’ara. sobretot pel que fa a catalunya. en tot cas sí que es pot dir que encara que per molts la resposta del govern de l’estat d’aleshores a l’1-o fou de fermesa i encertada en general no sembla que per espanya sigui un dia a celebrar ja que es va respondre amb força al que s’havia de contestar amb diàleg i solucions polítiques.

[/fusion\_text][fusion\_separator style\_type="single|dotted" hide\_on\_mobile="small-visibility,medium-visibility,large-visibility" class="" id="" sep\_color="#545353" top\_margin="30px" bottom\_margin="" border\_size="" icon="" icon\_circle="" icon\_circle\_color="" width="" alignment="center" /][/fusion\_builder\_column][fusion\_builder\_column type="1\_1" layout="1\_1" spacing="yes" center\_content="no" link="" target="\_self" min\_height="" hide\_on\_mobile="small-visibility,medium-visibility,large-visibility" class="" id="" background\_color="" background\_image="" background\_position="left top" undefined="" background\_repeat="no-repeat" hover\_type="none" border\_size="" border\_color="" border\_style="solid" border\_position="all" padding\_top="" padding\_right="" padding\_bottom="50px" padding\_left="" margin\_top="0px" margin\_bottom="0px" animation\_type="" animation\_direction="left" animation\_speed="0.3" animation\_offset="" last="no"][fusion\_text columns="" column\_min\_width="" column\_spacing="" rule\_style="default" rule\_size="" rule\_color="" hide\_on\_mobile="small-visibility,medium-visibility,large-visibility" class="" id=""]**xavier arbós, catedràtic de dret constitucional de la universitat de barcelona**
1. no hi ha cap mandat, si l’existència d’aquest mandat pressuposa un referèndum. l’1-o no va desenvolupar-se d’acord amb la legalitat vigent (estava suspès pel tribunal constitucional), ni d’acord amb la llei catalana de referèndum aprovada el 6 de setembre de 2017 (la sindicatura havia dimitit i no va donar els resultats oficials), ni d’acord amb les recomanacions de la comissió de venècia (va fer-se fora del marc constitucional). tampoc es va realitzar en les condicions mínimes que generessin legitimitat, especialment per la intervenció policial que va tenir una violència excessiva. dit això, els actors polítics poden afirmar que hi ha un mandat democràtic, però no crec que aquesta interpretació es pugui basar en criteris de legalitat i legitimitat suficients.


2. sens dubte. el que va tenir lloc va significar un èxit d’organització davant el govern central, que havia afirmat que no hi hauria urnes. i en va haver. la mobilització va ser extraordinària, i les intervencions policials van cohesionar encara més el moviment independentista. les imatges de la violència policial contra persones pacífiques suscita simpaties envers els que defensaven les urnes. no crec que l’1-o generés un mandat democràtic, però sí, en canvi, va significar una experiència important per molta gent, que per allò viscut es va reafirmar en les seves conviccions. el moviment es va reforçar. les imatges de violència policial van generar simpaties fora de catalunya, i van ser utilitzades per il·lustrar les tesis que presenten l’estat espanyol com a repressor de l’independentisme


3. ja ha entrat a la història. hi ha carrers que han canviat el nom que tenien fins ara pel de *1er d’octubre*. el cas de girona on el nom de la plaça de la constitució, va ser modificat pel de *1er d’octubre* em sembla el més notable, per la contraposició que comporta entre allò que es rebutja i allò que el substitueix. la constitució deixa de representar allà un sistema de llibertats; sembla haver esdevingut el contrari, i l’1-o es presenta com el veritable símbol de la llibertat. d’altra banda, la percepció de la monarquia a catalunya ha canviat després del discurs de felip viè del 3 d’octubre, que no va mostrar empatia envers les persones que havien rebut cops per les càrregues policials. l’experiència de l’1-o ha entrat a formar part de la biografia de les persones que hi van prendre part. el seu llegat és una memòria col·lectiva, centrada en una data i compartida per gent molt diferent. la il·legalitat i els límits de la seva legitimitat semblen irrellevants davant la força emotiva de les imatges d’aquell dia. però malgrat haver entrat en la història, l’1-o no la va fer girar. encara som allà on érem, i continua essent necessari cohesionar la societat catalana, amb propostes racionals, per poder encarar el futur. És el futur el que està en les nostres mans, i no la història.

[/fusion\_text][fusion\_separator style\_type="single|dotted" hide\_on\_mobile="small-visibility,medium-visibility,large-visibility" class="" id="" sep\_color="#545353" top\_margin="30px" bottom\_margin="" border\_size="" icon="" icon\_circle="" icon\_circle\_color="" width="" alignment="center" /][/fusion\_builder\_column][fusion\_builder\_column type="1\_1" layout="1\_1" spacing="yes" center\_content="no" link="" target="\_self" min\_height="" hide\_on\_mobile="small-visibility,medium-visibility,large-visibility" class="" id="" background\_color="" background\_image="" background\_position="left top" undefined="" background\_repeat="no-repeat" hover\_type="none" border\_size="" border\_color="" border\_style="solid" border\_position="all" padding\_top="" padding\_right="" padding\_bottom="50px" padding\_left="" margin\_top="0px" margin\_bottom="0px" animation\_type="" animation\_direction="left" animation\_speed="0.3" animation\_offset="" last="no"][fusion\_text columns="" column\_min\_width="" column\_spacing="" rule\_style="default" rule\_size="" rule\_color="" hide\_on\_mobile="small-visibility,medium-visibility,large-visibility" class="" id=""]**cristina ares, professora de ciència política de la universidad de santiago de compostela**
1. un esdeveniment de participació política no convencional com l'1-o, per definició, no genera un mandat. fins i tot, es podria argumentar que va empitjorar la representació dels ciutadans de catalunya, tant en l'àmbit estatal com en el del propi parlament. com resultat el procés, el dany a aquesta última institució, entorn de la qual gira la vida política de la comunitat autònoma, és una dada fonamental. es produeix per la falta de respecte a les seves atribucions en la pròpia invitació a la consulta i de normalitat en la vida parlamentària, amb conseqüències en l'impuls i contingut de polítiques i, en general, en la representació d'una majoria de ciutadans no independentistes.no obstant això, el seguiment de la convocatòria i l'evident intensitat de les preferències dels catalans independentistes obliga als seus representants, no solament en l'escenari polític autonòmic sinó també al congrés i al senat, a aportar i debatre alternatives de polítiques, també constitucionals, que puguin millorar l'encaix del nacionalisme català en l'estat espanyol igual que donar resposta al conjunt divers de preferències territorials que conviuen dins i fora de catalunya.


2. l'1-o és un moment crític en la principal crisi de l'estat des de la transició espanyola. els partits moderats que van possibilitar en el passat una competició electoral centrípeta també en la dimensió territorial han mutat o s'han afeblit. el seu llegat té a veure amb la radicalització dels nacionalismes i la polarització, que dificulta la conformació de majories en les institucions i la governabilitat. a més, l'1-o va posar de manifest la insostenibilitat de la falta de correspondència entre els aspectes institucionals i culturals del model territorial espanyol, on conviuen un nivell elevat d'autogovern regional, i fins i tot un funcionament raonable d'alguns mecanismes de govern compartit, amb la falta d'estima a la diversitat de les identitats de base territorial en alguns sectors de la societat. aquest dèficit de cultura federal és un problema vell, agreujat en els últims anys per les estratègies dels partits independentistes, de ciutadans i del partit popular; després de l'1-o, tenim la seguretat que no podrem evitar enfrontar-ho.


3. no ho coneixem encara. dependrà dels passos que siguem capaços de donar en la resolució dels problemes bàsics que l'1-o planteja: ajustar les institucions a la pluralitat de la societat, dins i fora de catalunya, a la diversitat i intensitat de les nostres preferències, a la riquesa de les nostres cultures. potser si ens quedem amb el bé, els ciutadans, les seves actituds participatives, el seu compromís cívic, teatralizant menys i verbalizant millor els punts de conflicte, amb més empatia i generositat per part de gairebé tots, el lloc de l'1-o en la història de catalunya i d'espanya pugui resultar menys gris.

[/fusion\_text][fusion\_separator style\_type="single|dotted" hide\_on\_mobile="small-visibility,medium-visibility,large-visibility" class="" id="" sep\_color="#545353" top\_margin="30px" bottom\_margin="" border\_size="" icon="" icon\_circle="" icon\_circle\_color="" width="" alignment="center" /][/fusion\_builder\_column][fusion\_builder\_column type="1\_1" layout="1\_1" spacing="yes" center\_content="no" link="" target="\_self" min\_height="" hide\_on\_mobile="small-visibility,medium-visibility,large-visibility" class="" id="" background\_color="" background\_image="" background\_position="left top" undefined="" background\_repeat="no-repeat" hover\_type="none" border\_size="" border\_color="" border\_style="solid" border\_position="all" padding\_top="" padding\_right="" padding\_bottom="50px" padding\_left="" margin\_top="0px" margin\_bottom="0px" animation\_type="" animation\_direction="left" animation\_speed="0.3" animation\_offset="" last="no"][fusion\_text columns="" column\_min\_width="" column\_spacing="" rule\_style="default" rule\_size="" rule\_color="" hide\_on\_mobile="small-visibility,medium-visibility,large-visibility" class="" id=""]**ana carmona, catedràtica de dret constitucional de la universidad de sevilla**
1. al meu entendre, el mandat existeix, però no es deriva de l'1-o sinó de l'aspiració d'un millor i major nivell d'autogovern que ha existit i segueix existint en bona part de la societat catalana. després dels successos de l'1-o, aquesta aspiració es va condensar en un missatge molt gràfic, que si bé acull un problema de gran complexitat i difícil solució, va ser formulat de la manera més senzilla: «parlem»


2. ¡És clar que quedarà! de fet, un any després les seqüeles de l'1-o segueixen determinant de forma recurrent l'esdevenir polític no solament de catalunya sinó del país en el seu conjunt. la frustració que va seguir al curtcircuit institucional generat després de l'1-o, lluny de desaparèixer, s'ha mantingut arrelada entre les forces independentistes, que s'han mostrat incapaces de sortir del bucle secessionista i obrir vies de superació. amb el govern rajoy l'absència de canals per al diàleg va servir com argument per sustentar una ruptura que es presentava com l’única opció possible. tanmateix l'arribada de sánchez a l'executiu i les reiterades ofertes per recuperar la sintonia institucional, no han aconseguit invertir la tendència precedent, de tal manera que l'immobilisme segueix marcant l'agenda de la generalitat.


3. els esdeveniments previs i posteriors a l'1-o marquen un punt d'inflexió en la nostra experiència constitucional i política: l'aprovació pel parlament de les denominades lleis de desconnexió va vulnerar drets bàsics i inalienables de l'oposició i va llançar un torpede directe a la línia de flotació del sistema democràtic català, deixant-lo seriosament afectat. després de l'1-o l'activació de l'inèdit article 155 de la constitució, un precepte pensat per no haver de ser utilitzat mai, va portar l’inimaginable fins llavors: la suspensió temporal de l'autonomia a catalunya. per la seva banda, l'obertura de processos judicials contra els responsables polítics de l'1-o va obrir un escenari extraordinàriament enrarit en el qual coexisteixen el (perllongat) empresonament preventiu d'aquells dirigents que van comparèixer davant el tribunal suprem amb la condició d'escapolits de la justícia espanyola del mateix president puigdemont i un grup de consellers. i com a rerefons de tot l’anterior, no es pot perdre de vista l'efecte de polarització cada vegada més acusat que es viu en el si de la societat catalana, profundament dividida en dos blocs antagònics.

[/fusion\_text][fusion\_separator style\_type="single|dotted" hide\_on\_mobile="small-visibility,medium-visibility,large-visibility" class="" id="" sep\_color="#545353" top\_margin="30px" bottom\_margin="" border\_size="" icon="" icon\_circle="" icon\_circle\_color="" width="" alignment="center" /][/fusion\_builder\_column][fusion\_builder\_column type="1\_1" layout="1\_1" spacing="yes" center\_content="no" link="" target="\_self" min\_height="" hide\_on\_mobile="small-visibility,medium-visibility,large-visibility" class="" id="" background\_color="" background\_image="" background\_position="left top" undefined="" background\_repeat="no-repeat" hover\_type="none" border\_size="" border\_color="" border\_style="solid" border\_position="all" padding\_top="" padding\_right="" padding\_bottom="50px" padding\_left="" margin\_top="0px" margin\_bottom="0px" animation\_type="" animation\_direction="left" animation\_speed="0.3" animation\_offset="" last="no"][fusion\_text columns="" column\_min\_width="" column\_spacing="" rule\_style="default" rule\_size="" rule\_color="" hide\_on\_mobile="small-visibility,medium-visibility,large-visibility" class="" id=""]**arnau gonzález-vilalta, professor d’història a la universitat autònoma de barcelona**
1. no. per a procedir a implementar la secessió, no. el que se'n deriva és el fracàs de la gestió de la complexitat. la incapacitat de canalitzar un conflicte polític evident i sostingut en el temps, d'innegable i necessària ressolució, a través de la intel.ligència política. se'n deriva la necessitat de ser flexible i adaptar els codis legals a la realitat. És a dir, esdevé palmària l'obligació del sistema polític espanyol de construir el marc que permeti l'expressió dels catalans a favor o en contra de la independència de manera vinculant.


2. en quedaran una sèrie de reflexions històriques que, amb o sense raó, s'incorporaran a diverses dinàmiques amb llarga trajectòria. en primer lloc, la idea que resa que el catalanisme mort, convertit en independentisme, és un moviment avesat a no llançar-se a l'aventurisme. perque l'aventura era després de l'1o i del 27o. no es decideix a arriscar-se fins al final. no ha tingut mai, ni té visió d'estat avui en dia. no ha entès les lliçons de la història. potser intentava crear nous paradigmes però no ho ha aconseguit. en segona instància, la resposta de l'estat s'incorpora a la manera clàssica de gestionar el conflicte català: negació, menyspreu, prohibició, nul·la comprensió i repressió. amb intensitats variables, i sense unanimitats catalanes, l'estat espanyol en els seus diversos règims -amb molts catalans al seu costat- ha seguit una línia coherentment traumàtica. en quedarà també, una desconfiança mútua entre governs, entre catalans, amb els espanyols, de difícil gestió sense empaties creuades.  i la inexistència de la ue com a ens supranacional amb voluntat d'evitar tensions internes.


3. des del meu punt de vista, el sistema polític i cultural espanyol fa un segle llarg que esperava aquest moviment, aquest escenari, des de 1898. evidentment, el catalanisme burgès havia neutralitzat la tendència independentista per pur pragmatisme econòmic.  transformada la realitat catalana, espanyola, europea, s'ha pogut obrir la porta al que tothom esperava i anunciava des de feia dècades. en conseqüència, jo diria que en quedarà la constatació de que el catalanisme havia de culminar una evolució que -vist el repartiment del poder a espanya, la gestió de les llengües i cultures enmig de la globalització- tenia molts números de construir un independentisme de masses. crec que serà un punt d'inflexió, potser més retòric que real, que pot ser el cant del cigne del nacionalisme català, l'origen de la gestió de l'autodeterminació per part d'espanya. o simplement un episodi més d'una guerra freda, a vegades calenta, entre dues impotències compartides.

[/fusion\_text][fusion\_separator style\_type="single|dotted" hide\_on\_mobile="small-visibility,medium-visibility,large-visibility" class="" id="" sep\_color="#545353" top\_margin="30px" bottom\_margin="" border\_size="" icon="" icon\_circle="" icon\_circle\_color="" width="" alignment="center" /][/fusion\_builder\_column][fusion\_builder\_column type="1\_1" layout="1\_1" spacing="yes" center\_content="no" link="" target="\_self" min\_height="" hide\_on\_mobile="small-visibility,medium-visibility,large-visibility" class="" id="" background\_color="" background\_image="" background\_position="left top" undefined="" background\_repeat="no-repeat" hover\_type="none" border\_size="" border\_color="" border\_style="solid" border\_position="all" padding\_top="" padding\_right="" padding\_bottom="50px" padding\_left="" margin\_top="0px" margin\_bottom="0px" animation\_type="" animation\_direction="left" animation\_speed="0.3" animation\_offset="" last="no"][fusion\_text columns="" column\_min\_width="" column\_spacing="" rule\_style="default" rule\_size="" rule\_color="" hide\_on\_mobile="small-visibility,medium-visibility,large-visibility" class="" id=""]**elisenda malaret, catedràtica de dret administratiu de la universitat de barcelona**
1. no hi pot haver cap mandat ja que no es va expressar cap cos electoral. no hi havia formalment una convocatòria que complís els requisits, ni un cens.


2. l'únic llegat polític possible es el d’un immens error, un desastre social i econòmic; l'error polític de creure que era possible «fer un *maidan*» en una societat que ja disposava d'un nivell d'autogovern avançat, un nivell de benestar acceptable i una economia competitiva.


3. el lloc que correspon a les convulsions derivades de la gran recessió i el seu impacte sobre el teixit sòcio-econòmic, amb les derivades en la forma de fer política, populisme, apel·lació al poble, manca de respecte als drets de les minories, a la divisió de poders i a totes les institucions que suposen un sistema de límits i equilibris que garanteixen efectivament la democràcia

[/fusion\_text][fusion\_separator style\_type="single|dotted" hide\_on\_mobile="small-visibility,medium-visibility,large-visibility" class="" id="" sep\_color="#545353" top\_margin="30px" bottom\_margin="" border\_size="" icon="" icon\_circle="" icon\_circle\_color="" width="" alignment="center" /][/fusion\_builder\_column][fusion\_builder\_column type="1\_1" layout="1\_1" spacing="yes" center\_content="no" link="" target="\_self" min\_height="" hide\_on\_mobile="small-visibility,medium-visibility,large-visibility" class="" id="" background\_color="" background\_image="" background\_position="left top" undefined="" background\_repeat="no-repeat" hover\_type="none" border\_size="" border\_color="" border\_style="solid" border\_position="all" padding\_top="" padding\_right="" padding\_bottom="50px" padding\_left="" margin\_top="0px" margin\_bottom="0px" animation\_type="" animation\_direction="left" animation\_speed="0.3" animation\_offset="" last="no"][fusion\_text columns="" column\_min\_width="" column\_spacing="" rule\_style="default" rule\_size="" rule\_color="" hide\_on\_mobile="small-visibility,medium-visibility,large-visibility" class="" id=""]**josep lluís martí, professor de filosofia del dret de la universitat pompeu fabra**
1. no hi ha un mandat derivat del contingut del vot. l'1-o no va ser un referèndum legal, ni legítim. no va comptar amb les garanties necessàries, no es poden donar els resultats com a vàlids, i més de la meitat de la població no es va sentir concernida. no obstant, va ser una mobilització democràtica massiva emparada pel dret de llibertat d'expressió, i va suposar una lliçó de fermesa pacífica i perseverança per part del moviment independentista. crec que això fa que tinguem tots el deure de reaccionar al que va passar i tractar d'assolir un acord amb aquesta part important de la societat catalana.


2. el dia 1-o va tenir dues cares. en una d'elles, es va organitzar un referèndum il·legal i il·legítim aplicant unes lleis inconstitucionals i emparat en la doctrina de l'unilateralisme. aquesta dimensió de l'1-o no deixarà un llegat polític que no sigui el reconeixement de que la unilateralitat no és una solució als problemes polítics en un estat democràtic. ara bé, hi ha una segona cara o dimensió que té a veure amb la violència policial exercida de manera injustificada, desproporcionada, per tant il·legal, i injusta. aquesta violència va generar la mobilització de molts no independentistes que no pensaven votar i que ni tan sols reconeixien el referèndum com a legal. crec que es pot dir que un gruix important de la societat catalana va repudiar i condemnar aquella violència injustificada, tal i com es va demostrar a la mobilització del dia 3 [d’octubre de 2017]. aquesta segona dimensió podria tenir una importància com a llegat polític, pel que significa de reafirmació del pacifisme tant del moviment independentista com del sector no independentista de la societat que va condemnar els fets. la unitat del dia 3 es va construir sobre aquesta base: el pacifisme i la no violència. i aquest podria ser un llegat polític important.


3. en la història de catalunya serà un dels fets polítics més importants viscuts en democràcia des de 1975. que la lectura d'aquest fet (de la convocatòria, organització i mobilització del suposat referèndum) sigui positiva o negativa depèn en part de la lectura que un tingui prèviament de l'anomenat «procés» i del propi objectiu de la independència. ara bé, la violència policial serà recordada amb repulsa i condemna per una part molt majoritària a la societat catalana. per a la història d'espanya també té una importància considerable, tot i que òbviament no tant central com per a la catalana.

[/fusion\_text][fusion\_separator style\_type="single|dotted" hide\_on\_mobile="small-visibility,medium-visibility,large-visibility" class="" id="" sep\_color="#545353" top\_margin="30px" bottom\_margin="" border\_size="" icon="" icon\_circle="" icon\_circle\_color="" width="" alignment="center" /][/fusion\_builder\_column][fusion\_builder\_column type="1\_1" layout="1\_1" spacing="yes" center\_content="no" link="" target="\_self" min\_height="" hide\_on\_mobile="small-visibility,medium-visibility,large-visibility" class="" id="" background\_color="" background\_image="" background\_position="left top" undefined="" background\_repeat="no-repeat" hover\_type="none" border\_size="" border\_color="" border\_style="solid" border\_position="all" padding\_top="" padding\_right="" padding\_bottom="50px" padding\_left="" margin\_top="0px" margin\_bottom="0px" animation\_type="" animation\_direction="left" animation\_speed="0.3" animation\_offset="" last="no"][fusion\_text columns="" column\_min\_width="" column\_spacing="" rule\_style="default" rule\_size="" rule\_color="" hide\_on\_mobile="small-visibility,medium-visibility,large-visibility" class="" id=""]**lucía méndez, periodista el mundo**
1. no se’n pot derivar cap mandat d'una consulta sense garanties, sense cens, sense recompte legal, i on només van votar els favorables a la independència. aquest «mandat» que diuen els líders independentistes ja l'hi atribuïen amb les manifestacions de la diada des de 2012.


2. sí. sobretot el llegat d'un monumental fracàs de l'estat per impedir un referèndum il·legal, a pesar que el govern s'havia compromès a evitar les urnes i l’obertura de col·legis electorals. i l'error a l'hora final d'impedir-ho amb càrregues policials a la desesperada que només van servir per entelar la imatge d'espanya al món, amb les imatges servint de propaganda independentista.


3. l'1-0 serà una data molt rellevant en la història de la rebel·lió independentista d'aquests anys. de l'1 al 3 d'octubre el país va viure un dels moments més delicats i difícils dels últims 40 anys. el buit de l'autoritat de l'estat, la sensació de que els carrers a catalunya estaven desbordats i els mossos en desobediència, el govern desaparegut... la intervenció del rei com a cap de l'estat en la tarda-nit del dia 3 va omplir aquest buit. però va afectar a la monarquia mateixa, ja que el rei d'alguna manera va immiscir-se en la política, a pesar que la constitució li atorga un estatus simbòlic. va obrir la porta a la declaració d'independència i a l'aplicació de l'article 155.

[/fusion\_text][fusion\_separator style\_type="single|dotted" hide\_on\_mobile="small-visibility,medium-visibility,large-visibility" class="" id="" sep\_color="#545353" top\_margin="30px" bottom\_margin="" border\_size="" icon="" icon\_circle="" icon\_circle\_color="" width="" alignment="center" /][/fusion\_builder\_column][fusion\_builder\_column type="1\_1" layout="1\_1" spacing="yes" center\_content="no" link="" target="\_self" min\_height="" hide\_on\_mobile="small-visibility,medium-visibility,large-visibility" class="" id="" background\_color="" background\_image="" background\_position="left top" undefined="" background\_repeat="no-repeat" hover\_type="none" border\_size="" border\_color="" border\_style="solid" border\_position="all" padding\_top="" padding\_right="" padding\_bottom="50px" padding\_left="" margin\_top="0px" margin\_bottom="0px" animation\_type="" animation\_direction="left" animation\_speed="0.3" animation\_offset="" last="no"][fusion\_text columns="" column\_min\_width="" column\_spacing="" rule\_style="default" rule\_size="" rule\_color="" hide\_on\_mobile="small-visibility,medium-visibility,large-visibility" class="" id=""]**ignacio molina, professor de ciència política en la universidad autónoma de madrid** 
1. fins i tot en processos de votació reglats i acceptats per la immensa majoria del cos electoral és molt difícil concloure que es deriven mandats polítics clars de les urnes. la democràcia liberal és una forma de govern construïda sobre una confiança que la ciutadania diposita en els seus representants (confiança temporal entesa just com el contrari d'un mandat o delegació) i solament en casos molt concrets de grans majories, on és possible identificar els missatges de l'electorat, pot parlar-se d'una finestra d'oportunitat o d'un marge polític que legitima implementar determinats elements més o menys controvertits d'un programa. ¿va haver-hi aquesta gran majoria l'1-o? no, no la va haver-hi. al marge de la seva flagrant il·legalitat des d'un enfocament espanyol i de la lamentable gènesi de la votació en les antidemocràtiques sessions del parlament el 6 i 7 de setembre, l’1-o pretenia resoldre una qüestió de naturalesa constitucional (doncs és evident que o bé la secessió o bé la ruptura de l'ordre tenen aquesta transcendència) on les majories que impliquen un «mandat» polític han de ser molt altes pel que fa al cens.
més enllà d'ignorar les previsions del propi autogovern de catalunya (les majories qualificades de l'estatut), el gran problema de l'1-o va ser la seva naturalesa sectària. el pluralisme identitari de la societat catalana fa que sigui impossible parlar de «mandats», encara que siguin polítics, sense haver aconseguit un llindar que ni de lluny es va aconseguir llavors (entre altres motius, perquè no sabem ben on va quedar la participació entre tantes irregularitats) i sense haver tingut amb prou feines poder de convocatòria sobre la meitat de la catalunya castellanoparlant i que sent espanya com la seva identitat nacional. fins i tot en les poquísimes democràcies, com la britànica, amb certa tradició d'entendre la majoria simple com legitimadora, un cas com l'1-o (legalitats al marge) no s'entendria com a font d'un «mandat» precisament per la naturalesa dividida de la societat catalana. És veritat que a escòcia n’hi havia prou amb la meitat més un dels vots per resoldre la secessió però és que a escòcia no hi ha conflicte identitari. en canvi, a irlanda del nord, va haver-hi el 1973 un altre referèndum que pretenia afirmar les tesis unionistes (i que va ser boicotejat pels partits republicans). malgrat que allò va ser legal i malgrat que es va superar per molt el resultat de l'1-o (va votar a favor el 99% dels votants que representaven el 59% de la població), avui es veu com un *sectarian head count* i, fins que 25 anys després no es va aconseguir un acord consociacional (good friday), solament els unionistes van considerar aquella votació com a font d'un «mandat» per resoldre el conflicte nord irlandès.


2. quedarà un llegat polític en el nacionalisme català, sens dubte. un llegat èpic d'èxit de mobilització, engany a les institucions de l'estat (govern, congrés i tribunals) i repressió de la policia. el llegat per a un catalanisme més ampli serà molt més ambigu; com el dia en el qual va fracassar una determinada forma transversal i consensuada d'entendre catalunya. en la resta d'espanya, el llegat serà el d'un dia trist, on la convivència constitucional iniciada el 1978 va ser posada en perill per la dinàmica d'acció provocadora des de la generalitat i sobre reacció molt contraproduent des del govern d'espanya.


3. l'1-o passarà a la història de catalunya i espanya com un dia de fracàs i ruptura; tret que la història l'escriguin els nacionalistes ignorant que catalunya són tots/es els/les catalans/es i espanya tots/es els/les espanyols/les i llavors qualsevol joc de paraules és possible. per a un historiador estranger, l'1-o va ser un simulacre de referèndum (declarat il·legal pel tribunal constitucional i sense garanties procedimentals) que, si bé va ser capaç de mobilitzar extraordinàriament a la nombrosa catalunya nacionalista i a altres grups minoritaris d'esquerra, no va convocar a més de mitja catalunya; al mateix temps que va produir la màxima expressió d'una resposta maldestra des de madrid al procés sobiranista iniciat el 2012 i que fracassaria tres setmanes després amb la fallida dui i l'aplicació de l'art. 155

[/fusion\_text][fusion\_separator style\_type="single|dotted" hide\_on\_mobile="small-visibility,medium-visibility,large-visibility" class="" id="" sep\_color="#545353" top\_margin="30px" bottom\_margin="" border\_size="" icon="" icon\_circle="" icon\_circle\_color="" width="" alignment="center" /][/fusion\_builder\_column][fusion\_builder\_column type="1\_1" layout="1\_1" spacing="yes" center\_content="no" link="" target="\_self" min\_height="" hide\_on\_mobile="small-visibility,medium-visibility,large-visibility" class="" id="" background\_color="" background\_image="" background\_position="left top" undefined="" background\_repeat="no-repeat" hover\_type="none" border\_size="" border\_color="" border\_style="solid" border\_position="all" padding\_top="" padding\_right="" padding\_bottom="50px" padding\_left="" margin\_top="0px" margin\_bottom="0px" animation\_type="" animation\_direction="left" animation\_speed="0.3" animation\_offset="" last="no"][fusion\_text columns="" column\_min\_width="" column\_spacing="" rule\_style="default" rule\_size="" rule\_color="" hide\_on\_mobile="small-visibility,medium-visibility,large-visibility" class="" id=""]**joan rodríguez-teruel, professor de ciència política de la universitat de valència**
1. la consulta de l’1-o va ser un exercici de mobilització governamental per permetre l’expressió plebiscitària del moviment independentista. ni pretenia ser legal, pel seu rebuig a la cobertura constitucional, i va recavar massa legítima, ja que només fou acceptada per una minoria (important però minoria) de la societat, la que donava suport als partits impulsors. en aquestes condicions no se’n pot derivar cap mandat democràtic. això no significa que la pretensió d’un suposat mandat sigui ineficaç en termes retòrics, a falta d’altres arguments més forts del moviment independentista.


2. l’1-o fou el resultat d’una suma de febleses i d’impotències. la feblesa dels líders independentistes, incapaços de transformar el seu enorme suport popular en propostes de reforma pragmàtiques i operatives, i que van acabar anhelant que els errors de l’adversari resolguessin la seva fugida cap endavant. i també la impotència del govern de rajoy, que no va saber anticipar la tenacitat dels independentistes i, en darrer terme, va resignar-se a deixar en mans del poder judicial la resolució del que els poders executiu i legislatiu no es van atrevir a afrontar. aquestes dues febleses s’han retroalimentat des de l’inici del procés. com la història política ens ha demostrat tantes vegades, de la suma de febleses només en sorgeixen fracassos que retornen, amb el temps, sota forma de greuges i rancúnies. l’1-o no serà diferent: ens quedarà l’èpica dels ciutadans que van fer possible una votació estèril (i que serà evocada pels discursos antipolítics i populistes que pretenen convèncer-nos que la gent pot substituir els seus representants quan aquests són superats per les circumstàncies), ens quedarà la perplexitat de veure polítics escenificant crides a la desobediència de les lleis (les mateixes que els donaven la força i els recursos per imposar la seva agenda política), i quedarà també la vergonya de veure aquests mateixos polítics empresonats preventivament com a càstig públic (amb un ús tan discutible i retorçat de la norma que altres jutges europeus n’han discrepat obertament). més enllà d’això, no quedarà res sòlid, cap avenç social ni moral, cap base sobre la que aixecar un nou esglaó de la història col·lectiva.


3. si mirem l’evolució dels fets, el procés ha estat a una falla valenciana i l’1-o (i els dies posteriors) la seva *cremà*: un enorme artefacte, hiperbòlic i exuberant, ple de colors i completament versemblant, però d’estructura tan fràgil i buida per dintre que, quan va arribar la guspira del foc, la seva força acumulada es va consumir sobtadament. avui només en queden les cendres i també les ganes d’alguns per tornar-ho a intentar. si mirem el rerefons, però, l’1-o és la culminació d’un moment catalitzador i de transformació de la política catalana, d’on sorgiran nous lideratges, nous partits, noves retòriques polítiques. també podria marcar el trànsit cap a una catalunya més polaritzada i segmentada nacionalment. com que aquesta transformació s’haurà emportat per endavant bona part dels els consensos bàsics de l’anterior etapa, només hi aconseguirem estabilitzar-la quan siguem capaços de construir nous consensos. no hi som allà encara.

[/fusion\_text][fusion\_separator style\_type="single|dotted" hide\_on\_mobile="small-visibility,medium-visibility,large-visibility" class="" id="" sep\_color="#545353" top\_margin="30px" bottom\_margin="" border\_size="" icon="" icon\_circle="" icon\_circle\_color="" width="" alignment="center" /][/fusion\_builder\_column][fusion\_builder\_column type="1\_1" layout="1\_1" spacing="yes" center\_content="no" link="" target="\_self" min\_height="" hide\_on\_mobile="small-visibility,medium-visibility,large-visibility" class="" id="" background\_color="" background\_image="" background\_position="left top" undefined="" background\_repeat="no-repeat" hover\_type="none" border\_size="" border\_color="" border\_style="solid" border\_position="all" padding\_top="" padding\_right="" padding\_bottom="50px" padding\_left="" margin\_top="0px" margin\_bottom="0px" animation\_type="" animation\_direction="left" animation\_speed="0.3" animation\_offset="" last="no"][fusion\_text columns="" column\_min\_width="" column\_spacing="" rule\_style="default" rule\_size="" rule\_color="" hide\_on\_mobile="small-visibility,medium-visibility,large-visibility" class="" id=""]**marc sanjaume, profesor de ciència política a la universitat pompeu fabra**
1. sí, hi havia i hi ha un mandat. l’1-o va comportar una mobilització massiva, sota tutela governamental de la generalitat, en què hi van participar com a mínim 2.300.000 persones. el referèndum cal recordar que no només no era reconegut pel govern central, sinó que es va intentar impedir físicament mitjançant les forces de seguretat de l’estat amb l’*operació copèrnic*. la legislatura passada el mandat era declarar la independència; tot i que aquest tenia una legitimitat escassa amb els números a la mà, sense quòrums mínims, ni tampoc unes circumstàncies homologables (per raons òbvies). actualment, el mandat derivat de l’1-o envers les forces polítiques i institucions és doble. d’una banda, recorda l’existència d’una demanda d’autodeterminació i independència que l’estat vol excloure (fins i tot físicament) del terreny institucional i polític. per tant, obliga a tots els partits i representants a donar-hi una resposta política, siguin independentistes o no. d’altra banda, obliga a les forces independentistes a mantenir l’establiment d’un estat català independent com a objectiu i fer-lo realitat quan disposin de la legitimitat i la efectivitat necessàries.


2. l’1-o no pot tenir un llegat «apolític». fer realitat l’1-o va requerir practicar la desobediència civil davant les forces de seguretat de l’estat de manera massiva a tot el territori català, això evidencia que el llegat de l’1-o és l’existència d’una demanda política reprimida i castigada per un estat liberal-democràtic en ple segle xxi a la unió europea. a més a més, l’1-o també és un llegat per a l’independentisme català, un moviment històric i persistent que fins fa pocs anys no gaudia d’una representació parlamentària majoritària ni de suports amplis com els que té ara. finalment, és un exemple de mobilització ciutadana i d’autoorganització civil espectacular davant dels representants polítics i partits.


3. ocuparà un lloc rellevant. històricament, en el cas espanyol i en d’altres, les declaracions d’independència, els referèndums d’autodeterminació, o els acords d’autonomia, han anat precedits d’una llarga llista de mobilitzacions prèvies. sovint amb més errors que encerts, víctimes personals i compromisos polítics imprescindibles. l’1-o ocuparà un lloc preeminent a la història nacional de la república catalana en cas d’independència, de la mà d’altres moments històrics com els referèndums estatutaris, declaracions prèvies i mobilitzacions socials. a la història d’espanya l’1-o i l’aplicació posterior de l’article 155 amb els anys s’hauria de veure com un immens error estratègic i comunicatiu. tanmateix, si s’aplica el criteri de la «honra sin barcos», probablement no es reconeixerà gaire que l’operació de l’1-o i la seva gestió política i judicial han empitjorat enormement una situació en que l’estat ho tenia tot de cara. la mala digestió del resultat electoral del 21 de desembre, unes eleccions autonòmiques convocades per l’estat amb els principals líders de l’1-o empresonats i exiliats, n’és una prova.

[/fusion\_text][fusion\_separator style\_type="single|dotted" hide\_on\_mobile="small-visibility,medium-visibility,large-visibility" class="" id="" sep\_color="#545353" top\_margin="30px" bottom\_margin="" border\_size="" icon="" icon\_circle="" icon\_circle\_color="" width="" alignment="center" /][/fusion\_builder\_column][fusion\_builder\_column type="1\_1" layout="1\_1" spacing="yes" center\_content="no" link="" target="\_self" min\_height="" hide\_on\_mobile="small-visibility,medium-visibility,large-visibility" class="" id="" background\_color="" background\_image="" background\_position="left top" undefined="" background\_repeat="no-repeat" hover\_type="none" border\_size="" border\_color="" border\_style="solid" border\_position="all" padding\_top="" padding\_right="" padding\_bottom="50px" padding\_left="" margin\_top="0px" margin\_bottom="0px" animation\_type="" animation\_direction="left" animation\_speed="0.3" animation\_offset="" last="no"][fusion\_text columns="" column\_min\_width="" column\_spacing="" rule\_style="default" rule\_size="" rule\_color="" hide\_on\_mobile="small-visibility,medium-visibility,large-visibility" class="" id=""]**gemma ubasart, professora de ciència política a la universitat de girona**
1. l’1-o fou un enorme acte de mobilització i demostració col·lectiva. més de dos milions de persones participaren en una jornada amb forts components desobedients. l’1-o fou també un gran desafiament a l’estat. s’aconsegueix que hi hagi urnes i paperetes en la majoria de pobles i ciutats malgrat la prohibició per part dels tribunals, malgrat la cerca policial de la infraestructura preparada des de la societat civil per poder desenvolupar la jornada. el govern de mariano rajoy va dir que no hi hauria urnes ni paperetes, i hi va haver urnes i paperetes. ara bé, no es pot parlar de mandat derivat de l’1-o perquè no es va produir un referèndum ni una consulta. i no només perquè no estava permesa la seva celebració, sinó perquè no es donaven les garanties necessàries per a què pogués ser considerada com a tal.


2. el llegat de l’1-o tindrà una doble dimensió. en un primer moment, es recordarà la capacitat d’autoorganització i de desobediència dels i les independentistes. en un segon moment, restarà la voluntat de resistir pacíficament davant de la violència policial i la solidaritat transversal generada també entre els no independentistes. l’1-o va aconseguir posar el contenciós català en l’agenda pública europea i internacional. durant aquella jornada la causa independentista i sobiranista va generar simpaties i solidaritats arreu del planeta. l'acumulació de forces podia haver estat utilitzada per forçar una negociació amb l’estat. perquè si bé els dies 6 i 7 de setembre la partida la guanyava la contrapart espanyola, l’1 d’octubre la victòria era per la catalana. ara bé, la voluntat de proclamar una declaració unilateral d’independència va portar a perdre bona part de suports internacionals i de solidaritats internes guanyades.


3. l’1-o restarà en la memòria col·lectiva d’una part important de la ciutadania catalana no només per l’enorme demostració de força que va significar aquesta data sinó també de manera traumàtica per la violència policial viscuda. aquest sentiment d’humiliació i ressentiment es veurà reforçat posteriorment amb els empresonaments a polítics i activistes. són unes ferides que costarà molt a tancar (també altres però que no són objecte d'aquesta reflexió). tota política de desescalada que es vulgui transitar ha de ser empàtica amb aquest dolor. l’1-o condensa tot allò que es troba a les antípodes de la idea de l’espanya «nova» i plurinacional. però l’1-o també és la constatació d’un fracàs, el de mariano rajoy, el president que va arribar a la moncloa recorrent l’estatut al tribunal constitucional i agitant la bandera anticatalanista. la seva sortida és un punt de no retorn cap a l'obertura d'un altre escenari possible.

[/fusion\_text][fusion\_separator style\_type="single|dotted" hide\_on\_mobile="small-visibility,medium-visibility,large-visibility" class="" id="" sep\_color="#545353" top\_margin="30px" bottom\_margin="" border\_size="" icon="" icon\_circle="" icon\_circle\_color="" width="" alignment="center" /][/fusion\_builder\_column][fusion\_builder\_column type="1\_1" layout="1\_1" spacing="yes" center\_content="no" link="" target="\_self" min\_height="" hide\_on\_mobile="small-visibility,medium-visibility,large-visibility" class="" id="" background\_color="" background\_image="" background\_position="left top" undefined="" background\_repeat="no-repeat" hover\_type="none" border\_size="" border\_color="" border\_style="solid" border\_position="all" padding\_top="" padding\_right="" padding\_bottom="50px" padding\_left="" margin\_top="0px" margin\_bottom="0px" animation\_type="" animation\_direction="left" animation\_speed="0.3" animation\_offset="" last="no"][fusion\_text columns="" column\_min\_width="" column\_spacing="" rule\_style="default" rule\_size="" rule\_color="" hide\_on\_mobile="small-visibility,medium-visibility,large-visibility" class="" id=""]**joan vintró, catedràtic de dret constitucional a la universitat de barcelona**
1. en termes jurídics, d’acord amb la legalitat constitucional espanyola, la resposta ha de ser negativa ja que la normativa catalana reguladora havia estat suspesa pel tribunal constitucional. fins i tot si només es té en compte la legalitat catalana, la resposta igualment no pot ser positiva en termes jurídics ja que les normes previstes no es van poder aplicar plenament, ni tampoc amb les seves pròpies garanties, a causa de l’actuació obstructiva de l’estat a tots els nivells. ara bé, el fet que, malgrat totes les dificultats, més de dos milions de catalans anessin a votar (i molt majoritàriament ho fessin a favor de la independència de catalunya) imposa a totes les institucions, i especialment a les de l’estat espanyol, l’obligació política de trobar un marc jurídic que permeti fer un referèndum sobre la independència de catalunya amb totes les garanties.


2. sens dubte. per una banda, el de la reafirmació de la voluntat política d’una part molt important dels catalans de decidir democràticament i pacífica el seu futur polític mitjançant un referèndum; per l’altra, el de la constatació que, davant d’un fenomen polític d’aquest abast, la solució ha de ser política tot propiciant interpretacions obertes de les normes constitucionals i legals i, si cal, procedint a la seva reforma.


3. en la història de catalunya les imatges de ciutadans fent cua per anar a votar seran una nova pàgina, o una nova fita, que permetran explicar amb claredat la realitat de catalunya com a comunitat nacional específica i amb voluntat d’expressar lliurement les seves aspiracions polítiques. en la història d’espanya les imatges de la policia espanyola, colpejant amb brutalitat les persones que volien votar, seran una pàgina negra que posarà en relleu el caràcter intolerant i repressiu dels seus governants d’aquell moment.

[/fusion\_text][fusion\_separator style\_type="single|dotted" hide\_on\_mobile="small-visibility,medium-visibility,large-visibility" class="" id="" sep\_color="#545353" top\_margin="30px" bottom\_margin="" border\_size="" icon="" icon\_circle="" icon\_circle\_color="" width="" alignment="center" /][/fusion\_builder\_column][fusion\_builder\_column type="1\_1" layout="1\_1" spacing="yes" center\_content="no" link="" target="\_self" min\_height="" hide\_on\_mobile="small-visibility,medium-visibility,large-visibility" class="" id="" background\_color="" background\_image="" background\_position="left top" undefined="" background\_repeat="no-repeat" hover\_type="none" border\_size="" border\_color="" border\_style="solid" border\_position="all" padding\_top="" padding\_right="" padding\_bottom="50px" padding\_left="" margin\_top="0px" margin\_bottom="0px" animation\_type="" animation\_direction="left" animation\_speed="0.3" animation\_offset="" last="no"][fusion\_text columns="" column\_min\_width="" column\_spacing="" rule\_style="default" rule\_size="" rule\_color="" hide\_on\_mobile="small-visibility,medium-visibility,large-visibility" class="" id=""]**josé antonio zarzalejos, periodista i analista polític**
1. no se’n deriva cap mandat jurídic. l'1-o va ser la data de celebració d'un referèndum il·legal des del punt de vista de l'ordenament constitucional i estatutari espanyol i la seva celebració es va produir desafiant una suspensió cautelar del tribunal constitucional. la comunitat internacional tampoc no li va conferir cap valor jurídic. la seva celebració es va produir sense una sola de les garanties mínimes exigibles per la comissió de venècia. es va tractar d'una fita més en el procés sobiranista i és en l'imaginari d'aquest espai polític en el que l'1-o podria representar un mandat de caràcter polític encara que sense cap recolzament jurídic. de fet, l'actual president de la generalitat extreu la legitimitat de la seva política d'aquella consulta, encara que ni dins ni fora d'espanya hagi tingut cap reconeixement


2. l'expressió «llegat polític» no em sembla la més feliç per ressenyar les conseqüències de l'1-o. m'inclinaria més per entendre que del referèndum il·legal es van deduir lliçons valuoses per a l'independentisme català i per a l'estat. per a aquell va suposar un fracàs perquè no va tenir conseqüències pràctiques encara que va demostrar una gran determinació en la seva organització, en oberta deslleialtat envers el sistema democràtic espanyol. el govern espanyol –i, per derivació, el propi estat- va rebre una forta garrotada. va ser incapaç d'impedir la mobilització ciutadana, l'obertura de col·legis, la instal·lació d'urnes i la proclamació d'uns resultats d'impossible contrast. i, a més, l'executiu central va actuar reactivament i desproporcionada des del punt de vista policial quan el que hagués procedit –una vegada que es va comprovar l'absència de col·laboració de la policia autonòmica catalana- hagués estat declarar invàlida la consulta (no cal oblidar que es va declarar el cens universal) sense haver de fer intervenir a les forces i cossos de seguretat de l'estat. la torpesa governamental va propiciar una major afluència a les improvisades urnes, un discurs que redoblava la il·legitimitat estatal a catalunya i una imatge internacional molt perjudicial per a la reputació del nostre sistema polític. aquestes són, molt succintament expressades, les lliçons de l'1-o d’infaust record perquè, al final, va reportar perjudicis cívics i democràtics per a les institucions catalanes controlades per l'independentisme i per a l'estat.


3. el lloc en el que aconsegueixi col·locar-ho la narrativa independentista, com en altres episodis. al separatisme no li interessa destacar les sessions parlamentàries del 6 i 7 de setembre en les quals es van aprovar les lleis de desconnexió perquè van ser vergonyants democràticament parlant. però l'1-o disposa d'aquest tipus d'èpica que amb molta habilitat han introduït els independentistes en el relat del procés sobiranista. des d'aquesta perspectiva és segur que el referèndum il·legal s'incrustarà en la història catalana com una repressió més de l'estat sense que aquesta lectura disposi d'una rèplica massa convincent seguint la lògica del quietisme discursiu respecte del procés que ha practicat el govern i altres instàncies de l'estat. ara bé, com aquest llarg episodi crític no ha acabat encara, hem de ser prudents per veure com encaixa la peça de l'1-o en el trencaclosques final de l'eventual resolució d'una crisi, que ara som incapaços de visualitzar però que, algun dia i en determinades circumstàncies històriques, es resoldrà o, almenys, es pal·liarà.

[/fusion\_text][fusion\_separator style\_type="single|dotted" hide\_on\_mobile="small-visibility,medium-visibility,large-visibility" class="" id="" sep\_color="#545353" top\_margin="30px" bottom\_margin="" border\_size="" icon="" icon\_circle="" icon\_circle\_color="" width="" alignment="center" /][/fusion\_builder\_column][/fusion\_builder\_row][/fusion\_builder\_container]
14d28c588835c0c89461cd58ccf76575
una plataforma periodística de debat obert i plural
politicaprosa.com
2020.10
política&prosa és una plataforma periodística de debat obert i plural i a la vegada un instrument d’acció ideològica i política pel damunt de blocs i de partits. de base catalanista, constitucionalista i europeista. amb l’objectiu de potenciar l’autogovern català i recuperar el consens constitucional a catalunya. en favor de la transversalitat i del reformisme. contra la divisió entre catalans. en favor del diàleg hispànic i del màxim reconeixement de la diversitat cultural i lingüística.

per la recuperació de la reputació i prestigi de catalunya i barcelona i el retorn de les empreses i les inversions. amb un fort compromís amb la democràcia espanyola i amb la construcció europea. però sense vetos ni línies roges. sense exclusions ni dogmes. amb una explícita voluntat de fer periodisme independent i crític però respectuós, reflexiu i seriós, tot i recuperant les millors tradicions de l’ofici, al servei de la convivència i de la democràcia liberal.

en una primera fase, política&prosa es concreta en la publicació d’aquesta pàgina web per difondre les idees programàtiques del projecte, començar a publicar alguns articles que donin el tó de la plataforma i recollir adhesions, aportacions i subscripcions.

en la segona fase, a partir de la tardor de 2018, el projecte es concretarà en una publicació mensual en paper, una revista fonamentalment de text, de lectura, que contribueixi abans de res a trobar vies de resolució de l’impàs polític català i a fomentar les reformes constitucionals i estatutàries que convingui.

a més de la utilització de mitjans analògics i digitals, política&prosa organitzarà debats públics, lectures i presentacions com a part de l'acció política transversal de la plataforma. tots els continguts seran elaborats amb criteris periodístics respecte a
l’actualitat, a l’ús dels diferents gèneres i a la presentació. apuntant al màxim nivell d’excel·lència en tots els articles i reportatges. amb els millors professionals i especialistes, es tractarà de fer una publicació de lectura fàcil i sense biaix academicista o culturalista.

malgrat la dedicació central al debat sobre catalunya, a la relació catalunya- espanya i a la recuperació de la centralitat catalanista, tots els temes que afecten a l’actualitat política catalana, hispànica i internacional poden i han de ser tractats a política&prosa.
7ef8655db057a84da347c8a347517576
política i presó
politicaprosa.com
2020.10
sense diàleg no hi ha política. l’essència de la política és el diàleg, la capacitat per enraonar, per parlamentar i per pactar. presó i política són termes incompatibles. no hi pot haver diàleg, ni política, ni parlament, quan un grup important dels qui han dirigit la política d’un país és a la presó.

aquest hauria de ser el punt de partida pel reton de la normalitat política a catalunya: que puguin tornar a casa seva, amb les seves famílies, i si és possible que puguin tornar a la seva vida de sempre.

però hi ha dos equívocs que s’han de desfer. el primer i més important és aclarir que, efectivament, hi va haver una ruptura greu de la legalitat constitucional. i que, com passa sempre que es vulnera la llei, cal esperar que la justicia sentenciï. no està de més recordar en aquest punt que els processats no ho han estat per haver comès presumptes delictes d’opinió o de consciència. no els cobreix la llibertat d’expressió, que mai han tingut coartada, ni els drets de manifestació, reunió i associació.

 

[caption id="attachment\_442" align="aligncenter" width="2972"]![xavier jubierre](https://www.politicaprosa.com/wp-content/uploads/2018/07/pp_per-editorial-presos-2-foto-xavier-jubierre.jpg) xavier jubierre[/caption]

 

no es pot pretendre que no hi va haver ruptura de la legalitat constitucional; que si n'hi va haver era legítima o fins i tot conforme a una legalitat nova; o que les infraccions que varen ser comeses, independentment de la seva gravetat, han de quedar absoltes abans de la sentència en nom de la pretesament causa justa i superior de l’autodeterminació de catalunya. seria una invitació a la destrucció de l’estat de dret i un permís per instaurar la llei de la selva a disposició de qualsevol que sàpiga inventar-se una causa.

hi ha dues realitats que no es poden menystenir. en el pla jurídic, els dirigents polítics empresonats han contravingut la legalitat, tant l'espanyola com la catalana. i, en el pla polític, han apel·lat a un suposat principi democràtic que han estat els primers en no respectar: mai, ni a les eleccions del 2015 ni a les del 2017, ni a la consulta del 9-n ni a la votació de l’1-o, no han disposat del vot majoritari dels ciutadans de catalunya. tot plegat, a més, apostant per una via unilateral que situava al govern de catalunya fora de joc en el marc de la unió europea.

el segon equívoc afecta al significat polític de l’alliberament dels presos per efecte de mesures de gràcia posteriors a la sentència o senzillament producte d’una sentència lleugera o absolutòria. no ha de tenir cap significat polític especial i en canvi se li ha de donar sentit fonamentalment en el camp jurídic i penal. cal allunyar qualsevol temptació de presentar un alliberament dels presos com a resultat de la pressió del carrer o d’una victòria en unes eleccions, tal com l’independentisme ha intentat des del primer moment en situar els imputats en llocs destacats de les llistes electorals.

 

[caption id="attachment\_440" align="aligncenter" width="2362"]![xavier jubierre](https://www.politicaprosa.com/wp-content/uploads/2018/07/pp_per-editorial-presos-1-foto-xavier-jubierre.jpg) xavier jubierre[/caption]

 

el més adient seria que els presos, un cop ja acostats a casa seva, passessin de la presó preventiva a la llibertat condicional en espera del judici, una nova situació que fan molt difícil les promeses de mobilitzacions i de restauracions, d'unilateralitats i de desobediències promogudes per les actuals autoritats catalanes i sobretot pels antics càrrecs del govern fugits a l’estranger. no podem oblidar que la fugida clandestina de puigdemont la matinada del 29 d’octubre va ser el cadenat que va tancar els polítics a la presó. sense fugits, sense evidències immediates de risc de fugida i de reiteració delictiva, hauria sigut més difícil que hi hagués hagut resolucions de presó preventiva.

de presó, tampoc n’hi hauria hagut si abans s’hagués produït el diàleg. fàcil de dir i difícil de portar a terme. política i presó, en efecte, són incompatibles. sabem que tots la van buscar, uns en el quietisme polític, els altres en l’unilateralisme i la desobediència. només el diàleg hauria pogut impedir-ho i només amb diàleg es pot resoldre. abandonar-lo va ser tan senzill com complex serà ara recuperar-lo.

les responsabilitats són compartides: uns per no saber utilitzar res més que la justícia per respondre a les exigències independentistes; els altres per haver planificat fins al final, sense cap mena de proposta autènticament transaccional, la destrucció de la democràcia constitucional espanyola. entre presó o política, una opció oberta fins el darrer minut, quan puigdemont es va negar a convocar eleccions, tant els uns com els altres van triar la primera. ara, quan ja no té remei, ha arribat l’hora d’eixamplar el radi dels qui volen fer política per treure els presos de la presó i treure a tots els catalans del carreró sense sortida que significa un país sense política, és a dir, sense diàleg.
81db3c82af92a8031f9518b1fefc794d
al servei del diàleg. per què política&prosa?
politicaprosa.com
2020.10
no és molt dificil d'explicar un projecte que s'acull a un nom com aquest. això va de política, sense embuts, i amb pretensions ben prosaiques, sense ímpetus utòpics ni enlairaments de caire històric o líric. denúncia, per tant, de la manca de política i de la necessitat d’una aproximació més pragmàtica i directa a la realitat.

política i prosa, en català, permet l’homografia en castellà en la mesura que utilitzem el signe ‘&’, que correspon a la conjunció copulativa llatina ‘et’. aquesta ‘i’ que conté no demana traducció, i a més aplega en lloc de separar, no només dues paraules sinó dues llengües. fàcilment pot esdevenir tot un programa si es tracta, com és el cas, d’obrir espais i no de tancar-los, d’unir i no de dividir, de recuperar consensos i no de promoure noves disputes.
es tracta d'obrir espais i no de tancar-los, d'unir i no de dividir, de recuperar consensos i no de promoure noves disputes
---------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------


política & prosa diu el que volem fer i també el que reivindiquem. És una expressió que surt dels mateixos combats polítics democràtics, del lloc on tenen més tradició i riquesa ideològica i fins i tot iconogràfica en el segle xx. pertany al repertori de cites cèlebres de mario cuomo, un governador de l’estat de nova york que en un moment fugisser va semblar l’alternativa demòcrata a ronald reagan, a mitjan dels anys 80: “fas campanya en poesia però governes en prosa”, va declarar a la revista the new republic.
“fas campanya en poesia però governes en prosa” (mario cuomo)
-------------------------------------------------------------


d’aquesta sentència, immediatament celebrada per tothom, havia de sortir el nom d’una de les millors llibreries del món, *politics and prose*, al barri de chevy chase de washington, fundada en els mateixos anys de la seva celebritat. als qui hem escollit el nom, la inspiració ens va arribar doncs de la llibreria, lloc gairebé de culte per a nombrosos periodistes instal·lats a la capital dels estats units o que la visiten.

 

[caption id="attachment\_597" align="alignnone" width="1024"]![](https://www.politicaprosa.com/wp-content/uploads/2018/07/pp-llibreria-per-web-@by-ted-eytan-1024x479.jpg) interior de la llibreria politics & prose. per ted eytan[/caption]

 
*politics and prose* és el nom d'una de les millors llibreries del món
----------------------------------------------------------------------


encara que no ho diguin directament les paraules, la tria d’aquest nom vol significar també respecte, moderació i diàleg. ens apressa un cert sentit d’urgència respecte a la política com a activitat que interessa a tots i una certa exigència als polítics perquè no la sostreguin de l’àmbit de la deliberació democràtica ni la transfereixin amb les seves responsabilitats a d’altres àmbits diguem-ne tècnics, com són la justícia, la policia, el funcionariat, o les estructures de decisió europees i internacionals.

el periodisme exigeix bones capçaleres i bons titulars per als textos. aquesta creiem que serveix i que funcionarà bé com a marca del periodisme que volem fer, rigorós i equilibrat, respectuós però crític, compromès però a la vegada independent. té una connotació d’equilibri i de claredat estètica que caldrà omplir amb la qualitat i l’exigència que ens demanarem a nosaltres mateixos i que demanarem als continguts de la publicació, és a dir, a aquest portal digital i a la revista mensual que l’acompanyarà.
creiem que la capçalera politica&prosa funcionarà bé com a marca del periodisme que volem fer, rigorós i equilibrat, respectuós però crític, compromès però a la vegada independent.
------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------


atendrem especialment a la recuperació de la dignitat de la política, a la consideració que mereixen totes les persones i al respecte a la regla de joc, és a dir, a l’estat de dret, a l’estatut d'autonomia de catalunya i a la constitució espanyola. dins l’arc amplíssim de la semàntica d’aquesta capçalera hi cap molt, però no hi cap tot. pretenem que el que hi càpiga faci servei als ciutadans i a la convivència, reconstrueixi espais de debat i de reflexió i estengui ponts entre els qui ara ni tan sols es parlen. tot fent política i fent-la en la prosa de cada dia.
dins l’arc amplíssim de la semàntica d’aquesta capçalera hi cap molt, però no hi cap tot.
=========================================================================================


 

 
05e6a2a3875d525f38ca2fb7c4457104
2020.10
politicaprosa.com
a7bb452aa0d28cecbc84d1ec89c4f436
rafael ribó, el síndic del ‘procés’
politicaprosa.com
2020.10
*f**ill de la burgesia catalana, rafael ribó va néixer a barcelona el maig del 1945. dels seus 74 anys, 56 els ha dedicat a la política, des del 1963, en què va ingressar al sindicat democràtic d’estudiants de la universitat de barcelona, fins a la seva tasca com a síndic de greuges. la sindicatura és un òrgan institucional, però això no ha evitat que ribó segueixi fent política, sobretot durant els anys del procés sobiranista, del qual s’ha convertit en un defensor.*


ribó va estudiar als jesuïtes de sarrià de barcelona i va ser minyó de muntanya a l’agrupament escolta del casal de montserrat. «això em va permetre adquirir, alhora, una formació que tenia l’empremta de la iniciativa pròpia que donaven els jesuïtes, i l’esperit col·lectiu i d’equip que tenien els minyons», va declarar en una entrevista a *l’avenç* el juliol del 2019. llicenciat en dret i econòmiques per la universitat de barcelona (ub), va fer un màster de ciència política a nova york (1968-70) i el 1974 es va doctorar a la ub amb la primera tesi llegida en català des de la guerra civil.


en política, ribó ho ha estat tot. el 1974 va ingressar al psuc, del qual va ser membre del comitè central a partir del 1977 i secretari general el 1986. la seva missió, però, va consistir a transformar el partit —dividit entre prosoviètics i eurocomunistes des del 1981— en una nova força política, iniciativa per catalunya-verds (icv), que va presidir del 1987 al 2000. va continuar, però, a la direcció i a la presidència del grup parlamentari al parlament. 


el 1997, l’esquerra comunista catalana es va trencar i es va distanciar de l’esquerra comunista espanyola amb un duríssim enfrontament entre ribó i el coordinador d’izquierda unida, julio anguita, que va crear un nou referent a catalunya, esquerra unida i alternativa (euia). icv, però, es va anar diluint en el nou espai dels comuns/podem, fins que el juliol del 2019 la direcció va anunciar la seva dissolució com a partit per la incapacitat de fer front al deute de 9,2 milions d’euros.


diputat al parlament del 1980 al 2003, amb un petit parèntesi (1993-1995) en què va ocupar un escó al congrés dels diputats, l’1 de juliol del 2004 va prendre possessió com a síndic de greuges després de ser nomenat al càrrec pel parlament. ciu va ser l’únic grup que no va donar suport a ribó i es va abstenir adduint que tenia un perfil «excessivament polititzat». el nou síndic va anunciar en declaracions a catalunya ràdio que deixava la militància a icv com «una prova clara que la institució ha de ser plenament independent». va treure importància a l’abstenció de ciu perquè el portaveu parlamentari convergent, ramon camp, va ser el primer que li va suggerir que podia optar al càrrec amb l’aval de jordi pujol.


 
**de cinc a nou anys**


a la seva presa de possessió, va dir que el síndic havia de ser una figura «estimada per la ciutadania i temuda per l’administració» i en la primera compareixença al parlament va reclamar més funcions, més fons i un nou marc normatiu, que es va concretar en una reforma posterior. el promotor de la reforma, que va augmentar les competències del síndic, el diputat del pp francesc vendrell, va ser després fitxat per ribó. el mandat del síndic va passar de cinc a nou anys, i per això ribó, reelegit el 2010, porta més de quinze anys en el càrrec, malgrat el que l’11 de novembre del 2002 havia escrit en un llarg text/entrevista per a la publicació *testimonis per a la història*: «crec que en qualsevol activitat humana no és bo exercir durant molts anys la mateixa responsabilitat, perquè acabes malacostumant-te a una feina o, en el cas de la política, a un càrrec que acaba semblant-te de la teva propietat, quan en realitat no ho és».


el 1992 qualificava d’«escandalós com es manipulen els mitjans de comunicació, especialment els públics».
---------------------------------------------------------------------------------------------------------


en la mateixa publicació, ribó opina que la presidència de josep tarradellas va tenir una «part positiva» perquè significava «el retorn de la generalitat republicana», però també una de negativa, «una maniobra que fa molt hàbilment la dreta espanyola per rebaixar la voluntat d’autogovern de catalunya i diluir la majoria social d’esquerres». des d’aquesta visió nacionalista i d’esquerres, ribó va combatre radicalment jordi pujol i el pujolisme.


en una entrevista a *el país* (13-3-1992), ribó assegurava que «a catalunya hi ha un autèntic segrest del poder democràtic» i qualificava d’«escandalós com es manipulen els mitjans de comunicació, especialment els públics». i un mes abans de les eleccions autonòmiques del 1999, declarava: «ha arribat l’hora de portar el pujolisme al museu». això no li impedeix que consideri pujol «el millor [polític] que he conegut mai a l’escena catalana i espanyola». «el principal desencert que ha comès és el menyspreu del diàleg amb la resta de forces parlamentàries catalanes», mentre que el millor que va fer va ser «mantenir un dels tresors més grans que tenim a catalunya, que és la convivència cívica» (*testimonis per a la història*).


el 2014, va declarar a la comissió del parlament sobre la corrupció de pujol que no havia d’haver ocupat el càrrec de president durant 23 anys perquè va ser «el màxim responsable del forat de 200.000 milions de pessetes» de banca catalana i no va assumir mai cap responsabilitat per això.


 
**canvi de prioritats**


el 1999, segons ribó, el dilema no era «entre catalunya i espanya, sinó entre conservadorisme i progressisme» (*el país*, 1-8). el 2002, dos anys abans de ser escollit síndic de greuges, ja era partidari d’un referèndum com els que havien fet puerto rico o el quebec. «s’ha d’obrir un *procés* d’informació, de debat i de mobilització sobre el tema [de l’autodeterminació], per acabar finalment en una consulta democràtica», que «és absurd esperar que ens l’atorgui graciosament el parlament espanyol». llavors desitjava «que [la ue] es transformés en una autèntica europa federal (…), una federació de nacionalitats o de pobles de la qual catalunya en formés part» (*testimonis per a la història*).


porta més de 15 anys en el càrrec, malgrat haver dit que no és bo exercir durant molts anys la mateixa responsabilitat.
-----------------------------------------------------------------------------------------------------------------------


ribó, doncs, havia canviat de prioritats, però al mateix text, a propòsit de santiago carrillo, deia: «crec que la gent que canvia tant d’ideologia política, encara que considero legítim fer-ho, demostra una elevada dosi de pragmatisme que no s’adiu bé amb les dots d’un gran polític».


el seu paper com a síndic ha estat marcat per aquest canvi de prioritats. no es pot dir que hagi abandonat el vessant social, al contrari, però, durant el *procés*, la seva actuació ha estat molt controvertida, se l’ha acusat de sectarisme i no s’ha complert el seu objectiu de ser «temut per l’administració». polèmiques han estat també les intervencions de ribó sobre la llengua. quan era president d’icv, va admetre que el castellà no era una llengua «impròpia» a catalunya (21-6-1977). el novembre del 2002, però, deia que «a les escoles s’aprèn català mentre a la recreació es juga en castellà» i per això proposava «una política molt més atrevida de catalanització dels sectors joves» (*testimonis per a la història*).


tres anys més tard, reivindicava la «plena constitucionalitat» de la immersió lingüística (6-10-2005) i en un informe sobre drets lingüístics destacava «l’exquisit respecte» a la pluralitat (4-9-2014). en referència a l’adoctrinament a les escoles, en un informe de juliol del 2018, de 166 pàgines, que examina 174 incidències, el síndic conclou que a les aules catalanes no hi ha hagut adoctrinament sobre el referèndum de l’1 d’octubre «més enllà de situacions puntuals». ribó, però, sosté que «l’educació té una dimensió intrínsecament política, que no pot ser manllevada» i reclama al mateix temps que es reforcin el pluralisme i la neutralitat.


el 2012 va haver de comparèixer al parlament per justificar 40 desplaçaments a l’estranger en dos anys i mig.
-------------------------------------------------------------------------------------------------------------


des de l’inici del *procés*, ribó s’ha arrenglerat amb les posicions sobiranistes, però la seva implicació es produeix sobretot a partir de l’abril del 2017, amb la publicació de l’informe *retrocessos en matèria de drets humans: llibertat d’expressió dels càrrecs electes i separació de poders en el regne d’espanya*. abans, el 6 de març del 2013, en una entrevista a rac1, havia qualificat de retorn «a 35 anys enrere, al final d’una dictadura», la destitució del fiscal en cap de catalunya, martín rodríguez sol, per defensar una consulta. 


en l’esmentat informe alertava de «l’afebliment de la separació de poders» a espanya per la reforma del tribunal constitucional que li permet aplicar mesures executives per obligar a complir les seves sentències; per reformes com la «llei mordassa» o per la utilització del codi penal «com a instrument dissuasiu». també denunciava la «judicialització de la política» per les condemnes del 9-n, i demanava «evitar el recurs a la via penal per a la solució de conflictes polítics».


 
**internacionalització del conflicte**


el síndic ha intentat contribuir a la «internacionalització del conflicte»: el setembre del 2017 va enviar una carta a diverses instàncies europees en què expressava la seva «preocupació davant les greus vulneracions de drets i llibertats fonamentals que s’estan cometent a catalunya i a tot l’estat espanyol» per les actuacions contra l’organització del referèndum de l’1-o i citava prohibicions d’actes, registre d’impremtes o «interceptar comunicacions sense ordre judicial». no va tenir cap èxit i això que havia declarat a *público* que «tard o d’hora, si continua l’actual deriva, europa intervindrà».


el 21 de març del 2018, ribó va demanar a l’alt comissionat de les nacions unides per als dret humans, a ginebra, la creació d’un òrgan per investigar la «regressió de drets» a espanya i especialment a catalunya; el 7 de novembre del 2018, al ple del parlament, va comparar espanya amb turquia; i el 20 de juny del 2019 va denunciar al parlament britànic la «violència» i la «desproporció penal» de l’1-o, acompanyat de dos testimonis rebutjats pel tribunal suprem espanyol.


ribó ha assegurat que des del ministeri de l’interior «es conspira amb tots els instruments de l’estat per combatre adversaris polítics» (13-6-2017); ha demanat explicacions al cni sobre les relacions amb l’imam de ripoll (23-11-2017); s’ha queixat de manca «d’igualtat de condicions» a les eleccions del 21 de desembre del 2017 per l’existència de candidats a la presó o fora del territori català (13-12-2017); ha condemnat l’ús de la violència policial l’1-o i l’empresonament de dirigents independentistes per «desproporcionades» i l’aplicació de l’article 155 per «inconstitucional» i ha criticat amb la boca petita les «irregularitats» comeses per la generalitat i el parlament amb les lleis de desconnexió (28-3-2018); ha defensat els llaços grocs afirmant que l’administració pot utilitzar el seus edificis «com a altaveus per exposar diferents símbols que s’identifiquen amb el suport o el compromís per la defensa dels drets fonamentals» (3-9-2018); ha mantingut que «la catalanofòbia és estructural i persistent» (11-2-2019); i ha recorregut a la junta electoral la prohibició d’utilitzar als mitjans públics l’expressió «presos polítics» (2-4-2019).


 
**viatges a les bermudes**


sobre els presos, ha denunciat «l’extralimitació» del jutge pablo llarena en suspendre els diputats empresonats (11-7-2018); ha acusat l’estat de «transgredir la legalitat penal» i ha negat que els processats pel suprem, «presos polítics» per ell, hagin comès rebel·lió o sedició (7-11-2018); ha inclòs la firma de pasqual maragall en un manifest d’expresidents de la generalitat i del parlament que demanava l’excarceració dels presos (18-1-2019); ha lamentat que no fos cridat com a testimoni pel suprem (18-2-2019); i s’ha ofert, un cop acabat el judici, com a mediador entre els governs central i català per trobar «una solució pactada» que «ha d’incloure una consulta al poble de catalunya».


després de la sentència, ribó va elaborar, a petició del president quim torra, un informe en què recomana «aplicar curosament la proporcionalitat» entre la «infracció normativa» i la «legítima reivindicació» en la desobediència civil i afegeix que la «no violenta té un alt contingut polític que permet expressar» les actuacions «contra l’ordre jurídic» (*el periódico*, 11-10-2019). en declaracions a onda cero (21-10-2019), finalment, va negar, malgrat les violentes protestes al carrer, que a catalunya hi hagi «un problema, en primer lloc, d’ordre públic, ni de convivència».


ha criticat amb la boca petita les «irregularitats» comeses per la generalitat i el parlament amb les lleis de desconnexió.
---------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------


ribó acaba el seu mandat esquitxat per un cas de corrupció. el 16 de setembre del 2019, va reconèixer al parlament que va ser «un error i un excés de confiança» acceptar viatjar a la final de la champions del 2015 a berlín pagat per l’empresari jordi soler, investigat pel 3%, i va revelar que l’havia convidat ramon camp, curiosament la mateixa persona que li va proposar ser síndic el 2004.


els viatges ja li havien creat problemes a ribó el juny del 2012, quan va haver de comparèixer al parlament per justificar 40 desplaçaments a l’estranger en dos anys i mig. va explicar que viatjava com a president dels *ombudsman* europeus, però entre els destins hi havia llocs com les bermudes, colòmbia, mèxic, l’argentina, taipei, kazakhstan, zàmbia, austràlia i d’altres. λ    


d46167201753905a273d10287703b1b6
javier pérez royo, constitucionalista dissident
politicaprosa.com
2020.10
*j**avier* *pérez royo (sevilla, 1944) hagués canviat segurament la seva carrera acadèmica per ser atleta olímpic. no ha arribat a competir en cap dels jocs, però sí que ha estat un maratonià constant. ha disputat les maratons de sevilla, barcelona, madrid, berlín o nova york. la seva vida política i acadèmica, arrenglerada a l’esquerra, ha estat sempre una marató contra el pp, partit que va proposar il·legalitzar aplicant-li l’apartat 2 de l’article 22 de la constitució i la llei de partits a propòsit dels delictes de corrupció (*el país*, 17-4-2015). també ha corregut al costat del nacionalisme i l’independentisme catalans amb posicions dissidents amb la majoria dels seus col·legues.* 


es va doctorar per la universitat de sevilla, de la qual va ser professor des del 1966, catedràtic i rector, el primer comunista, del 1988 al 1992. el pce és l’únic partit en què ha militat i posteriorment ha estat proper al psoe i a podem. ha publicat llibres sobre dret constitucional i la reforma de la constitució, però, sobretot, ha escrit als diaris, durant molts anys a *el país* i *el periódico de catalunya*, fins al 2015, i a partir del 2017 a l’*ara* i a *eldiario.es*. un canvi de capçaleres que coincideix amb la radicalització de les seves posicions en el conflicte català. radicalització paral·lela al seu acostament a podem, partit del qual va ser candidat durant només deu dies a les eleccions generals del 20 de desembre del 2015, renunciant-hi «per raons personals».


a propòsit del conflicte basc, pérez royo escrivia el 1998 (*el país*, 29-10): «ni en termes de dret constitucional ni en termes de dret internacional es pot afirmar que els ciutadans bascos i catalans estiguin privats de l’exercici del dret a l’autodeterminació. estan exercint aquest dret tant a les eleccions generals com a les eleccions autonòmiques (…) que, malgrat això, hi ha partits nacionalistes que volen que el país basc i catalunya siguin independents, doncs que ho diguin (…) però que no ens insultin als altres. els aragonesos, murcians, castellans, andalusos o valencians no els estem negant a bascos i catalans cap dret (…) catalunya i el país basc no són “colònies” d’espanya». el 15 de setembre del 2007, també a *el país*, era encara més taxatiu: «l’anomenat “dret a decidir” (…) no té cabuda a la constitució. ni pot tenir-la. admetre’l suposaria no una reforma de la constitució, sinó un canvi de constitució».


sempre escriu amb claredat i fermesa, encara que canviï d’opinió. el setembre del 2012, era categòric: «no es pot convocar un referèndum perquè els ciutadans d’una “nacionalitat o regió” decideixin si volen constituir-se en estat independent (...) el mateix acte de preguntar és anticonstitucional» (*el país*, 14-9). però tant sols 10 mesos més tard, amb el procés ja en marxa, aquesta posició començava a variar. al mateix diari, el 13 de juliol del 2013, assenyalava que «la negació del govern de la nació a prendre en consideració la possibilitat de negociar la celebració d’un referèndum conduirà a fer que la vida política a catalunya es converteixi en una mena de referèndum permanent els pròxims anys», i afegia que «ni un sol dels passos que pot donar la majoria parlamentària catalana és objectable en termes constitucionals».


 
**cop d’estat del constitucional**


segons pérez royo, l’any 2014, la constitució era per al govern central «un mur» que no acollia les aspiracions catalanes (*el país*, 17-10). l’any següent, considerava el referèndum «el mal menor» perquè «no hi ha cap fórmula d’integració de catalunya a espanya que no passi perquè es faci el referèndum» (entrevista a *abc*, 6-12-2015). el 2017, quatre dies després de l’aprovació al parlament de les lleis de desconnexió, qualificava el referèndum de «condició *sine qua non*» perquè, segons ell, entre el 70 % i el 80 % dels catalans el volen i amb aquests percentatges «l’únic discurs possible és el que en aquests moments representa el nacionalisme independentista (*eldiario.es*, 11-9-2017). 


aquesta mena d’ultimàtum es contradiu, però, amb el que havia escrit el 19 de setembre del 2014 a *el país* arran del referèndum a escòcia, que «ha vacunat [a la ue], per dir-ho així, enfront la possible repetició del fenomen (…) la via del referèndum s’ha cegat», escrivia en referència a catalunya.


tota aquesta deriva referendària en la posició de pérez royo prové de la sentència del tribunal constitucional (tc) sobre l’estatut, que va titllar al diari *ara* (octubre del 2017) de «cop d’estat del pp per mitjà del tc». la sentència destrossa «el pacte constituent sobre la relació entre el principi d’unitat política de l’estat i l’exercici del dret a l’autonomia de les nacionalitats i regions que l’integren, que defineix la nostra constitució territorial» perquè no considera «suficient el control de constitucionalitat de les corts generals, per una banda, i sostreu als ciutadans de catalunya l’última paraula sobre la norma que regula l’exercici de l’autonomia, per una altra» (*el periódico*, 2-7-2010).



«el gir sobiranista del nacionalisme català no és més que la resposta a aquesta decisió del tc» (…) perquè «la constitució espanyola ha deixat de ser considerada com a constitució pròpia per part del nacionalisme català», sosté (*el país*, 16-4-2011). anys després, el 30 de setembre del 2018, diria al clausurar unes jornades a barcelona que «catalunya no té constitució, té codi penal».


l’anomenat «dret a decidir» no té cabuda a la constitució. admetre’l no suposaria una reforma, sinó un canvi de constitució, deia el 2007.
------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------


pérez royo ha estat molt crític amb l’aplicació a catalunya de l’article 155 de la constitució, que tenia «com a objectiu la castració del nacionalisme català» (*eldiario.es*, 20-10-2017). en un altre article al mateix digital (30-10-2017), el qualificava de «miratge», igual que la dui votada tres dies abans.  el catedràtic accepta, però, que «catalunya està dividida en dues meitats» i per això «la independència suposaria la desintegració de la societat catalana realment existent».


 
**un «simulacre» de judici**


però realment on pérez royo ha empleat a fons tots els adjectius «desqualificatius» disponibles ha estat en la utilització de la via penal en el *procés*. els primers actes judicials, la querella del fiscal general de l’estat i la interlocutòria de la jutgessa de l’audiència nacional carmen lamela, eren «infames», deia a l’*ara* (2-11-2017) i aventurava que si la interlocutòria es confirmava «difícilment podrem seguir parlant d’espanya com un estat de dret». «l’audiència nacional d’aquestes últimes setmanes no ha estat l’audiència nacional de la democràcia, sinó el tribunal d’ordre públic del règim de franco», escrivia a *eldiario.es* (3-11-2017).


el 1995, qualificava a *el país* (20-12-1995) de «disbarat», un adjectiu que utilitza abastament, unes declaracions de joseba egibar i xabier arzalluz, que consideraven els presos d’eta «presos polítics». dues dècades després, escrivia a *eldiario.es* (8-11-2017) que els catalans «no són presos polítics, però ho semblen». «no crec que pugui existir el més mínim dubte que espanya és un país democràtic (…), però la seva actuació en aquests casos no és la d’una democràcia digna de tal nom».


per a pérez royo, «el delicte que està investigant el jutge pablo llarena és un delicte imaginari» (*ara*, (13-12-2017); la negativa de l’instructor a permetre la investidura de jordi sànchez «és un cas de prevaricació de llibre» (*el nacional*, 14-3-2018); «el 155 polític no ha estat més que la coartada per al 155 penal» i ha servit per establir «un estat d’excepció per reprimir penalment l’adversari» (*eldiario.es*, 24-3-2018); i l’«euroordre és un frau de llei» (*tot es mou*, tv3, 27-3-2018). a més, entre l’estratègia d’oriol junqueras i carles puigdemont, escull la d’aquest últim perquè «ha servit per posar en evidència el govern i els tribunals espanyols». «És carles puigdemont amb la seva conducta “rebel” davant la “justícia política” espanyola qui està fent un servei a la democràcia. a catalunya i a espanya», escrivia a *eldiario.es* (7-4-2018).


durant tota la instrucció del judici, que abans de començar qualificava de «simulacre» (*ara*, 11-11-2018), ha anat fent una sèrie de pronòstics molts dels quals no s’han complert malgrat que en una entrevista a *el confidencial* (30-6-2019) presumís dels seus encerts des del 2007 sobre catalunya. amb motiu de la decisió del tribunal de schleswig-holstein, va assegurar que «ni el fiscal general [alemany] pot no concedir l’extradició [per malversació], ni el tribunal suprem espanyol pot rebutjar-la» (*eldiario.es* 12-7-2018). també deia que la fiscalia havia de retirar l’acusació de rebel·lió contra puigdemont i al dia següent escrivia al mateix diari que l’expresident podia tornar a espanya quan volgués sense que pogués ser processat pels delictes exclosos pel tribunal alemany. res d’això no va passar. 


accepta que catalunya està dividida i que la independència suposaria la desintegració de la societat realment existent.
-----------------------------------------------------------------------------------------------------------------------


tampoc no es va complir la previsió de novembre del 2018, quan va aventurar que el judici estava decidit abans de començar. «una vegada confirmada la qualificació [de rebel·lió] pel ministeri fiscal, la sort està tirada. el judici és un pur tràmit» (*eldiario.es*, 3-11). ni molt menys la va encertar quatre dies més tard quan va dubtar a catalunya ràdio que el judici pogués començar sense la presència de puigdemont. aquest és un dels motius que tot sigui «d’una anticonstitucionalitat brutal», va dir a *infolibre* (7-12-2018).
els altres són, segons ell, la inexistència del delicte de rebel·lió, que «s’ha vulnerat el dret al jutge ordinari predeterminat per la llei», la desaparició de la segona instància al jutjar el suprem, i la presidència de manuel marchena, «la imparcialitat del qual està compromesa». «això acabarà al tribunal europeu dels drets humans (tedh) i la meva impressió és que hi haurà una condemna a espanya», assegurava a *nació digital* (9-2-2019). també creia que hi hauria «condemna per delicte de rebel·lió», quan, segons ell, el que s’havia d’haver jutjat era un delicte de desobediència (*eldiario.es*, 9-3-2019).




**el rei, «un desastre»**


pérez royo ha mostrat així mateix una discrepància radical en la qüestió de la immunitat dels diputats presos: «estan detinguts il·legalment» des del dia de les eleccions, el 28 d’abril (*eldiario.es*, 9-5-2019), i el suprem havia d’haver suspès el judici; la decisió d’impedir que junqueras sigui eurodiputat és «una vulneració manifesta de la constitució i de la llei electoral» (*eldiario.es*, 14-6-2019), i «carles puigdemont i toni comín tenen immunitat parlamentària des de la seva proclamació com a diputats electes» (*eldiario.es*, 16-6-2019). a *el confidencial* (30-6-2019), subscrivia la versió independentista que nega que els «exiliats» estiguin fugats: «puigdemont i comín estan fora d’espanya exercint drets fonamentals» perquè «quan ells se’n van no hi cap ordre de detenció».
també s’ha arrenglerat amb els independentistes en les crítiques al rei pel seu discurs del 3 d’octubre del 2017, que va considerar «un desastre sense pal·liatius». segons pérez royo, «en el discurs del rei hi va haver manca de respecte a la constitució» (…), «es va identificar amb la posició del pp i de ciutadans» i «el seu llenguatge, també el corporal, va ser d’una agressivitat extraordinària, amb expressions no contundents, sinó feridores» (*eldiario.es*, 4-10-2017). cinc dies més tard, en el mateix diari, demanava un referèndum sobre la monarquia i recordava que en abdicar juan carlos (juny del 2014) ja va escriure un article en què qualificava l’operació de «frau de constitució», text que va enviar a *el país* i no va ser publicat. i al gener del 2018, va titllar la presència del rei al fòrum de davos de «vergonya nacional» (*eldiario.es*, 25-1-2018).


entre l’estratègia de junqueras i la de puigdemont, escull la d’aquest últim perquè posa en evidència el govern i els tribunals espanyols.
------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------


en tot aquest procés només ha discrepat dels independentistes en el veto, sobretot d’erc, al fet que miquel iceta presidís el senat, «una negació pura i dura del pluralisme polític» (*eldiario.es*, 15-5-2019). i en una entrevista a *vilaweb* (6-6-2019), admetia que «la sentència ha de tenir en compte que el cas acabarà al tedh i això potser els porta a dictar una sentència que s’acosti més a les pretensions de l’advocacia que no pas de la fiscalia», que és el que va succeir. en la seva reacció a la sentència va considerar que «la rebel·lió ha estat la coartada que ha permès (…) esquivar el jutge ordinari predeterminat per la llei (…), justificar en la gravetat del delicte l’adopció de les més oneroses mesures cautelars (...), introduir de contraban el delicte de sedició» i «acabar convertint de rebot una protesta multitudinària en un delicte no de desobediència, sinó de sedició» (*eldiario.es*, 14-10-2019). «això ha estat una persecució política disfressada de procés judicial (…). després, també ha volgut [la sentència] ser mig salomònica a la seva manera rebutjant rebel·lió». però «que hagin rebutjat el delicte de rebel·lió és importantíssim», va declarar el dia següent a *nació digital* (15-10-2019).


¿hi ha alguna sortida al conflicte? pérez royo creu que «els catalans no tenen força suficient per independitzar-se, però sí tenen força per fer impossible el funcionament democràtic de l’estat espanyol» (*el confidencial*, 30-6-2019). es declara federalista i defensa el pacte federal, que s’hauria d’aconseguir amb una reforma de la constitució precedida d’un referèndum a catalunya, «que aclareixi la incògnita sobre la postura dels ciutadans catalans», va declarar a *la vanguardia* (26-9-2017).


59255ba4a02c92a1020cb73347a5bea2
francesc de carreras, intel·lectual ciutadà
politicaprosa.com
2020.10
*f**ill de narcís de carreras, que va ser president del barça i de la caixa i secretari de cambó, francesc de carreras va néixer a barcelona el 1943. des que de jove va militar al psuc fins a la fundació de ciutadans (cs), de carreras sempre ha estat un intel·lectual molt influent en política sense deixar mai de banda la seva especialitat acadèmica, el dret constitucional. al seus 76 anys, jubilat a la universitat, ara és independent políticament.*


el 1967 va ingressar al psuc, que va deixar el 1986 «per la seva visible i definitiva deriva nacionalista» quan el partit comunista va pactar amb nacionalistes d’esquerres per formar iniciativa per catalunya. «en aquella època, jo encara pensava que els bancs, la gran indústria i el sector energètic havien de ser nacionalitzats!», explicava en una entrevista a *jotdown* (novembre del 2015). un passat del qual no renega.


encara al 2016 (*el país*, 29-11) justificava el seu antic entusiasme amb la revolució cubana, que a l’èpica hi afegia el glamur. «a cuba, s’havia creat “l’home nou”, els vietnamites estaven resistint i guanyant als estats units. un nou món s’apropava. per això vam estimar tant fidel, ¿com no hem d’estimar-lo?», escrivia. nou anys abans, a *la vanguardia* (22-11-2007), amb motiu de la mort de l’exsecretari general del psuc gregorio lópez raimundo, qualificava de «simplista, incomplet i fals» el judici que «els comunistes eren tan totalitaris com els nazis i els feixistes». «els comunistes han estat això, però també alguna cosa molt diferent: sense ells, probablement les actuals democràcies europees no haguessin arribat a ser el que avui són».


catedràtic de dret constitucional a la uab i membre del consell consultiu de la generalitat (1981-1998), de carreras ha mantingut sempre una gran presència als mitjans de comunicació (col·laborador d’*el país, el periódico* i *la vanguardia*), exercint la funció d’intel·lectual que, com ell mateix va explicar en un article (*el país*, 15-6-2014), consisteix a «influir, legitimar, criticar». opina que tom wolfe, qui defineix l’intel·lectual com «algú que sap d’una cosa i s’entesta a parlar de totes les altres», l’encerta bastant «perquè l’intel·lectual ha de ser competent en la seva professió» i «perquè exercir d’intel·lectual implica a vegades opinar sobre qüestions que no són pròpiament de la seva estricta especialitat, sinó que l’afecten com a ciutadà». això exactament és el que de carreras ha fet al llarg de la seva vida.


 
**la deriva de ciutadans**


el 2006 va contribuir a fundar ciutadans, però el 9 d’abril del 2019 se’n va donar de baixa poc després que l’executiva del partit decidís, el 18 de febrer, rebutjar qualsevol tipus d’acord amb el psoe. el 14 de juny va publicar a *el país* un article explosiu en forma de carta titulat *estimat albert*, en què, després d’elogiar el passat i la feina d’albert rivera, sentenciava: «no entenc que ara ens fallis, albert, que ens falli cs, que el jove madur i responsable s’hagi convertit en un adolescent capritxós que fa un gir estratègic de 180 graus i avantposa suposats interessos de partit als interessos generals d’espanya», és a dir, «donar estabilitat al govern» amb un pacte amb el psoe.


hi havia també altres raons per a la ruptura, que explicava en una entrevista a *crónica global* (18-7-2019): «jo vaig veure a partir de les eleccions andaluses que cs es deixava votar per vox i, com a excepció, podria estar justificada (...) després es va dir que vetaria el psoe, però llavors si accepta vox per un costat i no accepta el psoe, es queda en el que s’ha anomenat “les tres dretes” (...). amb tot això, cs abandona la posició que havia tingut fins ara (...), que era estar en el grup de constitucionalistes, juntament amb el psoe i el pp, i entendre’s amb els dos».


amb aquest canvi d’estratègia i amb l’assistència a la concentració de la plaça de colón, «cs va optar per una opció de nacionalisme espanyol que crec que no és el que ha d’escollir un partit lliberal». «rivera ha optat per substituir el pp i crec que s’ha equivocat en això perquè crec que succeirà el contrari», afegia, i criticava també l’actuació de cs a catalunya després de la victòria el 21-d del 2017, eleccions en què va ocupar el simbòlic últim lloc de la llista per barcelona i va fer campanya per inés arrimadas. «no s’ha aprofitat l’ocasió perquè s’ha fet el discurs del “no” permanent. per un costat, han estat ferms i ho han fet bé, però no s’ha donat una alternativa a la societat catalana, i això és un error».


 
**la llengua no és una visió del món**


la baixa de francesc de carreras a cs és molt més important que la d’altres perquè ha sigut l’intel·lectual fundador més proper a rivera i perquè ell va llegir el 21 de juny del 2005 el manifest «per un nou partit polític a catalunya», que pretenia «primer, tornar el sentit comú a la vida pública catalana; segon, no utilitzar la història de manera partidista; i, tercer, considerar la raó, i no els sentiments, com l’eix vertebrador de l’activitat política».


la seva baixa a cs és molt més important que la d’altres perquè ha sigut l’intel·lectual fundador més proper a rivera.
----------------------------------------------------------------------------------------------------------------------


el manifest responia a la constatació que «res de substantiu no ha canviat» amb la constitució del primer govern tripartit (psc, erc, icv) i per això llançaven un «partit que consideri la idea de ciutadania desvinculada de la identitat». en l’entrevista a *jotdown*, confessava que «en el fons, amb la fundació de ciutadans alguns volíem que canviés el psc; va ser un absolut fracàs». des de llavors, ha estat molt crític amb l’esquerra (psc, icv i comuns).


va participar (1996-1998) en la fundació del foro babel, on ja hi havia els intel·lectuals que anys més tard impulsarien cs (félix de azúa i albert boadella, entre d’altres). de carreras va denunciar a *el país* (29-7-1998) que en aquells anys el «model d’integració no era ja simplement cívic, sinó ideològic» i, «com diu el manifest de babel, “qualsevol atac a les posicions nacionalistes es transforma en un atac contra catalunya i qualsevol dissident de la doctrina oficial és un anticatalà”».


el català és també un factor decisiu perquè, tot i reconèixer que «a la vida diària, en les relacions entre ciutadans, la llengua no constitueix cap problema a catalunya», el bon acord, segons de carreras, que va significar la llei del 1983 «va començar a trencar-se per l’escola, en què la llengua castellana ha quedat reduïda a una mera assignatura».


l’error de fons de la política lingüística des del 1998 és que «s’inspira en una concepció nacionalista de catalunya» en què la llengua es considera «una manera de veure el món» i confon «els drets de les persones amb els drets de les nacions» (*el país*, 26-1-1998). de carreras defensa la immersió com a sistema d’aprenentatge de les llengües, però nega que el model català, únic al món, ho sigui. «el català s’utilitza com a llengua vehicular obligatòria no sols per a aquells que el desconeixen, sinó també per als qui el tenen com a llengua materna. tots dos se’n veuen perjudicats. els alumnes de famílies catalanoparlants perquè no se’ls ensenya bé el castellà, els de famílies castellanoparlants perquè se’ls afegeix una dificultat més en l’estudi de les altres assignatures» (*la vanguardia*, 5-7-2012).


 
**amb pujol va començar tot**


francesc de carreras està convençut que jordi pujol tenia com a fita última la independència i sosté que el document «l’estratègia de recatalanització», publicat per *el periódico* el 28 d’octubre del 1990, conté el programa bàsic de la «construcció nacional» de catalunya. la seva tesi de com es preparava el procés l’explica al llibre *paciencia e independencia. la agenda oculta del nacionalismo* (ariel, 2014).


considera un immens error dels socialistes catalans haver proposat a erc reformar conjuntament l’estatut del 1979.
------------------------------------------------------------------------------------------------------------------


el títol fa referencia al crit d’alguns joves de cdc –entre ells el seu germà lluís– en una manifestació durant la transició («primer paciència, després la independència»). «pujol va veure que no tenia suports i va començar un procés lent d’influència a la política, d’intervenció i control als mitjans de comunicació i subvencions per a les institucions en funció dels seus afectes al nacionalisme. la idea era crear una catalunya susceptible de creure’s independent», declarava a *vozpopuli.com* (24-4-2014).


després, a principis d’aquest segle, el nacionalisme català va girar. «durant molts anys, erc va ser un partit bastant irrellevant, però més o menys des del 2000 va canviar els termes del nacionalisme català, afegint a la qüestió identitària la dimensió econòmica. el punt central d’aquesta nova dimensió varen ser les balances fiscals, una manera errada i reaccionària, fins i tot xenòfoba, a l’estil de la lliga nord italiana, de mesurar una pretesa discriminació», explicava a *jotdown*.


de carreras creu que aquest procés s’ha accelerat en l’ultima dècada en primer lloc per «l’immens error dels socialistes catalans de proposar a erc reformar conjuntament l’estatut del 1979» (*el país*, 30-12-2013). considera que erc ha estat l’únic partit «intel·ligent durant aquests últims 15 anys» perquè «mitjançant la seva habilitat tàctica i estratègica s’ha anat endrapant els altres» (*el país*, 27-5-2014). un altre motiu de l’acceleració és que «espanya estava en un moment dèbil i summament criticable des del punt de vista econòmic i també des del punt de vista institucional amb totes les notícies sobre corrupció (…) tot això, que exigeix una regeneració d’espanya, ho han aprofitat» (*el confidencial*, 10-4-2014).


de carreras es defineix com unionista i catalanista no nacionalista –cita sovint la frase d’albert camus «estimo massa el meu país per ser nacionalista»–, però no creu ni en la tercera via ni en la política de l’apaivagament ni en el nou catalanisme per omplir un espai moderat que, segons ell, no existeix, i assegura que els anomenats equidistants en realitat no ho són perquè formen part del bloc independentista. fa uns anys, però, va sorprendre en proposar un referèndum no vinculant, que diferencia del «dret a decidir», que qualifica d’«inexistent».


a *el confidencial* (10-4-2014) suggeria «un referèndum consultiu que convoca el govern de madrid en virtut de l’article 92 de la constitució per saber què pensa el poble de catalunya». va defensar-lo també al parlament el 29 d’octubre del 2013, però en va abjurar el juliol del 2019 perquè «aquesta possibilitat ha estat eliminada per la reiterada jurisprudència del tribunal constitucional des de la seva sentència 103/2008, el principal argument de la qual és molt sòlid: aquella matèria que és competència del poder constituent només pot ser regulada pel mateix constituent, és a dir, per aquell que té la facultat de reformar la constitució, la qual cosa implica, òbviament, que una regulació sobre la dita matèria no pot ser sotmesa a cap referèndum excepte el preceptiu d’una reforma constitucional» (*el país*, 17-7-2019).


no creu ni en la tercera via ni en la política de l’apaivagament ni en el nou catalanisme per omplir un espai moderat.
----------------------------------------------------------------------------------------------------------------------


partidari de la reforma constitucional, ha censurat també la inacció del govern central. el 2014 va escriure (*el país*, 28-9) que «a la visible deslleialtat que les autoritats catalanes demostren en retorçar la constitució i l’estatut per burlar-se de la democràcia, no se li pot fer front únicament amb l’aplicació de les lleis i, en últim terme, de les sentències de jutges i tribunals: cal, també, fer política», i recrimina mariano rajoy que «no ha sabut argumentar de forma convincent les conseqüències negatives que tindria per als catalans una catalunya independent i, sobretot, no ha sabut explicar els avantatges de pertànyer a espanya, a la ue i a l’euro».


pel que fa a l’altra banda, creu que la independència no arribarà mai per la via de la desobediència perquè ningú no la reconeixerà. «saben que això de la independència només pot funcionar amb un acte de força, amb una insurrecció en tota regla» (*el país*, 8-6-2016). on és, doncs, la sortida? per a de carreras, abans de pactes entre la generalitat i el govern de l’estat, la solució passa per «l’enteniment i la unitat de les forces constitucionalistes (…) i que aquestes forces guanyin les eleccions» a catalunya (*el país*, 8-8-2018).


les eleccions del 21-d i el que ha passat després han empitjorat, segons ell, la situació de catalunya, on la divisió no és entre partits o blocs ideològics, que seria normal, «l’específic i greu és que es tracta d’una divisió existencial» (*el país*, 27-12-2017). i la independència només la creu possible d’una determinada manera: «la secessió de part del territori d’un estat pot ser democràticament acceptable i convenient si una majoria molt qualificada de la seva població (per exemple, el percentatge que s’exigeix a les cambres per a reformes constitucionals) vota de forma reiterada en successives eleccions legislatives a partits clarament secessionistes. en aquest supòsit, no cabria al·legar raons democràtiques perquè les autoritats de l’estat es neguessin a negociar la secessió» respectant sempre els procediments constitucionals (*el país,* 17-7-2019).


c929fc3d97d61492df2e689547aac88b
miquel iceta, la tercera via
politicaprosa.com
2020.10
*«a* *partir d’avui, s’ha acabat la resistència, comença l’ofensiva». miquel iceta llorens (barcelona, 1960) va pronunciar aquesta frase el 2 d’octubre del 2015, un any i tres mesos després d’haver-se posat al capdavant del psc com a primer secretari, un càrrec al qual va arribar donant un tomb a una carrera a l’ombra dels principals dirigents del socialisme català. ha hagut d’esperar, però, cinc anys perquè el psc torni a agafar volada després d’una greu crisi i ho ha fet amb unes posicions fermament constitucionalistes, contràries a la independència i a la política de blocs enfrontats a catalunya, encaminant el partit pel que s’ha anomenat la tercera via. ja ha estat dues vegades candidat a la presidència de la generalitat malgrat que quan va arribar a la direcció del partit no tenia intenció de ser-ho.*


procedent de la versió catalana del partit socialista popular (psp) del professor enrique tierno galván, després d’un any de militància es va afiliar el 1978 a les joventuts socialistes de catalunya i al psc, on ho ha estat gairebé tot fins arribar a la primera secretaria. iceta compleix 42 anys en la política i 32 en l’exercici de càrrecs públics des que el 1987 va ser elegit regidor de cornellà. va treballar al costat del vicepresident narcís serra a la moncloa (1991-96), ha estat diputat al congrés (1996-99) i ho és al parlament des del 1999. en el partit, va formar part de la comissió executiva del psoe (2008-12) i de la del psc del 1984 al 2011, a més de portaveu del grup parlamentari socialista (2003-2012). els independentistes van frustrar el maig d’aquest any la seva candidatura a presidir el senat.


la frase de l’inici en què anunciava el retorn del psc la va dir segurament amb el to cridaner que va fer servir també el 24 de setembre del 2016, a la festa de la rosa de gavà, quan es va dirigir a pedro sánchez exhortant-lo a substituir mariano rajoy: «pedro, sigues ferm! lliura’ns de rajoy i del pp! per déu, lliura’ns, d’ells!». habitualment mesurat, amb un discurs tan brillant com pausat, iceta es transforma als mítings fins al punt que ha reconegut que la seva mare li pregunta per què sempre crida quan el veu a la televisió.


 
**pioner a internet i a declarar-se gai** 


admirador de l’exministre socialista Ángel gabilondo, iceta ha estat pioner en dos aspectes que no són gaire freqüents entre els polítics: va ser un dels primers a endinsar-se a internet i a utilitzar la xarxa i el primer a declarar la seva homosexualitat. a l’agost del 2003 va obrir el seu web i el seu dietari amb una frase en què censurava els «ferotges atacs de [josé maría] aznar a la posició de pasqual maragall» i amb la revelació que el primer acte polític en què va parlar va ser per defensar el sí a la constitució en un institut de barcelona com a membre de les joventuts socialistes. el web és una referència a la xarxa i inclou un arxiu de documents des de l’any 1979.


sobre la seva homosexualitat –paraula que no li agrada perquè «sembla quasi mèdica», com tampoc gai perquè li sona «molt modern»–, va admetre en una entrevista a *el mundo* (23-8-2016) que no li molesta, ben al contrari, la paraula *maricón*, sobretot aplicada a sí mateix. en un to igualment desenfadat, és capaç de parlar de la seva orientació sexual a programes tan poc políticament correctes com *sábado de luxe*, on va manifestar que «els armaris hem de cremar-los perquè (...) ningú no es vegi obligat a quedar-s’hi».


iceta va sortir de l’armari el 12 d’octubre del 1999 –«dia de la raça», recorda— en un acte de la campanya de les autonòmiques d’aquell any. «avui em declaro públicament gai, malgrat que sempre ho he estat. no és que surti de l’armari, sinó que he baixat de la vitrina i em comprometo a donar suport i liderar el moviment gai», va dir. vint anys després, en un article a *el confidencial-vanitatis* (28-6-2019) advertia que «veient els resultats electorals, podem afirmar que el combat per la igualtat i contra la intolerància no ha acabat i que encara hi ha qui pretén que tornem a l’armari».


 
**sempre constitucionalista** 


iceta ha estat des de sempre un defensor de la constitució del 1978 i també un avançat en les propostes per reformar-la. ja ho va fer en un article a *el país* (16-5-1997) sobre la desigualtat fiscal entre les autonomies. sota el títol *cupo, sí; cuponazo, no*, en referència a euskadi, alertava que si no es reduïen les diferències «s’acabarà provocant inevitablement la reclamació del concert, “pacte fiscal”, o com se li vulgui dir per part d’altres autonomies», i proposava la «configuració del senat com a veritable cambra territorial».


es transforma als mítings fins al punt que la seva mare li pregunta per què sempre crida quan el veu a la televisió.
--------------------------------------------------------------------------------------------------------------------


iceta promou una reforma constitucional federal. fa cinc anys (1-8-2014), publicava un article a *el país* (*federalisme necessari*) en què en recordava un altre de 10 anys enrere (*És el federalisme cosa d’ingenus?*), dos anys abans de la malaurada reforma de l’estatut de la qual el mateix iceta va ser un dels negociadors per part catalana. «per què el federalisme incomoda tant els nacionalistes catalans com els nacionalistes espanyols? per què uns ens veuen com a traïdors i els altres com a botiflers? sembla evident que la nostra traïció consisteix a estar convençuts que ni catalunya ni espanya són identitats nacionals homogènies, i que dues o més nacions poden conviure fraternalment en un mateix estat», escrivia el 2004.


després de l’autocita, a l’article del 2014 recordava les opinions del federalista i socialista lleonès anselmo carretero, defensor de l’espanya «nació de nacions» que considerava «insensat entestar-se en imposar als pobles d’espanya una estructura constitucional contrària a la seva pròpia naturalesa». i acabava l’article amb la proposta d’una reforma constitucional federal resumida en vuit punts: estat federal; nació de nacions; definició precisa de les competències de l’estat i de les autonomies; asimetria competencial pels fets diferencials i els drets històrics; competència explícita en els temes lingüístics i culturals de les autonomies amb llengua pròpia; constitucionalització dels principis de solidaritat i ordinalitat en el finançament autonòmic; descentralització del poder judicial, i transformació del senat en un consell federal integrat pels governs autonòmics.


va escandalitzar quan va dir que si el 65% dels catalans vol la independència, la democràcia haurà de trobar la manera de canalitzar-ho.
----------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------


la proposta federal socialista es va concretar en la declaració de granada (2013), en la qual iceta va tenir una participació rellevant. «nosaltres no hem sortit mai de granada. seguim allí malgrat que no s’ha pogut posar en marxa. segurament, si hagués estat així, la situació política a catalunya no estaria en el carreró sense sortida en què s’ha instal·lat ara», va declarar en una entrevista al *huffington post* (25-11-2016). iceta creu que la definició de catalunya com a nació s’hauria de fer «de ser possible a l’article 2 de la constitució» (*el país*, 25-9-2015). però «nació no implica sobirania ni un estat només per als catalans, sinó compartit amb tots els espanyols», va dir a l’entrevista al *hp*.


el psc va fer costat a les posicions de sánchez en la baralla dins el psoe i va votar *no* en lloc d’abstenir-se en la investidura de rajoy «perquè ha bloquejat a catalunya qualsevol perspectiva de diàleg» (cadena ser, 13-10-2016). «si el psoe deixa governar rajoy, quedarà inhabilitat per fer oposició. hi havia por al *sorpasso* i es produiria un *repaso*», va afegir gràficament. la discrepància en la votació va provocar una de les crisis més greus entre els dos partits, que iceta es va esforçar a apaivagar perquè «si el psc no cap al psoe, ¿com ha de cabre catalunya a espanya?» (*hp*, 25-11-2016). iceta no atorga als partits independentistes la categoria de «socis viables», però és partidari de parlar-hi «per veure si hi ha alternatives millors que la ruptura». «són a prop del 48%. la qüestió és, donarem arguments per a què se’ls hi sumi gent o per a què la gent que els va votar ara prefereixi un pacte? això és el que està en joc a catalunya».


 
**la sortida del ‘procés’**


això no és, ni més ni menys, que la tercera via, a la qual iceta va dedicar tot un llibre (*la tercera vía. puentes para el acuerdo*, catarata, 2017). oblidats ja el dret a decidir, el 2015, que el psc defensava a l’etapa de pere navarro (2011-14), o la via canadenca, que el primer secretari entenia el juliol del 2016 com una proposta federalista d’últim recurs, iceta va explicar la seva política antiblocs en un article (*superar la fractura*) publicat al seu blog el 14 de setembre del 2018, en què demanava «una estratègia nacional compartida», basada en sis compromisos: «compromís en defensa de la democràcia, de la legalitat»; «compromís de respecte per totes les idees»; «compromís contra el frontisme que combati de manera incessant la divisió de la societat catalana en dos blocs enfrontats» i en què «la meitat no pot ni deu imposar-se a l’altra meitat» perquè «les qüestions identitàries no es poden resoldre per la regla de la majoria»; «compromís per restablir un ampli consens catalanista»; «compromís per la recerca permanent de solucions acordades», i «compromís d’impuls de les polítiques socials». dos mesos després, el psc va presentar al parlament la seva proposta de reforma de la constitució i d’un nou estatut i un nou model de finançament en què es defineix «catalunya com a nació» en una «espanya plurinacional».


els independentistes van frustrar al maig d’aquest any la seva candidatura a presidir el senat.
-----------------------------------------------------------------------------------------------


durant l’última etapa del procés sobiranista, iceta s’ha vist envoltat de polèmiques perquè ha demanat l’indult per als presos (el 13 de desembre del 2017 a rac1, una opinió matisada dos dies després per «prematura»), perquè no ha visitat els presos, per si s’ha reunit o no amb familiars dels empresonats i per criticar la presó preventiva.


també va escandalitzar quan va dir en una entrevista a *berria* (27-3-2019) que «si el 65% dels catalans vol la independència, la democràcia haurà de trobar un mecanisme per canalitzar això». encara que el mateix dia va aclarir que un referèndum sobre la independència «no és la solució», no és una idea que li vingués de nou. en una entrevista a *nació digital* el 10 de juliol del 2014, iceta afirmava: «un poble, com el català o qualsevol altre, si vol la independència, en el nostre cas, i la vol amb força i durant un temps suficient, tard o d’hora la tindrà. una democràcia no pot negar la voluntat d’un poble indefinidament». ell i el seu partit, però, treballen perquè això no s’arribi a plantejar.


c2452065c6464d45d8a5174cf7de64b3
salvador giner, independentista reversible
politicaprosa.com
2020.10
*e**ncara no fa un any, salvador giner (barcelona, 1934), un dels sociòlegs catalans i espanyols més rellevants, passava balanç de la seva vida i la seva obra en un llibre-entrevista amb la sociòloga maite montagut (*salvador giner. dies i fets*), publicat l’octubre del 2018 per l’institut d’estudis catalans, que va presidir del 2005 al 2013. la vida de giner és tan extensa i interessant com la seva obra, la relació de la qual ocupa 38 pàgines de* dies i fets *i on hi figuren llibres (una cinquantena), estudis i assaigs, però encara hi manquen els seus articles a la premsa diària, en què ha col·laborat abastament (*el país, el periódico *i altres diaris).*


llicenciat en dret per la universitat de barcelona, es va decantar per la sociologia quan aquesta matèria gairebé no existia a espanya. va ampliar estudis a alemanya (universitat de colònia) i als estats units (universitat de chicago), però no és doctor per aquest últim centre, com diuen tots els seus currículums, sinó «graduat en teoria social i sociològica», com ell mateix aclareix a *dies i fets*. després va viure 24 anys a anglaterra, on va ser professor a cambridge (king’s college), reading, lancaster i west london (brunel). el 1989 va tornar a la universitat de barcelona, on va ocupar la càtedra de sociologia. també ha estat professor visitant a diverses universitats, com l’autònoma de barcelona, yale, roma, l’autònoma de mèxic, puerto rico, costa rica i buenos aires.


a *dies i fets* destaca quins són els temes que més ha treballat: la religió; el nacionalisme, «com una part de totes les religions»; el republicanisme i la societat civil; la llibertat; la societat de masses; la història del pensament sociològic i del pensament social en general; el futur del socialisme i de la socialdemocràcia al sud d’europa; i l’estructura social de l’europa meridional, incloent la immigració, encara que a aquest últim tema confessa que hi ha arribat tard. «no tinc ni els recursos ni el temps per posar-m’hi de valent», diu.


a la universitat de chicago, va assistir a les classes de hannah arendt, frederik von hayek, leo strauss, mircea eliade o daniel bell.
--------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------


tanmateix, desqualifica els tòpics sobre la immigració, però també «la misèria multicultural que en nom d’un suposat progressisme intenta imposar un relativisme moral insostenible entre gent civilitzada». perquè «la nova europa poblacional, multiracial, multireligiosa i multicultural no es pot permetre el luxe de mantenir concepcions incompatibles amb la ciutadania entre els seus habitants», com va escriure a *el periódico* (6-6-2010).


 
**votant «condicional» de la cup**


sempre s’ha considerat d’esquerres. «continuo tenint idees comunistes (...). voldria un món d’igualtat d’oportunitats per a tothom. on la propietat fos comuna (…) crec que les grans fonts de recursos de la terra han de pertànyer a la humanitat i cada país ha de pertànyer als seus habitants», va declarar al programa *(s)avis*, del canal 33, emès el 3 de desembre del 2014. «la ideologia important de la modernitat és la fraternitat. la llibertat i la igualtat són importants, però la més important de totes és la fraternitat, perquè si som fraterns, és a dir, solidaris, som lliures i volem la llibertat dels altres», va afegir.


fa quatre anys va revelar (*el diario.es*, 8-6-2015) que havia votat a la cup amb un «vot condicional». «sempre voto condicionalment», deia. giner va militar al psuc, però hi va estar pocs mesos perquè en va ser expulsat per manuel sacristán per liberal, «no en el sentit polític o econòmic, sinó pel meu tarannà no gens “correcte” ideològicament. sembla que jo era massa obert i cordial –segons em digué– amb les meves amistats i els meus coneguts», recorda a *dies i fets*.


a la universitat de chicago, giner va conèixer i assistir a classes de grans pensadors com hannah arendt, frederik von hayek, leo strauss, edward shils, mircea eliade o daniel bell, que va ser el seu examinador extern per al doctorat. «quan vaig conèixer hannah arendt acabava de publicar el seu cèlebre article al *new yorker* «eichmann a jerusalem». la seva tesi sobre la “banalitat del mal” estava causant tremolors internacionals. arendt ha estat víctima de la celebritat d’una de les seves aportacions. aquesta ha enfosquit les altres, que són de més talla», recordava en un article a *el país* (25-10-2006), en què afirmava que «arendt va introduir el llenguatge de la responsabilitat a la filosofia política del segle xx. i, afegiria jo, el de la culpa. hannah arendt va transformar la filosofia política en filosofia moral política».


la tesi doctoral que va examinar daniel bell es titulava *societat massa* –publicada en anglès el 1976 i en castellà el 1979— i estudiava la cultura de masses, la política de masses i l’estructura massificada de la societat. avaluava «la teoria de les societats modernes com a resultants d’un presumpte procés de massificació o uniformització de la societat anterior».


giner ha publicat poc originalment en català potser per la raó que explica a *dies i fets*: «he descobert que, quan aquestes coses [teories sociològiques] les publiques en català, no interessen a ningú; aquí només tenen interès si hom parla del país. És un dels problemes típics d’aquest país, on els temes generals i abstractes que poden interessar a frança, a alemanya, als estats units, aquí no atrauen gens ni mica; els has de vincular a la societat catalana».


 
**el bé i el mal**


la filosofia moral ha estat un dels camps d’estudi de giner, que el 2012 va publicar *el origen de la moral* (península), en què proposa una ètica universal allunyada del *bonisme*, parteix de la convicció que «l’home és bastant dolent» i considera que «s’han perdut les prioritats morals». «el segle xx ha estat el pitjor de la història. està travessat per la contradicció entre aquestes salvatjades [auschwitz, pinochet, franco, pol pot] i una tendència progressista i humanitària. si només veiem un aspecte, no podem parlar de progrés moral. des de la revolució francesa fins avui, però, veiem coses que no tenen precedent. no s’havia declarat mai que l’home tingués drets (…) podem parlar de progrés moral si veiem l’expansió de la dignitat de la persona, l’abolició de l’esclavatge, el tribunal de l’haia i les grans revolucions del segle xx: pacifisme, feminisme i ecologisme», assenyalava a *el país* (26-1-2013) amb motiu de la sortida del llibre.


«els temes abstractes que interessen a frança, a alemanya, als estats units, a catalunya no atrauen gens ni mica».
------------------------------------------------------------------------------------------------------------------


citant Étienne de la boétie i l’obediència cega –«un home és col·locat en un piquet, prem el gallet i mata, després se’n va a esmorzar»–, es pregunta: «per què som tan bestialment dolents? un lleó no ho és. mata, però no s’acarnissa ni tortura. l’home és l’únic mico que tortura. possiblement hem triomfat sobre la resta de la natura degut a aquesta brutal agressivitat (...). som unes bèsties molt rares, per això tenim moral.


en la mateixa línia, giner va publicar el 2015 *sociología del mal* (catarata), en què «indaga la faç nociva de la societat humana: la que resulta del dany intencional, que sol ser tingut per necessari pels qui l’exerceixen o el legitimen», com diu la primera frase del llibre, que desmunta les teories que atribueixen el mal a causes impersonals –la pobresa, les guerres, el terrorisme– i defensa que no podem ser angelicals perquè hi ha humans que són malignes.


a giner li interessa molt més, com a objecte d’estudi, el mal que el bé. no faria una sociologia del bé. «seria avorridíssim, caïm és interessant. abel, no. És un *bonista*, insuportable, angelical, avorrit. el món estava ple de feres, era la selva. i adam i eva havien menjat un fruit enverinat, sabent què feien. s’ha de reivindicar caïm. És un personatge capital. si no fos per ell, estaríem tots nus a la selva, fent el goril·la. sense caïm no tindríem ni la novena simfonia de beethoven, ni el *cant dels segadors*, ni la capella sixtina, ni la divina paraula d’ausiàs marc», aventurava a *eldiario.es* (8-6-2015).


l’interessa molt més el mal que el bé com a objecte d’estudi: «caïm és interessant. abel, no. És un ‘bonista’, angelical, avorrit».
-----------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------


giner ha dedicat bastant temps a conrear la religió, un tema sociològic per excel·lència. la seva última aportació és *el porvenir de la religión* (herder, 2016), en què defensa que el món serà cada cop més secular, però que la fi de les religions és una quimera basada en el desconeixement de l’ésser humà, perquè «estem vivint també un renaixement de la religió. hi ha esglésies que perden fidels, però també confessions que estan augmentant, com els testimonis de jehovà o els evangelistes». «des del paleolític inferior hi ha hagut oració o reverència, forces sobrenaturals o màgia. la religió és part de la naturalesa humana i no hem de suposar que canviarà la naturalesa humana», assegurava en declaracions a *el país* (27-12-2016). considera fins i tot que l’evangeli de sant mateu és un text més revolucionari que el *manifest comunista.*


 
**independència i federalisme**


el nacionalisme o el comunisme són, per a giner, «devocions laiques». l’any 1988, escrivia ja a *el país* un article titulat *la religió civil catalana* (10 de maig). «la religió civil és un procés constituït per un conjunt de rituals públics, litúrgies col·lectives i pietats socials encaminades a reforçar la identitat i cohesió d’una comunitat nacional i a atribuir-li transcendència, sacralitzant trets específics de la vida comuna, així com els seus símbols mundans o religiosos, i dotant de càrrega èpica certs esdeveniments de la història».


al mateix text lamentava que «a aquest moment màgic del catalanisme universalista, fins i tot progressista, que va fer eclosió amb el retorn a la seva terra del president tarradellas va succeir una afirmació renovada de la confiscació de la religió civil per part d’un conservadorisme semi il·lustrat, sensat, pragmàtic i provincià, més basat en xarxes de notables que en un projecte mínimament alternatiu. ha dominat la generalitat fins avui mateix. l’habilitat del conservadorisme catalanista per no deixar anar de les seves mans el talismà de la religió civil ha estat notable».


quan fa 40 anys es va fundar la federación española de sociología, giner va proposar que es digués *española* i no del *estado español*, com defensaven els bascos. «sóc –em sembla— un d’aquests a qui alguns, a casa nostra, anomenen “espanyolistes”», comenta a *dies i fets*, i es declara iberista des dels 14 anys. «jo, ja llavors tenia la mania portuguesa, perquè, com a bon català, crec en la federació ibèrica i, és més, avui també la sostinc; no sóc un separatista radical. un federalisme fort, l’acceptaria, que no soscavi l’autonomia catalana; al contrari, que la potenciï. ens cal un bon federalisme, fort, compatible amb un cert sobiranisme català».


«l’habilitat del conservadorisme catalanista per no deixar anar el talismà de la religió civil ha estat notable».
-----------------------------------------------------------------------------------------------------------------


amb aquesta trajectòria, va sobtar la seva presència amb altres intel·lectuals a la plaça de sant jaume per rebre artur mas el 20 de setembre del 2012 quan tornava de madrid després que mariano rajoy hagués rebutjat el pacte fiscal. de les seves declaracions, es pot deduir que giner és un dels anomenats independentistes reversibles. a l’entrevista a *eldiario.es* (8-6-2015), ho justificava: «la solució federalista és bona. com que no sóc polític, puc dir tranquil·lament que si som separatistes l’acord [de compromís] serà la federació. És una mica maquiavèl·lic, però demanant molt podríem arribar a certa solució federalista. un bon federalisme és el de la ue, el dels estats units, el d’alemanya». després, matisava: «tampoc crec molt en aquesta possibilitat perquè a espanya no hi ha federalistes». i concloïa: «la manera d’obtenir la federació és demanar la separació i el resultat final serà alguna cosa intermèdia».


giner creu que la cultura forma part de la religió civil dels catalans, el caràcter dels quals explica així: «els catalans han d’entendre que econòmicament som una regió d’espanya, políticament som autònoms i culturalment som una nació. som una nació cultural, lingüística, mental, d’actituds. És una societat tridimensional. tenim tres dimensions que no sabem posar juntes (…) en altres països, aquestes tres dimensions encaixen, aquí, no. això ens fa esquizofrènics. genera bons poetes i gent melancòlica, o també gent que confon el barça amb la pàtria, i és momentàniament feliç» (*eldiario.es*, 8-6-2015). no és gaire optimista amb la possibilitat de ser independents, perquè les dificultats són immenses», perquè seria necessari que el vot independentista fos més del 60 % i perquè a «europa no li interessa» el *procés*.


en un estat independent, que compara a dinamarca, és partidari de la cooficialitat del castellà. «el castellà ha de ser oficial, però el català ha de ser hegemònic» (*el singular digital*, 15-7-2013). considera «greu» la situació del català, encara que la immersió lingüística «ha donat un resultat excel·lent: un coneixement prou satisfactori d’ambdues llengües (…), ha obtingut l’aprovació de les autoritats pedagògiques nacionals i internacionals. s’ha posat com a exemple arreu del món, com a model que duu a la convivència civilitzada en una societat tan plural i complexa com és la nostra», va escriure en un article a *el periódico* (18-9-2011), sense apartar-se gens de la versió oficial sobre aquest polèmic assumpte.


93ce7e24072b9b50a74c7dbd1e592836
albert boadella, el bufó conscient
politicaprosa.com
2020.10
*a**lbert boadella oncins (barcelona, 1943) és el bufó content de ser-ho, políticament incorrecte sempre, tant en l’art com en la política, terreny en què en els últims anys s’ha convertit en el martell implacable del nacionalisme català. a banda del nacionalisme, els objectius principals del seu treball crític i satíric han estat les diverses formes del poder, des dels militars a l’església catòlica i qualsevol poder fàctic. «que no passi un dia sense fer un nou enemic», és una de les seves màximes.* 


fundador el 1962 d’els joglars, grup de teatre que va dirigir fins al 2012, després d’haver fet més d’una trentena de muntatges, la seva carrera va continuar a madrid (va ser director dels teatros del canal del 2009 al 2016), on es va instal·lar quan el 2005 va fugir de catalunya degut al boicot al qual eren sotmesos els seus espectacles. «la situació era insostenible perquè arriba un moment en què a mi em bloquegen totalment, em deixen sense clientela», va explicar al diari *as* (27-2-2015). des de llavors es nega a actuar a catalunya i que els seus muntatges hi siguin representats. «el silenci és l’autèntic tret diferencial de catalunya: ningú no vol fer res que vagi contra les essències de la tribu», va dir a *libertaddigital.com* (11-12-2008). no va tornar a actuar a catalunya fins al març del 2019 amb l’obra *looking for europe,* del filòsof francès bernard-henri lévy.


 
**políticament incorrecte**


la trajectòria de boadella amb els joglars està plena d’incidents, des de protestes i denúncies judicials dels bisbes per l’obra *teledeum* (1984) fins al seu empresonament per *la torna*. ha irritat tant franquistes com pujolistes, tant catòlics fervorosos com artistes consagrats. el 1977, quan feia dos mesos que es representava *la torna* –una sàtira sobre l’execució de heinz chez, l’últim que va patir el garrot a espanya i que era la torna de l’anarquista salvador puig antich–, boadella va ser detingut i sotmès a un consell de guerra per injúries i insults a la guàrdia civil. se li demanaven cinc anys de presó, però el febrer del 1978 va fugir de l’hospital clínic de barcelona, on havia estat traslladat des de la model després de simular una malaltia, i es va refugiar uns mesos al sud de frança. quaranta anys després, en una entrevista a l’agència efe, va explicar: «vaig fer el que crec que era l’obligació de qualsevol pres, també d’[oriol] junqueras, que és tractar de lliurar-se de la presó».


li hauria agradat exercir de bufó a la cort del rei joan carles, «un tanc de feromones, molt apropiat per a una institució basada en l’herència».
-------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------


boadella assumeix el seu paper de bufó. «sí. reivindico la figura del bufó, el comediant (...). a catalunya, quan volien insultar-me, em deien bufó. per això vaig titular les meves memòries el 2001 *memorias de un bufón* i per això he escollit per a aquest espectacle el títol d’*el sermón del bufón*», afirmava en una entrevista al *diario de mallorca* (7-11-2018) amb motiu de l’estrena a palma d’aquest monòleg. a boadella li hauria agradat exercir de bufó a la cort del rei joan carles, a qui descriu (*el mundo*, 16-5-2017) com un «tanc de feromones, que va molt bé per a una institució que es basa en l’herència».


el fet de ser políticament incorrecte, per exemple en la religió, porta boadella a discrepar de l’opinió dominant sobre el papa francesc. no li agrada «primer perquè és argentí i quasi tots els argentins són del meu gremi. És un comediant nat. a més, em sembla una mica penques. per a mi, és un home que creu poc en déu» (*el mundo*, 16-5-2017). també és molt crític amb l’art contemporani, una de les seves obsessions. «ni m’agrada tàpies, ni miró, ni ferran adrià», va dir el 3 d’octubre del 2007. la diferència entre un *tàpies* i una paret escrostonada «és purament financera». «vendre un *pollock* per dos milions és una genialitat financera, però no artística» (*el mundo*, 16-5-2017).


«les tres quartes parts de les obres de picasso són merda» i el *guernica* és «un *grafiti* que sense el mite feixista no seria més important que un de malasaña» (*el confidencial*, 3-10-2017). en el teatre trenca així mateix les normes. per a boadella, el teatre no és només paraula. «acceptaré que william shakespeare és teatre de la paraula, però té un sentit poètic i musical. i federico garcía lorca igual. per això, per a mi és el nostre millor dramaturg. valle-inclán, en canvi, és un dramaturg discret, sense cap dubte. si entenem el teatre com alguna cosa sociològica o psicològica, tindrà tot l’interès del món. però si ho entenem com un art, alguna cosa que toca els sentits i no només la ment, necessitem el vers amb la música».


la devoció de boadella pels toros surt també del políticament correcte. sovint repeteix la idea que expressa en el llibre *adiós cataluña. crónica de amor y de guerra* (barcelona: espasa, 2007): «no existeix al món occidental cap cerimònia capaç de commoure i alçar amb tal força l’ésser humà (...). al llarg de la meva vida he gaudit amb les millors expressions de l’art, música, dansa, òpera i teatre, però no hi ha res comparable al ritual taurí».


 
**antinacionalisme militant** 


boadella s’ha servit de la política per fer dramatúrgia, directament, com en el cas de les tres versions d’*operació ubú* dedicades a jordi pujol, o indirectament, com a *la increïble història del dr. floit & mr. pla*, basada en l’obra de josep pla, confrontat a un eximi representant de la burgesia catalana com era joan b. cendrós (el dr. floit). admirador de pla, boadella el recordava així a *el mundo* (8-12-2018): «deia coses realment provocadores. pla era un home molt tocat per la guerra civil. se’n va anar a burgos perquè els d’esquerra van anar a buscar-lo a casa per afusellar-lo, però tot el que va passar a l’altre costat tampoc no li va agradar. el cas de pla és el de cambó, que (...) representa el fracàs del catalanisme. ell va ser qui va fer el catalanisme defensant una convivència fraternal amb el conjunt dels espanyols, però acaba pagant a franco».


pujol és «el pitjor que li ha succeït a catalunya en 400 anys. És el doctor no, el que ha organitzat l’imperi del mal».
-----------------------------------------------------------------------------------------------------------------------


per a boadella, pujol és el gran culpable de tot. sempre explica que als inicis d’els joglars van anar a demanar-li un crèdit a banca catalana i els el va negar perquè, com que feien mim, no era cultura catalana. el 1981, amb pujol ja president, els joglars van estrenar *operació ubú* i després *ubú president* en dues versions (1995 i 2001). pujol és «el pitjor que li ha succeït a catalunya en 400 anys», va dir boadella en un acte a madrid el 3 d’abril del 2013. «És el doctor no, el que ha organitzat l’imperi del mal.


«amb el suport d’altes instàncies de l’estat, fora de catalunya, que callaven o col·laboraven», assegurava en una entrevista a *el mundo* (9-9-2017), i en una altra ho desenvolupava: «És un home ressentit contra una història que és pura ficció. perquè això que espanya ha fotut tant a catalunya és fals. (…) ha estat capaç d’enganyar el conjunt dels espanyols i especialment els seus governs. em deien que era un home d’estat i és tot el contrari. ha educat els nens en l’odi a espanya i ha comprat els mitjans de comunicació per a l’adoctrinament de la ciutadania» (16-05-2017). i immediatament després de pujol, l’altre responsable és artur mas, «un home amb molta pressa (…), un gran mediocre que tenia necessitat de guanyar relleu a l’ombra de pujol. És veritat que en els plans de pujol sí que hi havia el que va acabar passant, però no l’octubre del 2017, sinó a més llarg termini, no tant aviat» (*el confidencial*, 27-11-2018).


catalunya, segons boadella, té una malaltia, «esquizofrènia paranoide nacionalista», tal com va definir-la el 10 de maig del 2006. a catalunya sempre hi havia hagut esquizofrènia (parlar català i castellà, per exemple), però el problema, segons ell, va ser quan s’hi va afegir la paranoia, que «és la patologia més senzilla de transmetre, crear paranoics és molt fàcil: uns desvergonyits han jugat amb els sentiments d’arrelament de molta gent i ha funcionat», va comentar el març del 2017 en presentar a madrid *el sermón del bufón*. una derivació d’aquesta malaltia és, en opinió de boadella, la xenofòbia. «no oblidem que darrere del nacionalisme hi ha una genètica xenòfoba. sempre pensen que el de fora és inferior. És una cosa que hem viscut profundament a catalunya. darrere de les maniobres de secessió hi ha la xenofòbia, que és un instint arrelat, primitiu» (*actuall*, 1-10-2015).


«no oblidem que darrere el nacionalisme hi ha una genètica xenòfoba. sempre pensen que el de fora és inferior».
---------------------------------------------------------------------------------------------------------------


alguns asseguren que durant el seu breu exili al sud de frança boadella era catalanista i fins i tot independentista. ell ho nega i recorda que l’any1974, abans de la mort de franco, «ja prenia distància humorística amb el catalanisme» a l’obra *alias serrallonga* (*el confidencial*, 27-11-2018). boadella, però, va ingressar al psc a finals d’abril del 1993. «vaig votar maragall pensant que acabaria amb aquest deliri i posaria el nacionalisme en el lloc que li correspon, que és el folklore (...). admeto que em vaig equivocar, jo i molts», confessava a *interviú* l’abril del 2006 i justificava la creació de ciutadans per la política propera al nacionalisme del psc. molt abans havia votat el cds d’adolfo suárez i després va participar a la constitució de la plataforma de la que va sorgir el partit ciutadans, del qual es va allunyar per apropar-se a upd, de rosa díez, i tornar finalment a simpatitzar amb ciudadanos, tot i que el maig del 2017 va declarar que li canviaria el nom per dir-li partido del oportunismo. protagonista en la broma de tabarnia, de la qual va ser nomenat president a l’exili el gener del 2018, el 22 de març va muntar una *performance* davant mateix de la residència de l’expresident carles puigdemont a waterloo.


 
**dubtes sobre la independència**


es defineix com un gran conservador. «jo sóc un absolut conservador. ¿i de dretes? no, això és un altra cosa. els de dretes no són conservadors, són depredadors» (*20 minutos*, 12-4-2018). les seves posicions sobre el procés sobiranista català figuren entre les més dures. considera que l’octubre del 2017 es va intentar un cop d’estat a catalunya, creu que les penes que es demanen al tribunal suprem són «lògiques» i és partidari d’aplicar un 155 durant més temps perquè la manera emprada per mariano rajoy va ser insuficient. «ha estat com ficar només la punteta (...). fins i tot tv3, que és una televisió colpista, va seguir fent el que va voler. va ser una covardia de rajoy» (*el periódico de aragón*, 19-10-2018). «l’aplicació (...), posem que durant dos anys, hauria pogut significar un canvi important. que de cop el govern de la nació agafi les regnes i la vida a catalunya segueixi sent normal, que s’ensenyi en català, que funcioni la conselleria d’agricultura, que els trens surtin a l’hora… hauria donat als ciutadans, a molts, la sensació que, en el fons, no necessitaven el nacionalisme perquè funcionés tot» (*heraldo de aragón*, 19-10-2018).


va simpatitzar amb ciudadanos, tot i que el maig del 2017 va declarar que li canviaria el nom pel de partido del oportunismo.
-----------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------


no té tant clar si hi haurà o no independència. «catalunya camina de forma irreversible vers la secessió», va dir el març del 2006. a l’abril del 2013 pronosticava que catalunya era «irrecuperable i que en tres o quatre anys seria independent, el mateix que pensava a primers d’octubre del 2017, però cinc mesos abans havia dit que no creia que hi hagués independència, «no perquè no vulguin, sinó perquè la situació internacional, de moment, els hi és adversa» (*el mundo*, 16-5-2017). i un any després de la dui, aventurava: si pedro sánchez es manté 10 anys més al govern, catalunya serà independent. ara, si hi ha una altra dinàmica, no només del govern, sinó també de l’estat, i de la consciència dels espanyols mateix, la independència no arribarà mai» (*el confidencial*, 27-11-2018). boadella no confia gens en sánchez perquè «té totes les característiques de la psicopatia: no distingeix entre el bé i el mal, i pot dir avui una cosa i demà la contrària» (*el mundo*, 8-12-2018).


la solució, doncs, per a boadella, no pot ser el diàleg. ho explicava a l’esmentada entrevista al *diario de mallorca* (7-11-2018). la solució «només passa per un estat fort que apliqui amb dignitat i amb valentia les lleis. i que no accepti el xantatge, ni la coacció, ni l’adoctrinament antiestatal a una part del seu territori amb els diners de tots els espanyols. si l’estat respon contra aquesta secta de dos milions i escaig de persones, cosa que no sempre ha fet, o que ha fet molt poc, s’acaba la història. res de diàleg perquè amb una secta no hi ha diàleg possible. només s’ha de pensar com desprogramar aquest conjunt de gent que han estat llançats pel poder regional a aquest abisme».


3b35140c40f67251483eaf6b121b0845
toni comín, el trànsfuga desitjat
politicaprosa.com
2020.10
*f**ill d’alfonso carlos comín ros, dirigent a finals del franquisme i la transició del psuc i de cristians pel socialisme –«comunistes a l’església, cristians al partit»— i nét de jesús comín sagüés, diputat carlí per saragossa implicat el 1936 en el triomf de l’alzamiento nacional a navarra, antoni (toni) comín oliveres ha seguit la tradició familiar de dedicar-se a la política, amb una trajectòria, però, més incoherent que la dels seus predecessors, fidels a les seves oposades idees. toni comín (barcelona, 1971), que es reivindica successor del seu pare, en 16 anys ha passat per cinc formacions polítiques: ciutadans pel canvi, psc, socialisme, catalunya i llibertat, erc i junts per catalunya.*


ell, però, assegura que manté les mateixes idees d’esquerres i únicament admet un canvi, del federalisme a l’independentisme. no es considera un trànsfuga i té un alt concepte de si mateix com per afirmar que sempre que ha canviat de partit l’han vingut a buscar. «en funció de la causa que vols servir, per ser coherent, vas escollint els instruments més útils en cada moment. no visc els partits com una cosa patriòtica o com un *hooligan*, sinó com a instruments. no he fet mai el pas; m’han vingut a buscar cada vegada. primer [pasqual] maragall; després [oriol] junqueras, i ara ha sigut carles puigdemont», explicava en una entrevista a el periódico (9-4-2019) arran de la seva intenció d’incorporar-se a la llista de jxcat per a les eleccions europees.


no es considera un trànsfuga i té un alt concepte de si mateix en afirmar que sempre que ha canviat de partit l’han vingut a buscar.
------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------


«amb maragall vam intentar canviar el rumb. treure les urpes de l’estat espanyol de les institucions catalanes, però sense independitzar-nos, per treballar tranquils, disposar de recursos i aconseguir un estat de benestar de primera divisió. per acabar amb el victimisme català, de què acusàvem [jordi] pujol. amb [josé luis rodríguez] zapatero a la moncloa era l’escenari ideal. però es van carregar l’estatut. va ser un descobriment veure les dificultats infinites que hi havia (…) el que va passar allà en els mesos previs a la sentència [del tribunal constitucional], amb recusacions, com el van grapejar, ja el van matar en la seva legitimitat, va arribar mort a la sentència. És impensable en un altre estat de dret. si no hi ha constitucional, no hi ha constitució. molts vam perdre l’esperança», narra en un reportatge a *el país* (25-9-2017) sobre la seva conversió a l’independentisme, que es va produir, diu, quan el psoe va aprovar la declaració de granada el juliol del 2013 sobre el federalisme: «el dia que la vaig llegir em vaig fer independentista. era un escàndol. no entenien res de la urgència del moment històric».


 
**revoltat contra el psc**


això, però, no li va impedir continuar al psc fins el 5 de març del 2014, quan erc li va oferir anar a la llista de les europees d’aquell any, encara que finalment no hi anés. llavors va explicar que la decisió de deixar el partit la va prendre el 16 de gener quan la direcció del psc va exigir la renúncia a l’escó dels tres diputats del parlament que no van votar contra la petició de la cambra per poder organitzar un referèndum d’autodeterminació. comín havia ingressat al psc el 13 de juny del 2011, però havia estat ja diputat socialista en dues legislatures després de les eleccions del 2003 i fins al 2010.


només sis mesos després d’entrar al psc, comín va impulsar l’associació socialisme, catalunya i llibertat, no per canviar el partit perquè era «una batalla perduda», sinó per crear «un nou espai polític» per acollir els socialistes partidaris del «dret a decidir». l’experiment dins del psc va durar menys de tres mesos. «vaig durar poc perquè per a mi el psc era maragall i els grans alcaldes, i quan vaig veure la deriva me’n vaig allunyar», recordava en una entrevista a *naciodigital.cat* (6-12-2017), en què tenia paraules molt fortes contra el seu antic partit. «a mi em sembla un escàndol que un partit de la tradició del catalanisme i la democràcia acabi manifestant-se amb l’extrema dreta i els hereus del franquisme que s’han tret la careta i [miquel] iceta es faci *selfies* amb dirigents d’un partit que empresona ciutadans per qüestions polítiques. són còmplices del 155. quina vergonya fer això amb les sigles del psc per donar cobertura al retorn del tardofranquisme. com s’han atrevit a usar la seva tradició per legitimar aquesta deriva totalitària? És normal que hagin saltat alcaldes i més que ho haurien de fer. el psc hauria de renunciar a les seves sigles». iceta li va respondre: «com que ha canviat tant de partit, renunciar a les sigles li resulta molt fàcil».


llicenciat en filosofia i ciències polítiques per la uab, va exercir de professor a esade i és membre del centre d’estudis cristianisme i justícia. catòlic com junqueras, reconeix que les primeres converses amb el dirigent d’erc van tractar més de religió i teologia que no pas de política. «hi ha un cristianisme social que entén la política com un instrument necessari per lluitar contra la injustícia social. i tots dos podem sentir-nos propers a aquesta concepció del cristianisme» (*vilaweb.cat*, 31-7-2015). les converses van fructificar per a comín en un lloc a la llista de junts pel sí a les autonòmiques del 27 de setembre del 2015. «em veig especialment orientat per anar a buscar els indecisos, més aviat d’esquerres», va declarar. després de les eleccions, el nou president, carles puigdemont, el va designar el 14 de gener del 2016 conseller de salut, càrrec del qual va ser destituït el 27 d’octubre del 2017 per l’aplicació de l’article 155 de la constitució, deixant enrere una gestió molt polèmica.


 
**més d’esquerres que el tripartit**


el primer conseller de salut que no era metge de professió es va estrenar al parlament (3-2-2016) afirmant que l’eliminació de les llistes d’espera sanitàries només es podria aconseguir «amb la independència» de catalunya. comín va engegar les anomenades «desprivatitzacions» a la sanitat, que van aixecar crítiques des del pdecat. la portaveu de salut de junts pel sí, montserrat candini, va acusar el conseller de voler «acontentar l’esquerra més que el pacient». ell ho va considerar compatible i va reivindicar la seva política. «faré la desprivatització més important que s’ha fet a catalunya en 35 anys», declarava a *eldiario.es* (23-4-2016), i reblava el clau en una entrevista a *elcritic.cat* (1-12-2016): «les polítiques de salut que estic fent en aquest govern són molt més d’esquerres que les del govern tripartit».


a la mateixa entrevista justificava la seva col·laboració en un govern integrat també per un partit de dretes com l’antiga cdc. «convergència és un partit en què hi ha molta diversitat interna, moltes famílies i molts punts de vista ideològics (…) la meva visió, en l’època de pujol, és que si convergència era la dreta catalana, era la dreta més d’esquerres d’europa». comín no acceptaria mai haver deixat de ser d’esquerres. «em costa veure com es pot tenir avui un projecte d’esquerres i no ser independentista. jo he fet aquesta evolució. he arribat a la conclusió que l’estat de benestar de veritat necessita un estat propi».


el primer conseller de salut que no és metge va dir al parlament que les llistes d’espera només s’eliminarien amb la independència.
-----------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------


com ferran mascarell i d’altres, també creu que «la independència de catalunya és la millor oportunitat que té avui la societat espanyola». ho explicava a la citada entrevista a *eldiario.es*: «jo crec que no hi ha regeneració d’espanya sense independència de catalunya. perquè no hi pot haver regeneració espanyola sense apartar abans la “casta”; i a la “casta” no se la pot treure d’escena sense el concurs del moviment sobiranista català», assegurava. «aquestes elits són les primeres interessades que les classes populars espanyoles creguin que no es poden pagar per si mateixes aquest estat de benestar que es mereixen, que creguin que són impotents i necessiten catalunya per sostenir el poc estat de benestar que tenen avui», afegia, davant la perplexitat dels entrevistadors, que no entenien com l’esquerra espanyola pot guanyar unes eleccions per fer tot això sense catalunya. «potser jo crec més en espanya que molts espanyols i, per això, a mi no em fan por les conseqüències que pugui tenir la independència per a espanya i a molts espanyols sí, fins i tot sent d’esquerres», comentava sense complexos. «a la campanya del 27-s, jo repetia sovint que nosaltres, amb la independència, li estàvem fent un favor a espanya, perquè imagina’t que positiu seria per a espanya trobar-se amb una mena de dinamarca del sud al costat». posat a fer comparacions, més endavant, preguntat per la presència de cdc, pujol i les elits al moviment sobiranista, deia: «junts pel sí és una mica com el compromís històric del pci i la dc a la itàlia dels anys 70 en nom d’un objectiu superior, en aquest cas la independència».


 
**el franquisme segueix**


les opinions de comín sobre la democràcia espanyola s’han anat radicalitzant després dels fets de setembre i octubre del 2017. en una entrevista al digital *larepublica.cat* (19-6-2018), denunciava la presumpta continuïtat del franquisme: «el franquisme simplement vol dir que la unitat nacional està per sobre dels drets civils. i avui dia s’està demostrant que l’estat s’està comportant com un estat franquista». el 29 d’octubre del 2018, un any després del’1-o, insistia (*elnacional.cat*) en una idea semblant, franquisme per tot arreu: «ara sabem que la transició no va ser tal. perquè al final si el franquisme es va refugiar a la judicatura, en els grans mitjans de comunicació (…), a les grans empreses de l’ibex, la policia, i hem jugat tots a fer veure que espanya era una democràcia moderna, europea, i a la primera crisi rellevant, resulta que reapareix aquell franquisme que estava allà camuflat, es treu la careta i torna a prendre el control de ressorts clau de l’estat, doncs tenim un drama, que és que el franquisme no va morir i la transició no va ser una transició i que no es pot per evolució natural passar d’una dictadura a una democràcia, en algun moment s’ha de desfranquitzar l’estat, com van fer alemanya i itàlia. el preu és molt evident, que el franquisme segueix viu a l’estat espanyol».


comín ho veu clar, no així europa, també col·laboracionista del franquisme. «quan [jean-claude] juncker diu als catalans que els nacionalismes van destruir europa, doncs exacte, i nosaltres som les víctimes d’un d’aquests nacionalismes, perquè el que ens passa avui a espanya i a catalunya és pur franquisme. europa està permetent que el franquisme revifi i campi lliurement a l’estat espanyol, i per tant, està negant la seva missió fundacional».


comín va escollir fugir a bèlgica perquè «davant del feixisme, el primer deure és impedir que t’atrapin».
---------------------------------------------------------------------------------------------------------


el conseller de salut va fugir a bèlgica després de la dui del 27 d’octubre, un episodi que explica de manera diferent a altres protagonistes. segons ell, «la decisió va ser col·legiada en el sentit de mirar des del punt de vista polític si marxar tenia algun valor i si seguir a catalunya amb risc de presó en tenia o no. vam acordar que les dues coses tenien sentit i que calia llibertat per permetre que cadascú fes la seva». comín va escollir fugir perquè «davant del feixisme, el primer deure és impedir que t’atrapin», explicava a *naciodigital.cat* (6-12-2017) i sostenia que quan ja estaven a bèlgica van descobrir amb sorpresa que la resta del govern no havia marxat.


també és ingènua (o poc creïble) la seva explicació de l’1-o i del 27-o. «teníem totes les estructures d’estat a punt (…) en la lògica d’una independència negociada tot estava preparat (…) en la lògica d’una independència no negociada potser no s’havia preparat una mobilització ciutadana sostinguda no violenta (…) capaç de forçar l’estat espanyol a una negociació», deia a l’esmentada entrevista a *larepublica.cat*.


l’estada a brussel·les ha apropat comín a les posicions de puigdemont, amb qui dirigeix l’anomenat consell per la república, i l’ha allunyat d’erc i de l’aposta republicana d’ampliar la base. «no n’hi haurà prou de ser més. hem d’estar disposats a fer més». i per això ara defensa la mobilització que el 2017 no es va fer, una «aturada de país» com la del 3 d’octubre del 2017 però indefinida. «l’1-o es van cabrejar i es van sentir humiliats, però el dia 3 van tenir la sensació que podien perdre el control del territori. hem de poder fer més 3-o més llargs que el 3-o», va declarar a *elmon.cat* (17-10-2018). «si el 47 % està disposat a fer més coses, com la mobilització permanent, aturar el país, etc, avançarem molt més que si som el 60 %, però seguim fent el mateix que hem fet fins ara», afegia. tot això ho proposa des de bèlgica, on, el dia del primer aniversari del’1-o, va manifestar al programa *via lliure* de rac1: «jo crec que estem millor que fa un any».


a3601c76239a96ad9ea9f5fe85e5750f
josep piqué, l’últim catalanista del pp
politicaprosa.com
2020.10
*e**conomista, polític i empresari, josep piqué i camps va abandonar la política activa el juliol del 2007, però no ha deixat mai d’intervenir en el debat polític tot i que des de llavors s’ha dedicat a la seva faceta d’home d’empresa, acumulant diverses presències en càrrecs executius i en consells d’administració. tres vegades ministre de josé maría aznar, va cloure la seva etapa política com a president del partit popular de catalunya (ppc) en el que es pot considerar l’últim intent –fracassat— d’arrelar el partit en un cert catalanisme i en la centralitat de la societat catalana.*


fill d’un alcalde franquista de vilanova i la geltrú, josep piqué va néixer a la capital del garraf el 21 de febrer del 1955. doctor en ciències econòmiques i empresarials i llicenciat en dret per la universitat de barcelona, piqué va ser un estudiant brillant. joan hortalà, economista i exdirigent d’erc, va explicar una anècdota en aquest sentit durant la presentació del llibre de cristina sen *què pensa josep piqué* (dèria editors, 2003). era el conflictiu curs del 1974, en què es reivindicava un aprovat general polític després d’estar gairebé tot l’any en vaga. «dos estudiants em van venir a veure: no volien l’aprovat general, sinó la matrícula d’honor a la qual estaven habituats; es tractava de josep piqué i anna birulés.»


«llavors jo era massa d’esquerres», admet en el llibre piqué, que havia militat al psuc. però «vaig deixar de ser marxista quan vaig estudiar economia», va comentar entre rialles l’octubre del 2003 en un acte a barcelona quan ja presidia el ppc. van ser «uns anys excitants i divertits» dels quals no se n’ha penedit mai.


 
**ministre d’aznar**


piqué va col·laborar amb el pujolisme com a director general d’indústria a finals dels anys 80 del segle passat, un càrrec que ell qualifica com a «tècnic». el seu conseller de l’època, macià alavedra, elogia en les seves memòries, *entre la vida i la política* (l’esfera dels llibres, 2007), el talent de piqué, de qui diu que és qui «ha arribat més lluny» de «l’equip de joves brillants» que treballaven al departament d’indústria i energia. alavedra assegura que piqué era llavors «absolutament catalanista» i que va ser una «llàstima» que «se’ns escapés» de l’òrbita convergent. «perquè piqué és un home que l’envies a madrid i en sap tant o més que els senyors que porten l’estat allí, i polítics així no en tenim gaires», raona alavedra. «el pp no li feia gràcia i volia ser l’home de convergència dins del govern», revela l’exconseller, que reconeix que, com a portaveu del govern d’aznar, piqué «va ser qui va donar la primera imatge racional, moderna i moderada del pp».


quan el va trucar aznar per ser ministre d’indústria i energia, piqué no va dubtar ni un moment. a l’*abc* del 26 de gener del 2015, ell mateix va explicar com va anar la conversa: «miri, president, sé que en aquests casos el que se sol dir es “doni’m 24 hores per pensar-ho”, però em mentiria a mi mateix. una oportunitat com aquesta no se sol repetir gaires vegades, per tant, li dic que sí», li va contestar a aznar.


ministre d’indústria (1996-2000), cartera que va compatibilitzar amb la de portaveu des del 1998, va fer-se càrrec d’afers exteriors des de l’abril del 2000 fins al juliol del 2002 per ser finalment titular de ciència i tecnologia fins al setembre del 2003, ministeri que va deixar per presentar-se com a candidat a la generalitat a les eleccions autonòmiques d’aquell any.


piqué va formar part del govern com a independent del 1996 al 1999, any en què es va afiliar al pp. a l’octubre del 2002 va ser escollit president del pp de catalunya en un intent d’aznar de resoldre el «problema català» del pp. aquest problema provenia del fet que «quan es van configurar el mapes polítics després de l’ensulsiada de l’ucd, el pp de catalunya no és capaç d’ocupar el seu espai electoral, com sí que ho va fer a la resta d’espanya. i des de llavors, el pp s’ha situat al marge de la centralitat política, en bona mesura extramurs del sistema», va analitzar en una entrevista a *el país* (19-10-2003).


partidari d’un «catalanisme integrador» i del «patriotisme constitucional», reivindicava l’autonomia del pp –«el pp de catalunya ha de ser responsable de la política del partit a catalunya» (*el país*, 19-10-2002)–, expressava el seu respecte i la seva estimació personal a jordi pujol, així com a artur mas, qui li semblava «treballador» i «honest». una opinió que no tardaria a canviar. exactament un any després, a un mes de les primeres eleccions autonòmiques sense jordi pujol, afirmava a l’entrevista esmentada: «hem de començar a acostumar-nos a una ciu que no té res a veure amb la de jordi pujol. ara està en mans de polítics amb un contingut de frivolitat, d’irresponsabilitat i de manca de conviccions molt important». i afegia: «tinc molt poca confiança en la solidesa política del senyor mas».


«si cal buscar un responsable de tot, posaria en primer terme a artur mas, el pitjor polític que ha donat catalunya en els últims 100 anys».
--------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------


aquesta valoració va anar encara empitjorant amb el temps. després de l’1-o del 2017 i abans de la declaració unilateral d’independència (dui), això és el que piqué opinava de mas: «si cal buscar un responsable de tot, posaria en primer terme a artur mas, que probablement és el pitjor polític que ha donat catalunya en els últims 100 anys» (*el confidencial*, 19-10-2017).


 
**la derrota de l’estatut**


durant el mandat de piqué al ppc es produeix la batalla sobre el nou estatut. el juliol del 2005, el president del ppc es va plantejar donar suport al text si finalment s’imposava el criteri del psc i l’estatut respectava la constitució. aquest propòsit, però, fou desautoritzat immediatament per mariano rajoy, qui va descartar qualsevol suport a un estatut «radicalment contrari a la constitució». el 30 de setembre, el parlament va aprovar per gran majoria el text (120 vots a favor de 135). els únics 15 vots en contra eren els del pp.


piqué va rebutjar el text per «intervencionista, allunyat de la realitat» i de «dubtosa constitucionalitat», que busca «allunyar catalunya d’espanya» i «modificar la naturalesa de l’estat». anys després, en un article a *el periódico* (18-11-2010), va qualificar l’estatut d’«autèntic xurro».


malgrat això, les diferències entre piqué i la direcció del pp a madrid van reaparèixer quatre mesos més tard arran de l’acord sobre l’estatut pactat entre el govern del psoe i ciu. piqué va declarar a catalunya ràdio que el model de finançament acordat s’assemblava bastant al que ell havia defensat al parlament i que s’havia avançat en la qüestió de les inversions de l’estat a catalunya.


desautoritzat pel secretari general del pp, Ángel acebes, piqué va considerar seriosament la seva dimissió. rajoy, però, el va convèncer perquè seguís al front del ppc. encara va oferir piqué al president josé montilla el novembre del 2006 «consens» per desenvolupar l’estatut amb la condició d’esperar la sentència del tribunal constitucional, al qual el pp havia recorregut el text. assetjat, però, per l’ala més dura del pp, encapçalada per acebes i eduardo zaplana, piqué va dimitir definitivament el 20 de juliol del 2007.


en la seva carta dirigida a rajoy, piqué li deia que havia arribat a la conclusió que la seva permanència «no era sostenible» i es queixava que s’havien aprofitat les jornades de reflexió que li havia demanat el president del pp per «demolir [des de la direcció del partit] la meva pròpia imatge davant de la societat catalana». pilar rahola, en un article a el país, elogiava el dia següent piqué, «polític raonable, sens dubte intel·ligent, i de tall europeu», que «va creure que hi havia espai per a una dreta civilitzada, allà on les hostes de la *derechona* incivil campaven al seu aire».


assetjat per l’ala més dura del pp, encapçalada per acebes i zaplana, piqué va dimitir el 20 de juliol del 2007.
----------------------------------------------------------------------------------------------------------------


retirat de la política, piqué va tornar al món empresarial (ja havia presidit ercros als anys 90 del segle xx), on ha estat, entre molts altres càrrecs, president de vueling (2007-2013) i conseller delegat i vicepresident de la constructora ohl (2013-2016). també va presidir el cercle d’economia de catalunya del 2011 al 2013.


 
**un discurs autocrític**


en aquesta etapa, coincidint normalment amb la presentació dels seus llibres (*cambio de era*, deusto, 2013; coautor d’*escucha cataluña, escucha españa*, península, 2017; *el mundo que nos viene*, deusto, 2018), piqué ha construït un discurs sobre el conflicte català basat sobretot en dues idees: els governs centrals han deixat de fer política a catalunya, on s’ha produït un allunyament de la resta d’espanya per tres motius, el sistema educatiu, el paper dels mitjans de comunicació públics i l’acceptació implícita o explícita per part dels governs centrals de la desaparició dels símbols espanyols a catalunya.


en una entrevista a *crónica global* (4-1-2017), afirma que «el govern d’espanya no ha fet pedagogia» a catalunya. «tampoc els governs anteriors, però davant del desafiament independentista, no es pot limitar únicament a la via jurídica. És necessària, però no suficient». en una altra entrevista a *el mundo* (7-1-2017), explica: «tots el governs, inclosos aquells de què jo vaig formar part, s’han equivocat i han tingut la mateixa responsabilitat. el govern [central] ha d’estar molt més present a catalunya per explicar les seves polítiques i parlar amb la seva societat».


no entén la manera com rajoy «gestiona els temps» i la seva indolència. «hi ha coses que no resol estrictament el temps. el problema català, per exemple, mereix ser molt més proactiu. això no ho arregla una negociació econòmica (…). s’ha de fer política, en el sentit més noble de la paraula: pedagogia, confrontació seriosa amb arguments ideològics. necessitem convèncer la majoria de la societat catalana que és molt millor seguir sent espanyols que aquesta mena d’arcàdia feliç que passaria per la independència», va declarar a *el país* ja el 13 d’octubre del 2013.


per a piqué, el problema no és la llengua. quan va arribar a la presidència del ppc ja va dir que «el nivell de convivència lingüística a catalunya és exemplar» (*el país*, 19-10-2002), encara que considerava que dues hores de castellà a la setmana a l’escola no eren suficients. el problema, per a ell, és el sistema educatiu i com s’ensenya la història o la geografia. «a la gran majoria de les escoles públiques s’ha transmès una visió de la història enormement esbiaixada. s’ha volgut accentuar tot allò que podia separar-nos. volen que qualsevol nen es pregunti: “si som diferents, per què no independents?”», declara a *el español* (10-9-2017).


«van proclamar que s’havia de fugir del vaixell que s’enfonsava, però espanya va surar i ells no compten ni amb suport internacional».
--------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------


sobre les solucions al procés sobiranista, piqué defensa el respecte a la llei, el diàleg, una reforma constitucional i una consulta que no té res a veure amb la que proposa l’independentisme i que es limitaria a catalunya si només afectés les institucions catalanes, com seria un nou estatut, i s’hauria de fer al conjunt d’espanya si s’hi veiés implicada tota l’arquitectura constitucional espanyola. en un article a *el país* (11-11-2014), signat per piqué i pel socialista jordi sevilla, ambdós demanen que s’obri «explícitament la possibilitat d’una reforma de la constitució que inclogui la singularitat catalana, com ja es reconeixen altres fets diferencials, encara que sense privilegis incompatibles amb la igualtat de drets dels ciutadans; seguida d’un nou estatut».


tres setmanes abans de l’1-o, a l’esmentada entrevista a *el español*, piqué augurava que quan el «percentatge [de l’independentisme] ultrapassi el 70% no hi haurà constitució que el pari» i demanava treballar per «revertir les xifres i aconseguir que siguin el 70% dels catalans els qui donin suport a la unitat d’espanya». en tot cas, piqué considera que «l’independentisme com a projecte polític està derrotat. no té majoria àmplia com per ser irreversible, no ha construït un lideratge identificable per tenir una interlocució, i no té la més mínima simpatia internacional», va dir en una conferencia al círculo ecuestre el 14 de febrer del 2017.


l’exministre opina que una de les raons de la situació actual és que ningú pensava que l’independentisme anés tan lluny. «el comportament de l’independentisme és molt adolescent, pateix aquella absència de la realitat que només remeia la maduresa» (*el español*, 10-9-2017), i per això creu que s’ha precipitat. «han passat 40 anys [de la «construcció nacional»] i si haguessin esperat una o dues generacions més el projecte independentista hagués estat imparable, però es van precipitar pensant que podien aprofitar-se de forma deslleial d’un moment de debilitat d’espanya per la crisi econòmica. van llançar la proclama que s’havia que fugir del vaixell que s’enfonsava, però espanya va surar i ells no compten ni amb suport internacional» (entrevista a *el faro de vigo*, 31-05-2018)


64f78825df6f66d29b60b76910c877f3
narcís serra, l’home que sempre se’n surt
politicaprosa.com
2020.10
*conseller de la generalitat provisional presidida per josep tarradellas, alcalde de barcelona, ministre de defensa, vicepresident del govern espanyol, diputat al congrés, primer secretari del psc, president de catalunya caixa, narcís serra i serra ho ha estat tot a la política i a la vida i sempre se n’ha sortit, i això que s’ha enfrontat a situacions ben complicades. l’última ha estat l’absolució dels presumptes delictes dels que era acusat per la seva actuació a catalunya caixa. abans, però, ja va ser exonerat dels casos gal, les escoltes del cesid i l’*informe crillon *durant el seu pas pels governs de felipe gonzález, encara que un d’aquests el va forçar a dimitir com a vicepresident, l’única taca en la seva carrera política.*


nascut a barcelona el 30 de maig del 1943, forma part d’una d’aquelles 400 famílies catalanes que, segons el gran pròcer esdevingut estafador fèlix millet, sempre es troben a tot arreu. dos oncles seus, narcís de carreras i salvador millet i bel, el primer secretari de francesc cambó i president del fc barcelona, van presidir la caixa. format als escolapis i a l’escoltisme catòlic, es va llicenciar en ciències econòmiques a la universitat de barcelona (1965) i es va doctorar a l’autònoma (1974), on també va ser professor, després d’estar dos anys a la london school of economics de londres (1970-72).


va entrar en política l’any 1962 militant al front obrer de catalunya (foc) –la branca catalana del felipe (frente de liberación popular)–, on va coincidir amb pasqual maragall i el seu íntim amic miquel roca. aquest últim i serra han tingut vides paral·leles, des que l’any 1966 van ser expulsats de la universitat i el següent van obrir un despatx professional al qual l’empresari pere duran farell va encarregar l’anomenat i polèmic pla de la ribera, una operació immobiliària que finalment es va aturar davant l’oposició dels veïns.


quan duran farell va morir, serra va escriure una necrològica (*el país*, 13-7-1999) en què feia una mena d’autocrítica en admetre que el pla de la ribera, «l’obertura de barcelona al mar», va «fer evident que les grans operacions de renovació urbana requereixen diàleg amb els ciutadans i legitimitat democràtica de les administracions que han de gestionar-les». però –afegia— «va quedar també clar que aquesta utopia era realitzable i es van assentar les bases i les idees per a que, 15 anys més tard, i després de les eleccions, l’ajuntament de barcelona, lligant-ho als jocs olímpics, aconseguís una de les transformacions urbanes més profundes que ha viscut una ciutat europea. sense la seva iniciativa [de duran farell] dels anys seixanta difícilment hauríem tingut vila olímpica i el port als anys vuitanta».


sobre la seva relació amb miquel roca, el periodista josé martí gómez va explicar al web *la lamentable* (25-10-2013) que a duran farell el va sorprendre veure anys després que serra era socialista. «pensava que era de dretes i el socialista era roca», va comentar l’empresari, un gran innovador durant el seu pas per les companyies hidroelèctrica de catalunya i gas natural. anys després, el desembre del 2011, roca prendria el relleu de serra com a president del museu nacional d’art de catalunya (mnac), càrrec que ocupava des del 2004.


 
**primer alcalde democràtic de barcelona** 


quan el foc va entrar en crisi, mentre roca es decantava per convergència democràtica de catalunya, serra es va apuntar al convergència socialista (1974), grup predecessor del partit dels socialistes de catalunya (psc), fundat el 1978. l’any següent, serra va ser escollit alcalde de barcelona, als 35 anys, a les primeres eleccions municipals democràtiques després de la dictadura franquista. arribava a un ajuntament amb greus problemes financers, amb l’herència urbanística caòtica del *porciolisme* i una degradació que es podia veure als barris pobres, on hi havia encara barraquisme.


l’arquitecte oriol bohigas, amb motiu de la retirada de serra de la primera línea política, va escriure que la seva gestió a l’alcaldia va estar marcada per «l’esforç d’imaginació i la sedimentació cultural». «el període de serra va ser el de l’esplendor de les grans il·lusions col·lectives, els anys en què els intel·lectuals, els universitaris, els artistes, els pedagogs, els tècnics, es van bolcar en la política, quan encara no era un negoci de partits i a vegades, malauradament, un lloc còmode per a personatges en busca d’un lloc de treball», escrivia bohigas (*el país*, 21-6-2000). per a l’arquitecte, serra és «un personatge d’alt nivell polític, és a dir, amb idees i amb decisions, però també amb pactes realistes i eficaços».


el període serra va ser el de l’esplendor de les il·lusions col·lectives, en què intel·lectuals, universitaris, artistes i pedagogs es van bolcar en la política, quan encara no era un negoci dels partits, segons oriol bohigas.
----------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------


al seu discurs de presa de possessió, serra va manifestar la seva voluntat d’humanitzar la ciutat, reformar democràticament l’administració i la hisenda municipals i potenciar la participació ciutadana. pocs mesos més tard, juan antonio samaranch, expresident de la diputació i aleshores ambaixador a moscou, va parlar ja d’una possible candidatura olímpica de barcelona, que serra va anunciar oficialment el 31 de gener del 1981. serra, però, no seria l’alcalde olímpic perquè el 2 de desembre del 1982 va ser substituït per pasqual maragall i nomenat ministre de defensa al primer govern socialista des de la ii república.


 
**reforma militar**


serra, que no havia fet la *mili*, va encarregar-se des del ministeri de defensa de la reorganització d’un exèrcit que venia del franquisme i ho va començar a fer menys de dos anys després de l’intent de cop d’estat del 23 de febrer del 1981. va acabar amb el *ruido de sables*, amb el problema militar que existia a espanya des de la primera meitat del segle xix, i va sotmetre les forces armades al poder civil. per fer-ho, els comandaments militars van quedar subordinats al govern mitjançant un ministeri de defensa encapçalat per un civil, mentre que la junta de caps d’estat major (jujem) es limitava a òrgan assessor, sense poder autònom; es van reformar la carrera i l’ensenyament militars (es van reduir els efectius; els uniformats podien arribar a coronels, però els generals els nomenava el govern); es va modificar la justícia militar, i es va aprovar una llei de retribucions per acabar amb el malestar, tot això per homologar les forces armades a les d’altres països democràtics. per a serra, la transició acaba, des del punt de vista de les forces armades, l’any 1989 amb la llei del personal militar (entrevista a *el país*, 22-4-2008).


la seva experiència la va explicar serra en un llibre, *la transición militar* (debate, 2008), presentat a barcelona el 30 de maig del 2008 per javier solana, aleshores alt representant per a la política de seguretat i defensa de la unió europea, qui va destacar que la reforma militar «era tan difícil i es va fer amb tanta finor» que es va convertir en exportable. i així ho va fer serra viatjant a països com sèrbia, xile i altres de l’amèrica llatina per explicar què i com s’havia de fer per democratitzar els exèrcits. «l’útil no era narrar el que havia succeït a espanya, sinó fer un model que es pogués aplicar a qualsevol país», diu serra en l’esmentada entrevista, en què reconeix que de militars demòcrates «n’hi havia bastants, però no gaires».


per a javier solana, la reforma militar era tan difícil i es va fer amb tanta finor que va resultar exportable.
---------------------------------------------------------------------------------------------------------------


pragmàtic, des del ministeri serra va gestionar també el canvi de posició del psoe i del govern respecte de la participació a l’otan. després de l’eslògan *de entrada, no*, els socialistes van acabar defensant la permanència amb el referèndum del 1986. tres dies abans de la consulta, serra va demanar el «sí» en un article a *el país* (9-3-1986), titulat «raons per votar ‘sí’». després d’assegurar que «espanya no pot ser neutral», acabava dient: «el que realment es vota el dia 12 és si espanya es vertebra definitivament amb els països demòcrates del continent o si, per contra, s’automargina d’una ocasió única que se’ns presenta per segellar definitivament la nostra vinculació a europa».


 
**tres casos arxivats**


l’11 de març del 1991, felipe gonzález nomena serra vicepresident del govern arran de la dimissió d’alfonso guerra pel cas de corrupció del seu germà juan. amb competències polítiques i també econòmiques des del 1993 (sortida de carlos solchaga d’economia), deixa el càrrec el juny del 1995 quan va esclatar l’escàndol conegut com *els papers del cesid* d’espionatge al rei, polítics, empresaris i periodistes. amb serra, van dimitir el ministre de defensa, julián garcía vargas, i el director dels serveis secrets, el general emilio alonso manglano.


un mes després de dimitir, el tribunal suprem va arxivar el *cas crillon*, una denúncia per espionatge de l’ex banquer mario conde contra serra, i set mesos més tard una jutgessa de madrid va arxivar també el cas d’*els papers del cesid* perquè va estimar que la intercepció aleatòria de converses de telèfons mòbils no era delicte, sinó mes aviat una obligació del serveis d’informació per salvaguardar l’estat. serra va comentar que «la jutge ha posat les coses al seu lloc».


el novembre del 1996, serra, juntament amb felipe gonzález, va ser exculpat pel tribunal suprem en el sumari del segrest de segundo marey, la primera acció dels gal (grups antiterroristes d’alliberament), comesa el desembre del 1983. els 10 magistrats de la sala segona van considerar que no hi havia raons per imputar el ministre de defensa quan es van produir el fets de la guerra bruta contra eta.


tots aquests afers van permetre a serra comentar que a l’època hi havia «molts milions de pessetes dedicats a la compra i venda de dossiers». i explicar la seva concepció del poder. «s’ha d’evitar que els fabricants de dossiers s’imposin a la voluntat popular. massa gent creu que el poder és del govern, i el govern és només un poder. (…) el govern és el poder que emana de la sobirania popular i té una altra legitimitat democràtica, que és el control polític sistemàtic. hi ha altres poders que no tenen aquesta validació democràtica, i correm el risc que aquests poders no democràtics, sobretot els privats, s’imposin a l’únic que ha d’existir, el derivat de la voluntat dels ciutadans», deia en una entrevista (*el país* 31-7-1995). després d’aclarir que els poders fàctics tradicionals havien canviat, afirmava que «hi ha interessos privats, lligats al capitalisme de casino, que pretenen tenir capacitat de decisió i d’influència en les decisions polítiques del país per impulsar els seus interessos privats en contra dels interessos generals per als quals han de vetllar els governs».


«massa gent creu que el poder és del govern, i el govern és només un poder», deia serra.
----------------------------------------------------------------------------------------


fora ja del govern, serra es va dedicar al partit, el psc, que va dirigir quatre anys, des del 1996 al 2000, com a successor de raimon obiols a la primera secretaria. federalista convençut, va aconseguir pacificar el partit, trencat des del congrés de sitges (1994), i va ser acomiadat amb un excel·lent perquè la seva gestió i la de l’executiva sortint va ser aprovada pel 96,8% del votants. josé montilla va ser escollit per a la primera secretaria formant tàndem amb pasqual maragall, nou president del partit i candidat a la generalitat, que un any abans no havia pogut aconseguir malgrat haver obtingut 4.879 vots més que jordi pujol. entre els anys 2000 i 2012, serra va presidir el centre d’estudis i documentació internacionals de barcelona (cidob), que va convertir en un dels millors *think tanks* d’europa.


 
**l’última absolució**


discret, reservat i amant de passar desapercebut, l’any 2005 va reaparèixer a la vida pública al ser designat president de caixa catalunya (després catalunya caixa), el seu últim càrrec rellevant, que ocuparia fins al novembre del 2010 i que li comportaria un greu problema judicial. la crisi econòmica –sobretot l’esclat de la bombolla immobiliària– i l’estructura mixta política i econòmica de les caixes d’estalvi van provocar gravíssims problemes financers a aquestes entitats. catalunya caixa, en fallida, va haver de rebre 12.000 milions d’euros de l’estat, però serra i el seu equip directiu no van ser acusats d’això, sinó d’administració deslleial i apropiació indeguda per aprovar augments de sou per al director general, adolf todó, i la seva mà dreta, jaume massana.


després de cinc anys de procediment –al final la fiscalia demanava tres anys de presó–, l’audiència de barcelona va absoldre serra, todó i 39 membres del consell d’administració. malgrat considerar que els «substanciosos augments salarials (…) resultaven difícilment digeribles per a la població» en època de crisi, la sentència afirma que els processats no coneixien la duresa de la crisi, l’increment perseguia retenir un bon equip directiu i no van perjudicar l’entitat. «estic molt content perquè s’ha fet justícia», va gosar dir narcís serra en conèixer l’absolució.


edd9753efa22fb83dfd7d619131e67a9
xavier rubert de ventós, independentista espanyolista
politicaprosa.com
2020.10
 
*«j**o sóc molt espanyolista, però opto per la independència perquè no crec en el que penso: crec més en el que em passa». aquesta frase, escrita per xavier rubert de ventós per a una sèrie anomenada* testimonis per a la història *(29-02-2016), resum a la perfecció el seu pensament sobre el futur de catalunya, paradoxal, contradictori, pràctic, brillant i fracassat en les seves previsions alhora. rubert, un dels filòsofs catalans vius més destacats, es l’autor d’una obra intel·lectual poderosa, però la seva biografia no es pot entendre sense la seva dedicació a la política, terreny en què el seu pensament ha evolucionat des de l’esquerranisme inicial al federalisme i, finalment, a l’independentisme.*


 



---



 
[fusion\_dropcap boxed="no" boxed\_radius="" class="" id="" color=""]n[/fusion\_dropcap]ascut l’1 de setembre de 1939 a barcelona, al si d’una bona familia, va estudiar dret per tradició familiar i filosofia per vocació. ha estat professor de la universitat de barcelona i de l’autònoma i, sobretot, des del 1973, catedràdic d’estètica de l’escola tècnica superior d’arquitectura de barcelona. també ha ensenyat a les universitats nordamericanes de harvard, berkeley, brown, cincinnati i nova york, i ha publicat més de trenta llibres d’estètica i filosofia política, en català i castellà, alguns traduïts a altres idiomes. escèptic en gairebé tot, si és alguna cosa, diu, és kantià: «kant tenia assumit que hi ha preguntes que no ens deixarem mai de fer, perquè hi ha respostes que mai no podrem saber», va escriure a *testimonis*.


 
**la política professional**


es va iniciar en la política durant el franquisme militant en el front obrer català, on va coincidir amb el seu íntim amic pasqual maragall, de qui va ser assessor durant la carrera política de l’alcalde de barcelona i president de la generalitat. detingut en tres ocasions, es va exiliar a frança l’any 1975 per fugir d’amenaces falangistes. aquesta absència forçosa va ser aprofitada per expulsar-lo de la càtedra. membre del psc, va ser diputat al congrés (1982-86) i després eurodiputat vuit anys (1986-1994).


de la seva trajectòria política en va renegar més tard, no sense contradiccions. «no tornaria a fer política, fins i tot em sap greu haver-hi estat», va dir al programa de tv3 *el convidat* (3-2-2012). «en canvi, he de confessar que m’ho vaig pasar d’allò més bé», matisava a *testimonis*, on raonava que la seva opinió es crítica perquè «les relacions humanes dintre d’un partit són d’un servilisme superior al de les relacions comercials» i perquè «un dels aspectes que entrabanca més la regeneració de la política són els polítics que no han fet altra cosa a la vida que escalar dins del partit». així com nega que redactés el preàmbul de l’estatut del 2006 (maragall li va encomanar, però desprès no en va quedar gairebé res), es vanta de ser «l’única persona que ha fet un discurs en català al parlament europeu». també s’adjudica la idea del referèndum sobre l’otan, que va proposar a felipe gonzález.


el seu pas per la política està recollit en un llibre (*el cortesà i el seu fantasma*, destino, 1991), on hi ha troballes com «la democràcia és el totalitarisme de les aparences» o «la poètica es una ciència exacta si se la compara amb la política». rubert es un gran productor d’idees, frases i oposicions brillants, paradoxals, a la manera dels intel·lectuals francesos més mediàtics. per exemple: «només aprenem quan som capaços d’ignorar el que sabem» (*per què filosofia*, 1983), «sempre he pensat que mai hauria de donar-se el poder a aquells tan neuròtics i tan insegurs com per necessitar-lo» (*el país*, 1-10-2003), «d’aquí que els nous governs que confegim hagin d’extremar el que jo en deia la deferència envers la diferència» (*ara balears*, 12-10-2012).


aquesta brillantor irònica i evocadora es reflecteix en els seus aforismes, recollits en el seu últim llibre (*si no corro, caic*. empúries, 2017). per exemple: «sempre seràs la dona dels meus somnis –li vaig dir. i aquest cop em va entendre: no l’he tornada a veure», «l’existència de déu és potser la millor raó per no creure-hi», «a casa nostra sempre rebem el que es fa als estats units en dues etapes: un parell d’anys per ironitzar-ho i la resta del temps per imitar-ho», «on hi ha més llum del compte, tot són tenebres», «hi ha gent que es complica la vida i jo, essent pare de gran, m’he complicat la mort», «els diners són l’egoisme en abstracte, igual com els fills són l’egoisme en concret». els dos darrers expressen la importància que rubert dóna a la seva «dimensió essencial» de pare de quatre fills –entre els 22 i els 54 anys–, que «són, de llarg, la millor inversió» de la seva vida, diu a *testimonis*.


 
**per abraçar cal ser dos**


juntament amb els jocs de paraules –espanyolisme independentista i d’altres–, rubert ha expressat la seva visió de la relació entre catalunya i espanya amb una idea de hegel segons la qual per abraçar-se a algú cal ser dues persones. a més de la frase sobre l’espanyolisme citada al principi d’aquest retrat, el filòsof-polític n’ha dit o escrit moltes altres de semblants: en un diàleg amb fernando savater (*magazine*, 28-12-2008), rubert va precisar: «sóc molt espanyolista, no espanyol, sinó hispà, com un mexicà o un guatemaltec». quatre anys més tard, però, es va declarar en una entrevista a *vilaweb* (10-12-2012) tip de l’espanyolisme: «l’espanyolisme ha anat generant en mi i en tots una mala llet, que és la que és. i em fa ràbia aquesta gent que em fa sortir registres meus que no m’agrada que em surtin. (...) ja no els aguanto».


«les relacions humanes dintre d’un partit són d’un servilisme superior al de les relacions comercials».
-------------------------------------------------------------------------------------------------------


la imatge de l’abraçada la va explicar fa 20 anys en un article a *el país* (11-10-2000), titulat «estimar espanya». «per unir-se en una abraçada, per acabar formant “aquest únic animal amb dues esquenes” de què parla shakespeare, cal començar per ser efectivament dos: dos individus o colectivitats clares i diverses». l’any abans havia publicat *catalunya: de la identitat a la independència*, on reclamava la independència de catalunya «com a últim recurs per arribar a entendren’s i acabar amb els pesats nacionalismes d’un i de l’altre costat», va escriure a *el país* (8-10-1999) com a resposta a savater. «És aquest independentisme pràctic i raonable el que més rebuig tendeix a generar a espanya. cap projecte polític produeix allí tanta granellada i tants anticosos, en efecte, com el suggeriment que o espanya és capaç de secularitzar definitivament el seu propi nacionalisme (deixar de sentir-se si –*seno*– per sentir-se sol –*suelo*–), o el més operatiu i sensat és anar plantejant-nos la independència».


la idea de separar-se per després abraçar-se reapareix en l’esmentat diàleg amb savater. «jo abans d’abraçar-me necessito desembarassar-me. a més, la situació actual treu el més lleig de cada costat. les reticències de madrid i el ressentiment de catalunya». rubert arriba a citar la famosa frase de françois mauriac, que ell atribueix erròniament a malraux, «estimo tant alemanya que prefereixo que n’hi hagi dues» per transformar-la en: «m’agrada tant espanya que prefereixo estar-ne fóra per a, des d’allí, veure-la, admirar-la i, si s’escau, aliar-m’hi» (*el país* 11-10-2000).


aquesta és una visió paternalista de la relació, com el mateix rubert admetria anys després: «així i només així, una mica paternalísticament, és com podem arribar a entendren’s: llançant-los al divà i ajudant-los, si es deixen, a curar els seus temors i fòbies» (*la vanguardia*, 22-1-2011). en aquest article , titulat *rumb cap a la independència*, repassa la seva vida política des de la clandestinitat, el socialisme i l’experiència parlamentària fins que un bon dia de 1993 va descobrir que s’havia tornat independentista. havia estat federalista, socialista, sobretot *maragallià*, defensor de la interdependència com a única independència possible, fins que s’allunya del psc i s’arrenglera darrere artur mas per reclamar el pacte fiscal i dóna suport a la constitució de l’anc al març del 2012.


És un dels intel·lectuals que reben a mas quan torna de madrid amb la negativa de rajoy a negociar el pacte fiscal.
-------------------------------------------------------------------------------------------------------------------


el 20 de setembre d’aquell any és un dels intel·lectuals que reben mas quan torna de madrid amb la negativa de mariano rajoy a negociar el pacte fiscal. declarant-se no nacionalista i rebutjant el nacionalisme identitari, rubert reivindica la independència per raons econòmiques –espanya i catalunya, diu, que eren complementàries als segles xix i xx, ara són competència, ja no serveix l’intercanvi de poder polític per proteccionisme— i denuncia la solidaritat imposada, que veu com un «peatge que han hagut de pagar els habitants de catalunya per poder ser espanyols» (*la vanguardia*, 2-7-2004).


diverses vegades ha atribuït rubert la seva conversió a l’independentisme a l’experiència política i parlamentària viscuda a madrid. una d’aquestes en un vídeo en què confessa: «allí vaig ser centrifugat. em vaig fer independentista quan, com a català, vaig ser tractat com un foraster a madrid» (*el periódico*, 5-10-2012). un mes més tard, va signar un manifest de suport a mas per a les eleccions del 25 de novembre.


com es fa, però, aquesta independència? convencent la gent de tres coses: «en primer lloc, que no perilla amb això la seva identitat o la seva economia. en segon lloc, que les fronteres no són sagrades i que sens dubte són més democràtiques les traçades per la voluntat dels pobles que les actuals, que varen resultar de la mescla tèrbola de la sang del poble i el semen dels seus prínceps. i mostrant-los, en tercer lloc, que es tracta d’una opció no només més justa, o més lògica, sinó també més rendible».


 
**les profecies del ‘procés’** 


a més d’interpretar el passat i analitzar el present, als intel·lectuals de referència se’ls demana que anticipin el futur. rubert de ventós ha fet de vegades aquest paper, amb resultats ben diferents. en un article a *el país* fa més de 20 anys (16-10-1998), preveia un «declivi dels nacionalismes basc, galleg i català» perquè amb «la transformació política d’europa molts dels seus projectes s’han fet menys inversemblants i més plausibles». una predicció fallida, encara que al mateix text albirava ja el xoc de trens que s’ha produït a catalunya, desitjant, però, que es trobés una tercera via. en un altre article al mateix diari (8-10-1999) augurava que l’independentisme «al primer quart del pròxim segle podria arribar a transformar-se en el projecte majoritari de, diguem-ne, “la meitat més alguns” dels catalans».


diferent sort han tingut les seves profecies sobre la independència. el 2009 (entrevista a l’*avui*, 30 de març), pronosticava que els seus fills petits, de 12 i 13 anys llavors, veurien la catalunya independent, que va fixar per al 2025 en una altra entrevista (27-7-2010) a *el singular digital* (sis anys després va allargar la predicció al 2035). tot i la seva indubtable capacitat intel·lectual, rubert va caure també en les il·lusions *processistes* allunyades de la realitat. el 18 de juny del 2014 va declarar a *els matins* de tv3 que si europa veu que la voluntat majoritària de catalunya és optar per la independència «dirà que sí, encara que ara digui que no. però ho dirà a l’últim moment, com fa sempre amb temes que li resulten compromesos». «la sort que tenim és que madrid està espantat», va afegir. al dia següent, va considerar «versemblant» que es pogués fer la consulta sobiranista a catalunya (9-n) i que, en cas que guanyés la independència, s’aconsseguiria el reconeixement internacional.


s’han utilitzat formes que poden haver creat enemics de manera innecessària.
----------------------------------------------------------------------------


rubert, però, també foma part dels decebuts pel *procés*. fa un any (entrevista a *galde*, 2-2-2018), quatre mesos després del referèndum de l’1-o i de la dui, confessava: «sóc bastant pessimista, doncs crec que les coses no s’han fet quan tocava ni al ritme adequat. s’han plantejat objectius per als quals la relació de forces no era potser l’adient, i s’han utilitzat formes que poden haver creat enemics de manera innecessària». i reblava el clau: «jo pensava que, plantejant una estratègia intel·ligent, la independència era un objectiu possible en deu, quinze anys (…) pero ara ja no. hi ha hagut un pas endarrere. ara toca llepar-se les ferides i veure com es transforma això. et diria el que diu cantinflas en aquella pel·lícula del *presidente*, quan li pregunten “si guanyaran aquests o aquells” i els respon: “no ho sé, potser, doncs el més segur és que qui ho sap”».


6a946d500bdaf4c4bad92876237b3249
ferran mascarell, l’inventor de l’’estat propi’
politicaprosa.com
2020.10
*e**l 3 de desembre del 2018, ferran mascarell canalda (sant just desvern, 1951) va anunciar que es presentava com a candidat a l’ajuntament de barcelona a les eleccions del proper 26 de maig. volia cumplir així una vella aspiració. s’ho havia plantejat ja quan militava al psc i ho intentava ara des de les rengles de l’independentisme, al qual es va convertir quan el 2010 va acceptar integrar-se com a conseller de cultura en el govern d’artur mas.* 


des que va abraçar l’independentisme, mascarell ha anat elaborant un discurs ben estructurat, assentat en la idea central que catalunya necessita un estat propi perquè l’espanyol no li serveix. aquest discurs pot ser coherent vist fins i tot des de fora: en un acte a madrid el 14 d’abril del 2016, l’exsecretari d’estat de cultura del pp josé maría lassalle va qualificar mascarell d’«independentista de raó». la coherència, però, no sempre està arrelada a la realitat, i no li deu importar gaire perquè una de les seves divises és aquesta frase de max weber: «l’home no hauria aconseguit allò que ha estat possible si no hagués intentat aconseguir allò que semblava impossible».


militant del psc des dels primers anys 80 del segle passat, durant el franquisme (1972) va entrar a bandera roja, desprès va passar breument pel psuc fins arribar al psc. historiador, va dirigir la revista *l’avenç* i als anys 90 va començar una llarga etapa a l’ajuntament de barcelona, primer com a coordinador de cultura i després com a regidor de l’Àrea (1999-2006). adscrit al maragallisme, al 2006 es va encarregar de la conselleria de cultura del govern de pasqual maragall, encara que només hi va estar set mesos perquè el president josé montilla va prescindir d’ell en el segon tripartit.


mentre era regidor de cultura es van descobrir les runes medievals del born, lloc on estava prevista la instal·lació de la biblioteca provincial de barcelona, i es va desfermar la polèmica sobre la conservació o no de les restes i la compatibilitat amb la biblioteca. en un article a *el país* («sotto borne», 15-6-2002), mascarell es decantava per intentar compaginar els dos equipaments: «fer del born un museu no té sentit si sols persegueix la conservació de les restes trobades». gairebé 20 anys després, però, hi ha museu i centre cultural, mentre que la biblioteca no s’ha començat.


fora del govern de montilla, després de molts anys en càrrecs oficials, la tasca política de mascarell es va reduir a la de diputat al parlament, elegit l’1 de novembre del 2006. a principis del 2007, però, va deixar l’escó per treballar al sector privat, com a conseller delegat d’rba audiovisual. jordi mercader situa el punt d’inflexió del seu gir cap a l’independentisme en una conversa que mascarell va tenir amb el president montilla el 15 de setembre del 2008, el dia de la caiguda del banc d’inversió nordamericà lehman brothers, inici de la crisi financera. montilla li va reconèixer que començaven anys durs i que catalunya no tenia eines per fer res (*el tigre soberanista*, proa, 2015).


 
**gir amb l’estatut**


aquesta manca d’instruments el va portar a desenvolupar la teoria de l’estat propi que, segons ell, necessita catalunya. no tot, però, va ser tan linial. l’octubre del 2008 encara pensava que «cal convertir l’estatut del 2006 en el pal de paller de l’acció política unitària. acceptar-lo com a paper mullat és l’expressió de la més extrema desorientació col·lectiva», deia en un article a l’*avui* (21-10-2008) en el qual defensava un «catalanisme vintiuncentista». en menys de dos anys tot va canviar i la seva ruptura amb l’autonomisme es produeix, segons ha declarat diverses vegades, arran de la sentència del tribunal constitucional (tc) sobre l’estatut.


això no és, però, del tot exacte perquè el 2 de maig del 2010 ja va escriure a l’*avui*, –abans de la decisió del tc, coneguda el 28 de juny del 2010– que «la sentència, la prepotència del pp i el seguidisme del psoe han posat punt final al pacte del 78». paraules semblants es poden trobar a *la vanguardia* el 17 de maig («em compto entre els qui van arribar a pensar que, amb la democràcia, espanya mataria l’arrel centralista derivada del nacionalisme excloent que la va constituir. em vaig equivocar»).


mascarell encara no havia desistit, però, d’intentar canviar espanya. al mateix diari deia: «sóc dels que creuen que catalunya ha d’insistir en l’espanya que vol. a catalunya li convé defensar amb ungles i dents un estat compartit eficient i centrat en els problemas reals: com li convé precisar que si no ho aconsegueix no tindrà més remei que buscar-se la vida en un estat propi».


el 31 de desembre del 2010 mascarell va ser l’home del dia: fins a sis entrevistes amb ell es van publicar a la premsa: ‘la vanguardia, el periódico, avui, el punt, el país’ i ‘el mundo’.
-------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------


aquesta ambivalència (estat eficient o, si no, independència) serà la tònica de les intervencions constants de mascarell a partir d’aleshores, deixant la porta oberta a un estat compartit si és «possible un pacte entre iguals», escrivia a l’*avui* (11-7-2010) el dia següent a la publicació de la sentència del tc. «l’espanya que la sentència dibuixa no deixa més marge que reclamar la independència, però la catalunya que volem tampoc ha de renunciar al seu afany de federalització amb els pobles que l’envolten, estiguin a espanya o a europa», afegia.


malgrat aquestes opinions, mascarell continuava al psc i el 23 de setembre del 2010 (*l’oracle*, catalunya ràdio) es va mostrar disposat a ser el candidat del partit a l’ajuntament de barcelona en les eleccions de maig del 2011 si l’alcalde jordi hereu decidia no optar a la reelecció. només tres mesos més tard, però, acceptava l’oferiment de mas d’ocupar-se de cultura en el govern de ciu, després de les eleccions del 28 de novembre del 2010. mas el va trucar el 24 de desembre, s’ho va pensar 48 hores i el dia 27 va telefonar a montilla per dir-li que acceptava l’oferta de ciu i que demanaria la baixa al psc. el 31 de desembre, mascarell va ser l’home del dia: fins a sis entrevistes amb ell es van publicar a la premsa (*la vanguardia, el periódico, avui, el punt, el país* i *el mundo*).


 
**el salt a ciu**


deixava enrere gairebé 30 anys de militància al psc, un partit amb el qual, segons va dir el 10 de gener, no va acabar malament. «sempre m’he considerat independent», es va justificar. «tu pots pagar la quota d’un partit i considerar-te independent des del punt de vista ideològic i mental. ara em considero més independent que mai», va explicar. dos dies més tard, però, en un article a *la vanguardia*, criticava els dirigentes del psc perquè «prefereixen la confrontació a la concertació» quan «catalunya necessita concertació, no confrontació».


el 28 d’abril del 2011 va presentar el seu llibre *catalanisme deucentista* (la magrana), recull d’articles del 2007 al 2010. el catalanisme deucentista es un decàleg en què mascarell desenvolupa la seva concepció de l’estat propi, eficient, basat en la societat civil, el benestar social, la cultura, la democràcia profunda, l’economia moderna i sostenible, articulat en les ciutats, europeista, iberista i obert al món.


mascarell va declarar que continuava sent socialdemòcrata i no es va fer militant de ciu, però va nomenar segon del departament de cultura francesc xavier solà, de cdc, una persona que li crearia conflicte per la seva implicació en un cas de corrupció (va cobrar, el 2009, 193.000 euros de l’associació catalana de municipis per uns treballs fets quan era cap dels serveis jurídics de l’entitat). quan va esclatar el cas, l’abril del 2012, mascarell va mantenir solà, fins que va aprofitar la remodelació del govern el gener del 2013 per no renovar-lo en el càrrec.


amb el pas del temps, mascarell va anar radicalitzant la seva opinió sobre espanya i l’estat español, en part pel «maltracte» al català. «l’estat no respecta ni promou el català, sovint el maltracta i el combat», escrivia el 16 de juliol del 2012 a *la vanguardia*. «la idea d’arreglar espanya ha deixat d’estar en el primer pla. arreglar catalunya vol dir “fora”». «espanya ha fracassat com a estat», va llançar el 31 d’agost del 2012 en una entrevista a rac1. i en una conferència al teatre romea el 3 de juny del 2013 va creuar definitivament el rubicó en afirmar que el benestar de catalunya només es pot aconsseguir amb la creació d’un estat català davant la «fallida» de l’estat espanyol, que «no té capacitat de refundar-se» i ve d’un «pecat original» per haver-se creat, segons ell, per una part i no per tots els ciutadans.


el mateix any, tres dies abans de la diada, va reblar el clau: espanya es «una anomalia històrica» que des del 1714 està perduda en el seu «propi laberint» i «en mans d’una elit allunyada del pactisme, amb un esperit autoritari i jeràrquic, sense més objectiu que construir un estat únic, unificat, centralitzat, radial, jeràrquic, que unifiquès en un sola nació de matriu castellana tot el que respirava sota els seus dominis», va dir en una conferència al castell-monestir tarragoní de sant miquel d’escornalbou.


 
**dos estats** 


mascarell repeteix una altra idea que causa estupefacció pel seu to paternalista: que la independència de catalunya serà beneficiosa per a espanya. «crec que el que estem fent a catalunya és bo per a tots els espanyols (…) perquè l’estat espanyol, que és inoperant, també s’haurà de transformar. haurà de millorar. haurà de ser més eficient (…) no tindrà l’excusa catalana», va manifestar en una entrevista a eldiario.es el 18 de setembre del 2014. en aquesta idea inclou el seu iberisme. «quin problema hi ha que la realitat ibèrica, ara gestionada per dos estats, ho sigui per tres?», es pregunta a *catalanisme deucentista*. «el projecte català es el camí per donar estabilitat i progrés al sud d’europa» afavorint un «renovat iberisme» amb una aliança entre catalunya, espanya i portugal, va dir també a la conferència d’escornalbou.


aquest discurs, contingut al llibre d*os estados* (arpa, 2017), respon en part a la ingenuïtat amb què mascarell s’ha cregut, coms tants d’altres, el procés sobiranista. com quan assumeix el «termini de 18 mesos per construir legalitats paral·leles, microtrencaments, i negociar amb madrid i europa; i, finalment, unes eleccions constituents» per avançar cap a la independència.


mascarell repeteix una idea que causa estupefacció pel seu to paternalista: que la independència de catalunya serà beneficiosa per a espanya.
---------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------


el mateix dia de l’aprovació de la dui, mascarell, que era delegat de la generalitat a madrid des del gener del 2016, va declarar a tv3 que tornaria a la capital de l’estat per «preparar una embaixada». aquest entusiasme només va defallir quan es debatia no posar polítics a les llistes independentistes per a les eleccions del 2015. en un contundent article a l’*ara* (10-07-2015) va qualificar la idea de «claudicació del moviment independentista». «ratifiquem les tesis de l’espanyolisme. ens estan guanyant la batalla ideològica», advertia.


no admet tampoc l’autocrítica: a madrid existeix una cèl·lula que treballa nit i dia per tòrcer el *procés*, va denunciar el 8 de setembre del 2015; europa no ha «honorat les obligacions que tenen amb els ciutadans catalans», va dir el 27 de novembre del 2017; i la idea que a catalunya hi ha un empat entre independentistes i no independentistes respon a una «estratègia política de madrid» (tv3, 17-11-2018). mascarell va ser destituit com a delegat a madrid en virtut de l’aplicació de l’article 155 de la constitució, que va titllar de «cop d’estat» en un article a l’*ara* (4-11-2017).


va tornar a madrid com a delegat restituït el juliol del 2018, no va obrir cap embaixada, i el 3 de desembre del 2018 va anunciar la seva candidatura a l’alcaldia de barcelona, una iniciativa «independent i sobiranista» en la qual portava més d’un any treballant. davant la munió de llistes independentistes, va aclarir que només aceptaria integrar-se en una candidatura d’unitat si contenia un projecte de ciutat.


129dea416f82e2e992d63ce5d82e39e6
ernest maragall, de l’ombra de pasqual a esquerra
politicaprosa.com
2020.10
*el 22 de setembre del 2018, davant d’una assemblea extraordinària de la federació de barcelona d’erc, el regidor republicà i candidat a l’ajuntament, alfred bosch, va renunciar per donar pas a ernest maragall. bosch no es va estar de dir que feia un pas endarrere perquè el nou cap de llista «portava el cognom del millor alcalde que ha tingut aquesta ciutat, que és pasqual maragall». ernest maragall, apodat el* tete*, encetava així, tal com l’havia començat, la que possiblement sigui la seva última batalla política, lligat el seu nom al del seu germà. tota la vida política l’ernest (76 anys) l’ha passada a l’ombra del seu germà dos anys més gran, en pasqual.* 


ambdós van militar al front obrer de catalunya (foc) des de la seva creació el 1961, van participar en la fundació de convergència socialista de catalunya el 1974 i del partit dels socialistes de catalunya-congrés el 1976, i en la unificació socialista en el psc, i van coincidir més de 30 anys a l’ajuntament de barcelona. ernest va treballar al principi en tasques tècniques (analista informàtic, economista i executiu de societats municipals) i el 1997 va debutar com a regidor (hisenda, presidència, portaveu, succesivament) fins a la seva renúncia a l’acta el 2003, desprès de ser escollit però només un dia abans de prendre possesió del càrrec, per dedicar-se a preparar la campanya de pasqual a la presidència de la generalitat. per ajudar el seu germà «a intentar guanyar el govern de catalunya», va dir el 12 de juny del 2003.


quan, en efecte, a finals d’aquell any pasqual maragall es va convertir en president de la generalitat, al front del primer govern tripartit entre el psc, erc i iniciativa per catalunya-euia, ernest va ser nomenat secretari del govern, càrrec que va ocupar des del desembre del 2003 fins al setembre del 2006. dos mesos desprès, el president josé montilla el va designar conseller d’educació. poc abans, però, va alertar en un article a *el país* (3-9-2006) dels possibles errors que els socialistes podien cometre una vegada el seu germà havia decidit, per raons polítiques i personals, retirar-se de la política.


ernest maragall advertia que si per aplicar «una política inequívoca i exclusivament “socialista”, teòricament oblidada en aquest primer mandat», el psc renunciava a ser «el gran partit nacional de catalunya capaç d’aglutinar un socialisme modern i federal amb el màxim nombre de ciutadans i el més ampli ventall d’idees, presència territorial, capes socials i sectors profesionals», això seria deixar catalunya en mans del nacionalisme. sense oblidar-se d’assenyalar les errades comeses pel seu germà com a president, ernest es preguntava també «què hauria passat si hagués comptat en tot moment amb el suport incondicional del conjunt de l’espai socialista, com ell donava per descomptat que hauria de ser».


obsessionat per la intimitat i el secret, ernest maragall va intervenir personalment per aconseguir que ediciones b censurés 20 pàgines d’una biografia de pasqual maragall en què es publicaven fragments polèmics i desconeguts d’una autobiografia del seu pare, jordi maragall, segons va informar a *el mundo* (30-8-2009) víctor batallé, periodista i autor de *la saga de los maragall* (editorial la esfera de los libros). els 10.000 exemplars ja impresos van ser destruïts.


 
**trenta-cinc anys al psc**


ernest maragall va ser membre de la comissió executiva del psc des del 1977 fins al 2012, any en què va abandonar el partit, però les seves dicrepàncies amb la línea oficial daten almenys del 2009 i es van agreujar el 2010, l’últim any del segon govern tripartit. a finals d’agost del 2009, ernest maragall va publicar un article a *el país* (25-8-2009) en el què defensava un govern de coalició entre el psc i el psoe en ple mandat del president socialista josé luis rodríguez zapatero. aquesta insòlita proposta va ser durament criticada per joan ferran, llavors portaveu adjunt del psc al parlament, que, en una entrevista a l’agència efe, va qualificar-la de «política-ficció». ferran va dir : «plantetjar-se un govern de coalició psc-psoe em sembla que és estar fora del món actual».


uns mesos més tard, ernest maragall va tornar a la càrrega amb un article a *la vanguardia* (14-2-2010), que va tenir una gran repercussió perquè hi afirmava que «el tripartit, versió 1.2, ja no té vigencia política més enllà del seu mandat actual» i afegia que «fa temps que va renunciar a encarnar un projecte integral de país». això ho escrivia un membre del govern, concretament el conseller d’educació, que reconeixia, però, la feina feta des del 2004.


alguns dels seus plantejaments contrasten amb la seva evolució posterior, com quan assegurava que «tenim el nivel d’autogovern més alt des de fa 300 anys», encara que reclamava un «debat més de fons sobre l’acceptació o el rebuig del caràcter plurinacional de l’estat espanyol» que «haurem de seguir sostenint amb tenacitat, serenitat i plena determinació». també lamentava l’enèsim fracàs de la reforma de la llei electoral i rebutjava la via del soberanisme. «quan altres s’orienten cap a diverses i legítimes formes d’expressió soberanista, propiciades per la dificultat de tancar en positiu la plena vigencia de l’estatut, el psc segueix el camí de la responsabilitat i la fermesa», escrivia, abans de considerar «imprescindible» la recuperació del grup parlamentari del psc al congrés dels diputats «mantenint l’explícita voluntat de compartir, amb lleialtat mútua, projecte, metes i governació amb els companys socialistes de tot espanya».


a l’octubre del 2012, un mes després de la primera diada independentista multitudinària, va anunciar la baixa del psc i la creació d’un nou partit.
---------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------


l’article va provocar la rèplica de miquel iceta, llavors viceprimer secretari del psc, que va demanar a tots els socialistes que no reneguessin del govern i, al·ludint a unes declaracions anteriors d’ernest maragall en què parlava de la «fatiga» del tripartit, va reproduïr en el seu blog una tira còmica publicada a *el punt* on es veia un conseller d’educació estirat a sobre d’un grup de ciutadans mentre lamentava la «fatiga» que causava a la gent.


la producció crítica d’ernest maragall envers el seu partit va continuar amb un article a *el periódico* (22-12-2010) on es preguntava si els socialistes havien de deixar «en mans de ciu l’enèsim capítol del *peix al cove* defensant el pseudoconcert o el dret a decidir» i, després d’assegurar que «ara som federalistes retòrics, de conveniència», presentava dues opcions per al psc: «ser un partit jurídicament independent, però subordinat políticament» o «ser un partit català, sense més». «¿acceptem com a definició un psc alineat amb les idees, imatges i propostes que ens han portat els pitjors resultats mai obtinguts, o bé ens unim per recuperar l’empenta creativa i el catalanisme explícit que el 1999 ens va atorgar el grau més gran de confiança obtingut en unes eleccions catalanes?». al 1999, el seu germà pasqual maragall va guanyar en vots a jordi pujol, però no en escons.


el 25 de juliol del 2012, ernest maragall va trencar la disciplina de vot del psc per segona vegada en votar a favor del pacte fiscal. la primera va ser cinc dies abans en oposar-se al projecte eurovegas. «tocava estar amb el país i amb el pacte fiscal», ho va justificar, i sis dies després va remetre una carta al secretari d’organització del psc de l’època, daniel fernández, en què es negava a deixar l’escó i el partit, com li havia suggerit la direcció. va deixar el partit tres mesos més tard. l’11 d’octubre del 2012, exactament un mes després de la primera diada independentista multitudinària, va anunciar que es donava de baixa del psc i creava un nou partit, nova esquerra catalana (necat), que defensava l’estat propi per a catalunya i el dret d’autodeterminació. a les eleccions europees del 2014, la petita formació necat va pactar amb erc decantant-se clarament per la independència de catalunya. «no contemplo cap altra sortida intel·ligent que no sigui la independència», va afirmar maragall el 4 de març al costat d’oriol junqueras en presentar l’acord pel qual anava de número dos a la llista. de fet, va justificar la seva decisió com una evolució natural de l’esquerra catalana: «el que està succeint és el que van començar les esquerres el 2003, el que van començar pasqual maragall i josep-lluís carod-rovira». a la campanya, es va adreçar «als ciutadans socialistes de catalunya mirant-los als ulls i dient-los, els socialistes catalans estem aquí». ernest maragall va ser escollit i el següent pas va ser integrar-se directament en les llistes d’erc al parlament per a les eleccions del 21 de desembre del 2017, campanya que va aprofitar per qualificar els dirigents del seu antic partit miquel iceta i Àngel ros de «ser un autèntic cavall de troia de l’estat a catalunya». ho va afirmar en un míting a lleida el 15 de desembre a propòsit del trasllat al monestir de sixena de les obres d’art reclamades per l’aragó.


 
**les baralles amb erc**


encara que hagi acabat a erc, les relaciones d’ernest maragall amb la històrica formació republicana no han estat sempre amables. furgant els arxius, es pot trobar a l’abril del 1999 una denúncia per injúries i calúmnies del llavors tinent d’alcalde de barcelona contra el regidor d’erc a lleida, xavier sáez, que l’havia acusat, i també a l’alcalde lleidetà antoni siurana, de finançament irregular del psc mitjançant l’emissió de factures falses pagades per l’ajuntament de lleida a l’institut cartogràfic de barcelona, presidit per maragall, per a enquestes que no s’haurien fet. el llavors número dos d’erc, joan puigcercós, va donar suport al regidor republicà.


durant el seu mandat com a conseller d’educació (2006-2010), ernest maragall va protagonitzar algunes iniciatives singulars, com l’intent d’avançar el calendari escolar a canvi d’una setmana de vacances al febrer, i es va aprovar la llei d’educació de catalunya (lec), que no va comptar amb el vot favorable d’icv-euia, un dels socis del govern. però les baralles més importants les va tenir amb erc. maragall i esquerra van discrepar al febrer del 2007 sobre si la tercera hora de castellà a les escoles, mesura continguda en un decret del ministeri d’educació, era recurrible o no. maragall defensava que no. el cap de l’oposició, artur mas, el va acusar d’«acomodar-se a les directrius» del govern del psoe.


finalment, els republicans es van plantar al juny del 2008 –van dir que mentre fossin al govern no s’aplicaria el decret– i el president montilla va haver de pactar amb erc un ajornament d’un any. la lec va derivar també en enfrontaments entre el conseller i els sindicats, que en alguna manifestació, al novembre del 2008, van tenir el suport d’erc i icv. maragall també va apostar en aquella època (entrevista a *el país*, 4-2-2007) per l’ensenyament trilingüe (català, castellà, anglès), el model que ara defensa ciutadans.


 
**la traca final**


elegit com a número 13 de la llista d’erc al parlament el 21-d, les circumstàncies van determinar que per ser el diputat més gran presidís la mesa d’edat el dia de la constitució de la cambra. el seu discurs, el 17 de gener del 2018, passarà a la història, segons l’oposició, con un dels «mítings» més «sectaris» pronunciats des de la presidència. entre altres coses, va assegurar en una de les frases més polèmiques: «l’estat espanyol no en sap, ni en vol saber res, de reconciliació ni de sobiranies compartides. l’estat no sap guanyar, sap derrotar; no sap compartir, sap humiliar i castigar». i va tancar la intervenció amb un «aquest país serà sempre nostre», emulant la consigna *cupaire* «els carrers seran sempre nostres». tres dies més tard, va explicar a catalunya ràdio que va fer aquest discurs perquè sentia «enveja» del que va pronunciar el *cupaire* julià de jòdar en obrir l’anterior legislatura.


com a conseller d’educació va apostar per l’ensenyament trilingüe (català, castellà, anglès), el model que ara defensa ciutadans.
---------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------


en el seu efímer pas per la conselleria d’acció exterior (maig a novembre del 2018), es va dedicar a barallar-se amb el ministre josep borrell, a reobrir algunes delegacions a l’exterior tancades en aplicació de l’article 155 de la constitució i a parlar dels «presos polítics i els exiliats». i encara hi va haver temps perquè els sobiranistes més arrauxats li diguessin de tot amb motiu d’una entrevista concedida a la bbc en què va reconèixer que l’independentisme «no tindrà cap dret a demanar suport internacional» fins que no superi «almenys el 50%» dels vots. jordi graupera, precandidat a l’alcaldia de barcelona, va replicar a twitter que les paraules de maragall «legitimen les porres, la repressió i la supressió del vot exterior per aconseguir abaixar el percentatge de vots a favor de la independència».


fervent partidari de les primàries des dels primers anys de la dècada dels 90 del segle passat, erc li va muntar una votació per desplaçar de la candidatura a l’ajuntament de barcelona alfred bosch, que ja havia estat escollit pel vot dels militants al març del 2018. la primària, amb maragall de candidat únic, es va celebrar el 27 d’octubre del 2018. hi van votar 619 militants i ell va obtenir 583 vots. els 36 vots restants van ser en blanc.


61e8d68bb646220d917bf7384943579d
manuel valls, sempre a contracorrent
politicaprosa.com
2020.10
*abans de presentar la seva candidatura a l’alcaldia de barcelona, ciutat en què va néixer el 13 d’agost del 1962, manuel valls galfetti havia tingut tota una vida a frança, on, com és ben sabut, va fer una brillant carrera política que va començar el 1986, any en què va ostentar el primer càrrec polític, conseller regional d’Île de france, sis anys desprès que, quan en tenia 17, s’hagués afiliat al partit socialista (ps), alineat en l’anomenada deuxième gauche (segona esquerra) encapçalada per michel rocard. la seva carrera a frança va culminar en ser designat primer ministre el març del 2014. va dimitir el desembre del 2016 per ser candidat a les primàries de l’esquerra a la presidència de la república, en les quals va ser derrotat.*


enquadrat a la dreta del ps, al corrent social-liberal o social-reformista, en un partit que no ha fet mai un bad godesberg com l’alemany spd, no es pot dir que valls no hagi estat coherent. fa gairebé 30 anys, ja manifestava al periodista que signa aquesta peça que «als diputats socialistes no se’ls ha explicat mai el gir econòmic del 1983 i encara creuen que qualsevol dia poden fer les lleis del 1981 [nacionalitzacions, política econòmica expansiva]. aquesta política, però, ens va portar al desastre a les municipals del 1983» (el país, 6-12-89).


llavors, valls era assessor del primer ministre michel rocard en qüestions de joventut i esports, es definia no com a català, sinó com a «fill de català» i s’havia nacionalitzat francès el 1982 «perquè sabia que viuria sempre aquí», una previsió que finalment no s’ha complit.


«la laïcitat no és una espasa, és un escut, és la capacitat de viure junts i per això jo la defenso».
-----------------------------------------------------------------------------------------------------


És ambiciós i no se n’amaga. «si, demà, em proposen altres responsabilitats, les assumiria, evidentment. sempre he pensat que tenia la capacitat d’assumir les més altes responsabilitats del meu país», va declarar a *le**parisien* el 31 de maig del 2013, deu mesos abans de ser nomenat primer ministre. d’idees fixes, segur de si mateix («sobre la laïcitat, el *comunitarisme* que gangrena la societat, l’islamisme, penso immodestament que sóc jo qui te raó», va dir en una ocasió el 2017), intransigent segons els seus adversaris, va com una moto i no fa marxa enrere per res. per això, a vegades és víctima del seu temperament, té fama de ser antipàtic i no guarda les formes com fan molts. «per què mantenir les formes si tinc raó», es pregunta sovint, segons un exconseller seu. «els dubtes no portent enlloc en un món d’incertesa», va deixar anar el 30 d’agost del 2015. possessiu, ha estat acusat d’autoritari i de ser una mena de nicolas sarkozy d’esquerres. ell, però, no es reconeix en aquesta imatge, sempre s’ha declarat socialista, encara que no cita gaire jean jaurès, fundador de la sfio, predecessora del ps, i prefereix inspirar-se en el dirigent del partit radical georges clemenceau, ministre de l’interior de març a octubre del 1906 i després president del consell de ministres fins al 1909 i del 1917 al 1920. el 2103, amb motiu de la felicitació de l’any nou, valls va enviar a la premsa una targeta amb una frase de clemenceau amb la qual s’identifica: «en primer lloc, s’ha de saber què es vol, després tenir el coratge de dir-ho i després l’energia per a fer-ho».


**trenta-set anys al ps**


fins l’any passat –el 27 de juny del 2017 va anunciar que deixava el ps–, tota la seva trajectòria política ha transcorregut en el partit socialista. «una part de la meva vida política s’acaba, deixo el partit socialista o el partit socialista em deixa», va dir a rtl. militant des del 1980, va ser successivament conseller regional d’Île de france (1986-98 i 2002), vicepresident primer del conseil d’Île de france (1998-2002), tinent d’alcalde i regidor d’argenteuil, a la *banlieue* nord de parís (1989-2000), alcalde d’Évry, a la *banlieue* sud de parís (2001-2012), diputat del 2002 al 2012 i del 2017 al 2018, ministre de l’interior (2012-2014) i primer ministre (2014-2016). des que el 1990 va ser escollit primer secretari de la federació de val-d’oise, també ha ocupat càrrecs orgànics en el ps nacional com el secretariat de comunicació (1993-94 i 1995-97), el secretariat de coordinació i organització (2003-2004) i ha estat membre del comitè executiu del 1993 al 2017.


com a mínim des del 2007, però, no havia acceptat mai el partit tal com era. el 15 de juliol d’aquell any, va declarar a rtl que el ps havia de «canviar de nom» i que veuria bé una nova denominació que contingués la paraula «esquerra». el mateix any, al programa radiotelevisiu *le franc-parler* es va pronunciar per refundar i «construir un gran partit reformista, que no renunciï a canviar la vida quotidiana de la gent».


en el seu llibre *pour en finir avec le vieux socialisme… et être enfin de gauche!* (per acabar amb el vell socialisme… i ser finalment d’esquerres!), publicat el 2008 per robert laffont, recull totes les idees de canvi del ps i de l’esquerra. «estic convençut que s’ha de passar pàgina. cal acabar amb aquest ps per construir una altra cosa. És necessari que tota una generació política passi el testimoni perquè es pugui refundar l’esquerra», explica. aquesta nova força ha de ser com la que tony blair «ha fet amb el nou laborisme» i, en referència als vells dirigents del ps, diu que «s’ha de passar del cementiri dels elefants al combat dels sets nans». el nom s’ha de canviar perquè «no significa res. el socialisme ha estat una meravellosa idea, una esplèndida utopia. ¡però era una utopia inventada contra el capitalisme del segle xix! ¡això no significa res avui, en la globalització, l’economia virtual, la crisi ecològica! s’ha convertit justament en un paraula-presó, una paraula que impedeix avançar».


després del fracàs del ps a les eleccions europees de juny del 2009, va ser encara més explícit a la cadena i-télé: «cal regenerar, s’ha de canviar de mètode, s’ha de canviar de direcció, s’ha de canviar de generació, s’ha de canviar de programa».aquestes propostes el van enfrontar a la direcció del ps fins al punt que la primera secretària, martine aubry, va instar valls a abandonar el partit al juliol del 2009. ell va respondre que no deixaria el ps però que tampoc no callaria.


les ànsies reformistes de valls inclouen tota l’esquerra en un combat contra el políticament correcte, que «no és solament ridícul, és un crim contra l’autèntic progrés», diu en el llibre ja citat. i no van cessar, ans el contrari, quan va ocupar el palau de matignon, residència del primer ministre. «cal acabar amb una esquerra (…) que es lliga a un passat antiquat i nostàlgic, obsessionada pel superego marxista i pel record dels trenta gloriosos (…) l’esquerra que jo porto conserva un ideal: l’emancipació de cada persona. És pragmàtica, reformista i republicana», afirmava en una entrevista a *l’obs* (22-10-2014). una gran polèmica va esclatar un any i mig més tard, al febrer del 2016, quan valls va parlar de l’existència a l’esquerra de «posicions irreconciliables». la seva trajectòria i declaracions com aquesta van fer que al ps valls es guanyés el qualificatiu de «divisiu» i de no tenir vocació de *rassembler* (agrupar, unir), una paraula i una actitud fetitxes a frança. així ho va expressar aubry el 5 de desembre del 2016 quan, abans fins i tot que valls anunciés la seva candidatura a la primària del 2017, va reblar: «jo no he cregut mai en una esquerra irreconciliable (…) per a mi, no hi ha dues esquerres o, si hi són, és que n’hi ha una que s’ha fet de dretes».


tot plegat va acabar amb la desfeta de valls davant el candidat esquerranista, benoît hamon, a qui el derrotat es va negar a donar suport, una actitud que, per a l’autoritat que va organitzar la votació, era «una manca de paraula» que «contravé greument el principi de lleialtat». va ser titllat també de «traïdor», acusació que ell va rebutjar apel·lant a la coherència: «¿quina és, doncs, aquesta traïció que consisteix a restar fidel a les teves idees i coherent amb els teus compromisos?», va escriure en un article al *journal du dimanche* (19-3-2017). deu dies després va anunciar que votaria emmanuel macron.


 
**laïcitat i seguretat**


un dels principals compromisos de valls ha estat sempre la laïcitat, a la qual va dedicar un llibre (*la laïcité en face,* editorial desclée de brouwer, 2005) i que defineix així: «la laïcitat no és una espasa, és un escut, és el que ens uneix, cal voler-la, no pas instrumentalitzar-la. la laïcitat és la capacitat de viure junts i per això jo la defenso».


tanmateix, la contundència de valls a l’hora de denunciar el vel islàmic no es correspon amb la seva permissivitat amb la quipà jueva. potser pel que va remarcar el 17 de juny del 2011, en declaracions a la radio judaica: «per la meva dona, estic lligat de manera eterna a la comunitat jueva i a israel». el 23 de setembre del 2012, a la sinagoga de la victòria de parís va declarar «els jueus de frança, com fa avui el ministre de l’interior, poden portar amb orgull la seva quipà», en contrast amb la manifestació que va fer a l’emissora europe 1 el 7 de febrer del 2013: «el vel, que prohibeix a les dones ser el que elles són, serà per a mi i ha de ser per a la república un combat essencial». en una altra ocasió, el 4 d’abril del 2016, va insistir: «el vel no és un fenomen de moda, és un esclavatge de la dona, la reivindicació d’un signe polític». i encara: «sobre el paper de les dones, no podem transigir. marianne, el símbol de la república, té el pit nu perquè nodreix el poble, no porta vel perquè és lliure!» (29-8-2016) el llavors primer ministre va criticar a facebook (26-8-2016) la suspensió pel consell d’estat d’una prohibició del *burkini*. «denunciar el *burkini* no és en cap cas qüestionar una llibertat individual. no hi ha llibertat quan es tanca les dones! És denunciar un islamisme mortífer, retrògrad».


al contrari, valls va fer, en una concentració a la plaça de trocadero de parís, el 19 de març del 2014, una afirmació tan discutible com aquesta: «l’antisionisme és la porta oberta a l’antisemitisme». i va afegir que «aquesta crítica a l’estat d’israel, basada en l’antisionisme, és l’antisemitisme d’avui. És el rebuig dels que no accepten l’estat d’israel». i encara va reblar «sense el jueus de frança, frança no és frança (…) els jueus de frança són més que mai els francesos a l’avantguarda de la república i dels nostres valors». encara que en una jornada propalestina a Évry no es va estar d’afirmar que «l’edificació d’un mur vergonyós, la continuació de la colonització (…) no van en el sentit de la pau» (12-4-2008).


És veritat, però, que valls sempre ha separat l’islam que podríem dir-ne moderat del que ell anomena «l’islamo-feixisme” o el salafisme». «el ramadà, com les altres grans festes religioses, forma part del nostre calendari comú», va assenyalar a la cadena bfmtv (19-7-2013). «frança està en guerra contra el terrorisme, no contra l’islam», va assegurar el 13 de gener del 2015 a l’assemblea nacional després de l’atemptat al setmanari *charlie hebdo*. sis mesos més tard, va precisar: «no podem perdre aquesta guerra perquè en el fons és una guerra de civilitzacions. És la nostra societat, la nostra civilització, els nostres valors el que defensem» (europe 1, 28-6-2015). i en una compareixença al senat (26-11-2015), va venir a dir que n’estava fart «dels que busquen sempre excuses o explicacions sociològiques o culturals al que ha passat» (els atemptats a parís que van causar 130 morts havien tingut lloc el dia 13).


valls va viure els atemptats gihadistes com a primer ministre, amb una actuació per la qual va rebre elogis, però ja com a ministre de l’interior es va destacar per la seva política de seguretat. sempre ha recriminat a l’esquerra haver deixat en mans de la dreta les qüestions de seguretat i ordre públic. per a valls, «la seguretat és la primera de les llibertats», frase que va pronunciar a l’assemblea nacional (19-11-2015) amb motiu de la prolongació i reforç de l’estat d’emergència.


 
**immigració, racisme?**


el tractament de la immigració ha estat possiblement la gestió més criticada dels mandats de valls a interior i a matignon. amb aquest tema no es pot dir tampoc que no hagi estat coherent. ja el 10 de setembre del 2007 va desitjar en declaracions a rtl que el ps tingués una «doctrina pròpia» que sortís «d’un cert angelisme».


sempre ha recriminat a l’esquerra haver deixat en mans de la dreta les qüestions de seguretat i ordre públic.
-------------------------------------------------------------------------------------------------------------


al 2013, essent ministre de l’interior, va esclatar la polèmica de l’expulsió dels gitanos instal·lats en campaments il·legals després d’una intervenció de valls en un debat a la ràdio pública france inter (24-9-2013) en el qual va afirmar: «És il·lusori pensar que es regularà el problema de les poblacions gitanes (*roms*) a través únicament de la inserció (…) els *roms* tenen vocació de tornar a romania o a bulgària, i per això és necessari que la ue, amb les autoritats búlgares i romaneses, pugui fer que aquestes poblacions siguin en primer lloc inserides en el seu país». valls va subratllar també que «aquestes poblacions tenen formes de vida diferents a les nostres». un contundent editorial de *le monde* (25-09-2013) va acusar-lo d’estigmatitzar «una població ètnicament etiquetada» i de renunciar així a principis republicans com «l’acollida, la integració i la solidaritat». tot aquest discurs va desfermar una gran polèmica, va dividir el govern i va induir una querella contra el ministre per «provocació a l’odi racial» que va ser arxivada.


la crisi política més greu va ser causada el mes següent, el 9 d’octubre, per *l’affaire leonarda*, nom d’una noia kosovar de 15 anys que la policia va treure d’un autobús escolar quan anava d’excursió per ser expulsada de frança amb tota la família dibrani. l’escàndol va ser tan gran que es va plantejar fins i tot fer-la tornar a frança. valls sempre va defensar que s’havien respectat tots el procediment legals. una investigació del ministeri de l’interior va establir que tot havia estat correcte, encara que la policia havia actuat amb manca del «discerniment necessari». el 93% dels francesos, segons un sondeig, creien llavors que els gitanos s’integraven malament i el 77% aprovaven que valls ho digués. sempre ha negat ser racista. en una visita a dakar (senegal) el 22 de setembre del 2016, va afirmar: «si som francesos, no és a través dels nostres orígens, la nostra religió o el nostre color de pell». en el llibre que acaba de publicar *barcelona, vuelvo a casa* (espasa, 2018), valls sosté així mateix que no va ser mai un problema de racisme o d’odi als gitanos, tal com va ser acusat. «el debat no era sobre els gitanos, sinó sobre els campaments il·legals», escriu.


anys abans, valls ja va ser acusat de racisme, quan l’11 de juny del 2009 va dir, dirigint-se a un assessor durant un passeig per un mercat: «bonica imatge d’Évry… posa’m alguns blancs, alguns *whites*, alguns *blancos*…», com per equilibrar el paisatge. després va explicar que el que volia era evitar la sensació de gueto. en tot cas, valls sempre ha denunciat, com el 20 de gener del 2015, que les *banlieues* viuen una situació «d’*apartheid* territorial, social i ètnic», paraules que han escandalitzat la benpensant societat francesa.


en tot cas, valls, com a bon deixeble de rocard, que va dir que «frança no podia acollir tota la misèria del món», defensa una política de duresa davant de la immigració i és partidari de l’expulsió dels estrangers en situació irregular, nens inclosos. «europa ha de dir que no pot acollir més immigrants, no és possible», va manifestar el 25 de novembre del 2015 després d’un sopar del president françois hollande i la cancellera angela merkel.


això no li ha impedit, al contrari, enfrontar-se al front national de jean-marie i marine le pen. l’1 de desembre del 2015 va declarar a europe 1: «el front nacional no és únicament un perill econòmic que tiraria el país per terra, que arruïnaria aquells a qui es dirigeix, és a dir, els jubilats amb petites pensions, els obrers, els joves que veuen el seu futur taponat. el front nacional no estima frança, enganya els francesos, també sobre el terrorisme». el 8 de març havia expressat el seu temor per frança dient: «tinc por pel meu país. por que s’estavelli contra el front nacional». a començaments d’aquell any, marine le pen havia designat valls i el seu «verí» com el principal adversari. «no ha dit manuel valls que el seu i únic adversari és el front nacional? per una vegada estem d’acord», va llançar la dirigent ultra el 28 de febrer del 2015.


 
**l’empresa i europa**


en economia, a la campanya de les primàries del 2011, valls es va manifestar contrari a la setmana de 35 hores implantada per la seva «enemiga íntima» martine aubry durant el govern de lionel jospin i, ja com a primer ministre, va escandalitzar l’esquerra en declarar-se «amant de l’empresa» en un acte de la patronal el 27 d’agost del 2014. «És absurd parlar de regals fets als patrons, aquest llenguatge no té cap sentit. una mesura favorable per a les empreses és favorable per a tot el país», va dir també. està a favor de l’energia nuclear, d’eliminar els règims especials de pensions, de no tornar a la jubilació als 60 anys i, sobretot, de «dir la veritat als francesos» en tots aquests temes. sobre la polèmica reforma laboral que el seu govern va aprovar expeditivament al parlament, en un acte a roma, al febrer del 2018, va reconèixer «un enorme error de comunicació».


europeu convençut, es va alinear en el camp del *no* a la constitució europea en el referèndum del 29 de maig del 2009. finalment, però, va votar *sí*, seguint la consigna oficial del ps. en una tribuna a *le mon*de (17-3-2015), va explicar que la discrepància dins el ps residia «en el mètode de construcció d’una europa» que els socialistes volien «més solidària, més forta, més democràtica» i va demanar una mobilització per «proposar una alternativa forta a una política econòmica i social cada vegada més injusta i desesperant».


 
**el fracàs**


en el mateix acte de roma abans mencionat, valls va assumir el terme *fracàs* per descriure el paper de l’esquerra en el quinquenni d’hollande. «quan el president sortint no pot presentar-se, el seu primer ministre és derrotat per un membre de l’ala esquerra del seu partit, que treu un 6% de vots a la primera volta de les presidencials, i el ps passa de 300 a 30 diputats, sí, és un fracàs», va manifestar.


la popularitat de valls i la de hollande van caure a l’abisme entorn del 20%. tanmateix, com a titular d’interior va arribar a ser el polític més popular de frança i el ministre més apreciat. dos mesos després d’arribar a matignon, dos terços dels francesos el qualificaven de «bon» primer ministre. en l’hemeroteca de *le monde*, entre el 1988 i el 2018, s’hi troben 878 articles amb valls en el titular, la majoria, naturalment, entre el 2012 i el 2016. val a dir que l’opinió pública és molt voluble i que no hi ha mai res definitiu. ara, valls comença una nova aventura i una nova vida a barcelona en què segur que té present aquesta idea expressada en una entrevista a *le parisien* (11-12-2016): «la meva experiència com a alcalde d’Évry és irreemplaçable. val per totes les escoles, les grans escoles».


a3f24fc3d111de641c53c86e5c18a58c
ada colau. de l’activisme al realisme
politicaprosa.com
2020.10
*ada colau ballano, 44 anys, va saltar a la fama el 5 de febrer del 2013 quan, en una intervenció al congrés dels diputats, va dir-li «criminal» a un representant de la banca: el vicesecretari general de l’asociación española de banca (aeb), javier rodríguez pellitero. en la seva compareixença per defensar la iniciativa legislativa popular (ilp) per l’habitatge digne, li va tirar en cara que qualifiqués d’«estupenda» la legislació espanyola sobre els desnonaments quan hi havia persones que s’estaven suïcidant, i va afegir: «els asseguro que no li he llançat una sabata a aquest senyor perquè creia que era important quedar-me aquí per dir-los el que els estic dient, però aquest senyor és un criminal, i com a tal haurien de tractar-lo; no és un expert».*




---



l’exabrupte es va fer viral, com ara es diu. ada colau, però, havia començat ja a ser coneguda des de l’any anterior com a portaveu de l’associació d’afectats per la hipoteca (pah), que havia ajudat a fundar el 2009. colau era una activista des de principis dels anys 2000, segons confessa ella mateixa, encara que el seu baptisme de foc havia estat als 17 anys, quan estudiava bup, amb l’organització d’una protesta contra la primera guerra del golf (1991). militant de totes les causes perdudes, especialment en el terreny de l’habitatge, va participar en el 15-m del 2011 i el maig del 2014 va deixar de ser portaveu de la pah i, després de rebutjar diverses ofertes per entrar en política, va encapçalar un any més tard la llista de barcelona en comú a l’alcaldia de barcelona, que va conquerir amb una minoria majoritària d’onze regidors d’un total de 41.
«ser incòmoda als responsables d’aquesta situació és el millor que podrien dir de mi a la meva esquela el dia que em mori».
---------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------


### **activista feliç**


abans d’arribar a l’ajuntament, en les eleccions del 24 de maig del 2015, ada colau se sentia confortada en el seu paper d’activista. «l’activisme és per a mi font de felicitat absoluta. em realitzo com a persona, aprenc moltíssim, creixo… per egoisme pur, faig activisme social. a part de la maternitat, què hi pot haver de més meravellós que transformar la teva realitat i millorar-la», va declarar al programa *el convidat* de tv-3 (5-10-2014). manifestava la seva al·lèrgia al consum («a un restaurant de luxe no hi aniria perquè no em sembla bé ni m’interessa. sóc crítica amb la societat de consum, penso que amb poc es viu millor») i desvetllava el seu epitafi preferit: «ser incòmoda als responsables d’aquesta situació és el millor que podrien dir de mi a la meva esquela el dia que em mori».

encara que en aquell programa va admetre que gestionava el seu «ego amb l’ajuda del col·lectiu», un dels trets del seu caràcter que se li ha criticat és precisament tenir un ego desmesurat. en el llibre *ada. la rebel·lió democràtica. l’activista reinventada en alcaldess*a, del periodista joan serra carné (ara llibres, març 2006), n’hi ha algunes mostres: «de gent famosa a qui li demanen una foto n’hi ha molta, però a mi em demanaven una foto perquè feia callar els poderosos, feia que la gent que era invisible fos visible», diu. «a vegades em sento com frodo d*’el senyor dels anells*, que em poden donar l’anell perquè a mi l’anell no m’interessa. jo només vull l’anell per transformar. em sento amb aquest encàrrec», comenta a propòsit de l’oferta que va rebre de gaspar llamazares per anar a les eleccions europees del 2014 amb ell. «s’han de saber aprofitar els lideratges. si se saben posar al servei d’allò que és col·lectiu, són molt beneficiosos», assenyala qui va declarar el 13 de gener del 2017 al diari italià *corriere della sera*: «sóc el rostre de la nova europa».

la nit del triomf electoral, ada colau va fer servir una metàfora que després va ser molt utilitzada en el procés sobiranista: «un cop més, com ha passat altres vegades al llarg de la història, aquesta ha estat la victòria de david contra goliat», va cridar, abans de recórrer a un concepte que també es faria habitual en el seu món i en el de podemos, el de *la* *gent,* allà on altres populistes diuen *el poble*. «hem aixecat una candidatura que ha guanyat barcelona per la seva gent», va dir. «vull ser l’alcaldessa de barcelona, però no d’uns contra altres, sinó l’alcaldessa al servei de la gent», va afegir.
«posarem la lupa a cada contracte, aixecarem catifes quan calgui, ens comprometem amb l’honestedat»
---------------------------------------------------------------------------------------------------


gairebé dos anys després, en una entrevista de tres hores signada per soledad gallego-díaz i guillen martínez (*ctxt*, 7-1-2017), colau reprenia la mateixa idea: «el que m’ha portat a mi a la institució ha estat el poder de la gent. no m’hi ha portat el poder econòmic, ni el poder mediàtic. cap poder no m’ha portat a l’alcaldia. m’hi ha portat la gent que s’ha mobilitzat amb centenars d’actes en els barris, en les xarxes socials i amb la mobilització».

[caption id="attachment\_2127" align="aligncenter" width="886"]![](https://www.politicaprosa.com/wp-content/uploads/2018/10/pp_-ada-colau-portaveu-de-la-pah-durant-una-protesta-al-passeig-de-gràcia-el-2013-foto-efe-andreu-dalma4.jpg) ada colau, portaveu de la pah, durant una protesta al passeig de gràcia de barcelona el 2013. © andreu dalmau. efe.[/caption]
### **«qui som i per què som aquí»**


entre la data de les eleccions i l’arribada al saló de cent, colau va fer una declaració a *el país* que va aixecar molta polseguera: «si s’han de desobeir lleis injustes, es desobeeixen» (1-6-2015). va assegurar també que «només han de tenir por els corruptes i els especuladors». en la seva presa de possessió com a alcaldessa, el 13 de juny del 2015, va advertir: «posarem la lupa a cada contracte, aixecarem catifes quan calgui amb determinació i valentia, volem un ajuntament amb parets de vidre. ens comprometem amb l’honestedat». va pronunciar així mateix alguna frase que expressava les contradiccions del moment: «som aquí per manar obeint» o «gràcies per fer possible l’impossible». i a les 2.500 persones que van voler seguir en directe l’acte a la plaça de sant jaume els va etzibar: «us necessitem més del que ja us hem necessitat fins ara. estigueu alerta. perquè la ciutadania pugui manar en aquesta ciutat, serà necessari que continuï mobilitzada».

el 25 de maig del 2016, colau va escriure en el seu mur de facebook un text on recordava que un any abans havien penjat a la porta del despatx de l’alcaldia la frase: «no oblidem mai qui som ni per què som aquí». i explicava que en aquest temps havien «fet front a contradiccions, hem après i hem engrandit la nostra comprensió de la complexitat». la frase de la porta els ressonava en cada decisió que prenien. «no oblidem qui som: els que no tenen ni han tingut mai el poder. no oblidem per què som aquí: per manar obeint a qui sí que el tenen: la gent», escrivia.

la frase es podia llegir a la porta del despatx, però un any injecta alhora dosis de realisme. «quan assumeixes responsabilitats entens la complexitat de moltes coses que abans no entenies», va dir colau a rac1 el dia de l’aniversari de la victòria electoral. a l’entrevista a *ctxt*, desenvolupa abastament en què consisteix el realisme: «la institució va associada a governar el possible i el realment existent. ni els somnis, ni els objectius, ni les grans metes. per tant, la institució, que ha de gestionar el possible, el real, l’imperfecte, va associada a inèrcies que tendeixen al conservadorisme, i no a la ruptura». «així que entres», afegeix, «veus que hi ha unes inèrcies molt fortes que ni tan sol depenen de la maldat de ningú, ni de cap pla orquestrat per ningú, però que la institució, per definició, per la seva pròpia supervivència, el seu funcionament, fins i tot per estratègia de supervivència, genera unes rutines, unes inèrcies, i canviar-les no es fàcil».
«a mi em toca governar i, per tant, prendre decisions cada dia, i negociar… lluitar amb la imperfecció».
--------------------------------------------------------------------------------------------------------


la colau alcaldessa va descobrir que les pel·lícules no eren com s’imaginava. «jo mateixa, com a ciutadana corrent (…) tenia també aquesta idea que entres a la institució i et trobaràs qui sap quines pressions, quines confabulacions. uns límits una mica pel·liculers, si vols. es clar que hi ha poders fàctics a la ciutat, que exerceixen pressions. però m’he trobat molt menys amb això i m’he trobat amb molta imperfecció en minúscula». «molta gent s’imaginava que entraríem i que el pitjor seria la pressió que rebríem de bancs i de grans multinacionals. però el més difícil de tot és gestionar l’expectativa, perquè de nosaltres s’esperava tot», explica més endavant.

en honor al seu passat activista, colau reconeix l’activisme com «interlocutor principal», però té molt clar que «jo no he de representar l’activisme», ho considera «un contrasentit». «a mi em toca governar i, per tant, prendre decisions cada dia, i negociar… lluitar amb la imperfecció».
### **políticament incorrecta**


que colau hagi descobert la *realpolitik* no impedeix que encara faci actuacions políticament incorrectes i fora de lloc, com quan, al març del 2016, els va dir al militars espanyols que no eren benvinguts al saló de l’ensenyament de barcelona. el coronel luis castuera i el tinent coronel bruno alonso es van haver de sentir: «ja saben que preferim, com a ajuntament, que no hi hagi presència militar aquí, simplement perquè creiem que cal separar els espais». o quan (16-4-2018), o quan reiteradament s’ha declarat bisexual. o quan afirma que «s’ha de feminitzar la política, baixar la testosterona i superar les dicotomies de blanc i negre» (*el intermedio*, la sexta, entrevista conjunta amb manuela carmena, 19-9-2017). o quan revela de manera desenfadada un cas d’assetjament sexual. «van venir dos homes fent-se els simpàtics. em van preguntar si tenia *nòvio* i em van dir que estava molt bona i que si podíem fer alguna cosa», va explicar en un acte de podemos a madrid (22-6-2016). «imagina’t si em passa això com a alcaldessa de barcelona, què no estarà passant cada dia a la invisibilitat dels domicilis o a la feina, on existeixen relacions econòmiques i de poder desiguals», va afegir.

colau ha governat en absoluta minoria, només amb un pacte durant un temps amb el psc que es va trencar «per la tristesa per l’aplicació de l’article 155» de la constitució a catalunya, «un fet insòlit i terrible que el psc no ha condemnat, sinó que ha construït». la ruptura, segons l’alcaldessa, «té a veure amb la democràcia», segons va declarar a rac1 (13-11-2017). en qualsevol cas, colau sempre va preferir pactar amb erc que amb el psc, però no ho va aconseguir perquè els republicans veuen els *comuns* com «un rival electoral», en paraules de l’alcaldessa.
«feu-nos fora, si no fem el que hem dit que faríem i el que la ciutadania ens ha demanat que fem»
-------------------------------------------------------------------------------------------------


### **tres vegades reprovada**


fruit d’aquest aïllament, colau ha estat reprovada per l’oposició en tres ocasions en només quatre mesos. a l’abril del 2018 pels *narcopisos*, al juliol per les retallades en inversions i a l’agost per la inseguretat lligada al turisme i el *top-manta*.

habitatge, comerç, turisme i inseguretat són els principals problemes de la gestió de colau. en habitatge, dels 4.000 pisos socials promesos per a aquest mandat, a primers de setembre del 2018 només 648 estaven acabats i una quantitat similar en projecte. la pah, que a finals del 2015 ja es queixava de la manca d’actuacions de l’ajuntament, li recriminava a l’alcaldessa que als dos anys de mandat no hagués estat més dura amb els bancs que mantenen pisos buits i només havien sofert quatre multes per aquest concepte. el tribunal superior de justícia de catalunya, de totes maneres, va anular al juliol del 2017 la taxa per gravar habitatges buits aprovada per l’ajuntament al setembre de l’any anterior. la pah reconeix, però, que l’ajuntament es compromet a atendre els desnonats (fa poc més d’un any encara hi havia 10 desnonaments diaris a barcelona).

colau es vanta que la seva política turística ha aconseguit que tothom estigui d’acord a admetre que el fenomen necessita una regulació. «volem una barcelona cosmopolita, però també una ciutat per viure que no produeixi dinàmiques especulatives que expulsin els veïns y els comerciants. s’ha de trobar un equilibri, posar ordre i regular. la massificació és un problema fins i tot per als turistes», va manifestar a *el periódico* (3-7-2017), en una entrevista en què demanava no parlar de “*turismofòbia* perquè és convertir en fenomen el que en realitat és un efecte”.
habitatge, comerç, turisme i inseguretat són els principals problemes de la gestió de colau.
--------------------------------------------------------------------------------------------


### **ambigüitat en el «procés»**


la ruptura del pacte de govern amb el psc va ser una conseqüència del procés sobiranista, en el qual ada colau y els *comuns* sempre han mantingut oficialment la mateixa actitud de fons, encara que a la alcaldessa se l’ha acusat d’«ambigüitat» i fins de falsa equidistància, és a dir, d’estar més al costat dels independentistes que dels constitucionalistes. colau ha declarat en nombroses ocasions que ella no és independentista –ho va fer també al trencar amb el psc–, encara que votés *sí-sí* el 9-n del 2014 i anés a votar, sense dir què, l’1-o del 2017. «no sóc independentista. ni catalana ni espanyola. estic per superar les fronteres perquè només existeixen per a la gent pobra», va afirmar en una entrevista a *el mundo* abans de guanyar les eleccions (9-5-2015). però ja des de la presa de possessió del càrrec, colau es va manifestar a favor del referèndum. «acompanyarem el president en la demanda del dret a decidir i un procés constituent», va dir en el seu discurs.
«el que és important és fer un referèndum efectiu, no un referèndum d’independentistes on només hi participin independentistes».
--------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------


a l’entrevista a *el intermedio* amb manuela carmena al costat, colau va assegurar que «en alguns discursos es tendeix a identificar espanya amb el govern del pp, però és un grandíssim error», i en la conversa publicada a *ctxt* explica amb més profunditat com veu les relaciones entre catalunya i espanya. «crec que el debat tal i com està plantejat ara, entre catalunya i espanya, és decimonònic. És antic, no respon a la realitat actual, que és un món globalitzat on els principals actors són les gran àrees metropolitanes (…) ara mateix, jo no estic pensant tant en estats com en una xarxa de ciutats de nivell europeu. m’interessa molt més pensar en això, sense treure-li importància, evidentment, a pensar que l’estat de les autonomies ha caducat i que, per tant, cal actualitzar-lo i reconèixer la sobirania catalana».

al programa *el objetivo* de la sexta (11-9-2016) va rebutjar que les eleccions plebiscitàries del 27 de setembre del 2015 haguessin donat una majoria suficient en vots per proclamar la independència. «aquests vots són insuficients per a les decisions unilaterals», va dir, abans d’afegir que «el que és important és fer un referèndum efectiu, no un referèndum d’independentistes on només hi participin independentistes». exactament un any més tard, en un acte celebrat a santa coloma de gramenet amb motiu de la diada, amb pablo iglesias al seu costat, va reivindicar la «pluralitat de catalunya» i va carregar contra la desobediència tal com l’entenien els independentistes. «som molta gent la que ens hem arriscat fent desobediència civil, per evitar desnonaments o per defensar drets i, llavors, ¿on estaven els senyorets de convergència? estaven firmant lleis amb el pp contra les que nosaltres lluitàvem».

en coherència amb les seves declaracions anteriors, el 9 d’octubre, 24 hores abans que carles puigdemont comparegués en el parlament per declarar i suspendre als vuit segons la independència, colau va manifestar públicament que «els resultats no poden ser un aval per proclamar-la». l’11 de novembre, va demanar explicacions a puigdemont «per haver enganyat i tensionat la població». «catalunya», va dir, «no podrà ser digna mentre no escoltem una autocrítica del govern elegit a les urnes, que ha enganyat a la població, ha tensionat la societat i ha generat un greu perjudici econòmic».

colau sempre s’ha manifestat en contra de la presó preventiva dels líders independentistes, a alguns dels quals ha visitat a les presons. també va ser molt crítica amb el discurs del rei felip vi el 3 d’octubre del 2017. quatre mesos després, va revelar a rac 1 què li va dir al rei en un encontre que van tenir. li va etzibar que «el seu discurs es va rebre a catalunya com una manca d’empatia bestial» i, quan felip vi li va respondre que la seva missió era «defensar la constitució», ella li va replicar que hi havia moltes maneres de fer-ho.

forma part d’un debat recurrent el fet de si la suposada ambigüitat i equidistància dels *comuns* en relació al procés sobiranista pot afectar la reelecció d’ada colau a l’alcaldia de barcelona. no tardarem gaire a saber-ho. les eleccions seran el 26 de maig del 2019. llavors haurà arribat el moment que la pròpia colau va marcar en el seu discurs de presa de possessió. «feu-nos fora, si no fem el que hem dit que faríem i el que la ciutadania ens ha demanat que fem», va emplaçar. la cita està fixada.
5267927dd885b97079b87681300ba1a9
artur mas. de l’òxid a l'engany
politicaprosa.com
2020.10
artur mas i gavarró es diu així des de fa només 18 anys, com ell mateix va confessar una vegada: «em dic artur des de l'any 2000, ja que sóc lliure per canviar el meu nom». abans, a casa seva li deien *arturu*, amb u, o sigui, *arturo* però pronunciat a la catalana. per bé que se l’ha qualificat de calvinista, ell es considera més luterà. ha confessat que troba a faltar el silenci i que «l'amistat és l'antídot de la solitud». es veu més atractiu que no pas guapo i reconeix que li costa menys confessar-se amb una dona que amb un home. per això, en aquest recorregut per les seves paraules, algunes estan extretes de dues entrevistes signades per dones, i d’altres trobades seguint el rastre de llibres sobre la seva figura, discursos i declaracions de tot tipus durant la seva vida política.

dos anys després de canviar de nom, artur mas deia que el «concepte d'independència» el veia «antiquat i una mica oxidat», en declaracions a rafael de ribot per al seu llibre *què pensa artur mas?* (dèria editors, 2002). setze anys més tard, transcorreguts ja sis anys de procés, admetia en una entrevista a *rac1* que «la declaració d’independència era purament simbòlica, però és que això ho sabia tothom». «la prova –afegia– (…) era que després d’una cosa tan important com una declaració d’independència, el govern del país no s’havia reunit per prendre cap decisió». «tots els actors que van anar al parlament aquell 27 d’octubre i que hi van votar a favor sabien que allò no tenia recorregut real», opinava. i després, davant la insistència de jordi basté de si s'havia enganyat a la gent, explicava: «moltes vegades, en el món de la política, un argument s’exagera o s’infla per intentar quedar el més ben posicionat possible davant d’una determinada opinió pública. això és un engany o és una exageració? (…) pot arribar a ser un engany» (21 de febrer del 2018).

 
**el millor estatut**
---------------------


mas va anar evolucionant des de la defensa de l'estat plurinacional i l'espanya nació de nacions a la reivindicació de la independència i de l'estat propi per a catalunya. quan encara governava jordi pujol i ell era conseller en cap, mas deia en el llibre ja citat: «jo aposto per l’espanya plurinacional, que vol dir un estat organitzat sobre quatre nacions: castella, amb tota la seva àrea d’influència, galícia, euskadi i catalunya». encara recents els conflictes bèl·lics que van esquarterar la federació iugoslava, mas opinava que «espanya no és iugoslàvia» i que «entre catalunya i espanya existeixen suficients llaços i història compartida per tenir molt present aquest bagatge comú, que es manifesta fins i tot en la composició demogràfica de catalunya». a la mateixa època, amb convergència i unió (ciu) donant suport als pressupostos generals de l'estat elaborats pel govern de josé maría aznar, mas rebutjava la fórmula del concert basc per a catalunya. «no és el model del concert el que m'interessa, sinó aconseguir els mateixos resultats», explicava.

[caption id="attachment\_936" align="alignleft" width="400"]![](https://www.politicaprosa.com/wp-content/uploads/2018/09/pp_artur-mas-i-jordi-pujol-any-2000-foto-efe-albert-olivé-400x592.jpg) el conseller d'economia, artur mas, amb el president de la generalitat, jordi pujol, moments abans d'iniciar el debat en el parlament de catalunya dels pressupostos del govern català per a l'any 2000.  
efe/j.m/albert olive imagen digital[/caption]

ciu va perdre el poder al 2003 en formar-se el primer dels dos governs tripartits i mas es va convertir en líder de l'oposició, malgrat que havia guanyat les eleccions. el mateix va passar el 2006 quan josé montilla va succeir pasqual maragall en la presidència de la generalitat. la travessia del desert en l'oposició no va provocar, com molts auguraven, la ruptura de ciu, però sí la seva radicalització, sobretot en la batalla desencadenada per elaborar el nou estatut proposat per maragall, encara que al final mas va acabar retallant el text en una entrevista secreta amb josé luis rodríguez zapatero. malgrat això i la passada de ribot al congrés dels diputats, el 20 de novembre del 2007, quan va presentar la casa gran del catalanisme, mas pensava que l'estatut era «de llarg, el millor marc d’autogovern que ha tingut catalunya des del decret de nova planta del 1716».

arran del fracàs del segon tripartit, ciu –la federació nacionalista integrada per convergència democràtica de catalunya i unió democràtica– va guanyar les eleccions del 2010 i mas va ser escollit, al desembre d'aquell any, el 129è president de la generalitat, un ordinal que li agrada esmentar, igual que al seu successor, carles puigdemont, però que no té cap continuïtat històrica que ho sustenti. en el seu discurs d'investidura, el 20 de desembre del 2010, mas va recórrer als aires kennedians («no és el moment de mirar què fa el nostre veí pel país, sinó què podem fer cadascun de nosaltres per catalunya»), va elogiar el catalanisme com «el principal factor de modernitat de la catalunya contemporània», va reivindicar la independència només per a la cultura («des del punt de vista cultural, podem i hem d’actuar com un país independent»), va esmentar «el dret a decidir dels catalans» que «enfonsa les seves arrels en les conviccions i les creences més genuïnament democràtiques» i va definir el que després es va conèixer com un govern *business friendly*: «més lideratge i menys burocràcia, més austeritat i menys despesa inútil o supèrflua, més llibertat i menys dirigisme, més protecció i menys control».

 
**l'austeritat i la confiança amb rajoy**
-----------------------------------------


malgrat que el tribunal constitucional havia tornat a retallar l'estatut al juliol d'aquell any, mas es va disposar a governar amb el suport del partit popular català dirigit per alicia sánchez-camacho i es va erigir en el campió de l'austeritat i de les retallades socials anticipant-se fins i tot a mariano rajoy, que no arribaria a la moncloa fins al desembre del 2011. «sense austeritat –va advertir–, podem acabar com el costa concordia», el creuer que va naufragar el 13 de gener de 2012 enfront de l’illa italiana de giglio. poc més d'un any després d'ocupar el despatx del palau de la generalitat, mas li confessava a la seva biògrafa pilar rahola: «si volem pertànyer al club de l'euro hi ha unes normes que cal complir, i si no, fora del club. això ho vaig entendre des del primer dia i no vaig voler amagar-me, sinó posar-me al davant. he procurat que catalunya fos un referent en aquest sud tan castigat, dir a berlín i a parís que al sud d'europa hi ha gent seriosa. no tot és disbauxa». en la mateixa entrevista a *la vanguardia* (24 de febrer de 2012), deia també: «els governs no estem per quedar bé, sinó per fer el bé. durant anys, pretenien quedar bé, però això ha canviat. ara hem de fer el bé»».

l’expressió «durant anys» anava dirigida als socialistes que –afegia més endavant– «per on han passat han deixat un camp de mines, i ara, pas que donem, mina que explota; ho han deixat tot malparat. per a ells era més important quedar bé que fer el bé», reblava, abans d'assegurar que es refiava més de mariano rajoy que de zapatero, «que ha mentit a tort i a dret». en rajoy, «hi ha més serietat, que no significa amabilitat ni solucions; això està per veure. crec que rajoy no s'instal·larà en l'engany permanent, jo li dono molt valor a la paraula donada, i rajoy sembla de confiança».

al febrer del 2012, mas ja preveia presentar a rajoy la petició del pacte fiscal. «plantejarem el pacte a madrid no més enllà d'aquest any. ja vam cometre l'error en el 79, i ara no el repetirem. espanya ha de saber que catalunya vol, de manera majoritàriament no nacionalista, sinó ciutadana, un pacte fiscal que li permeti ser responsable dels seus ingressos, sense tallar la solidaritat». una solidaritat que, segons ell, no estava sent ben emprada en les comunitats receptores, que s’havien d'estrènyer el cinturó més que les que aportaven. «el que rep ha de mostrar que està agraït de rebre»», es queixava.

**catalunya *versus* espanya**
------------------------------


encara que en la seva primera investidura, el 20 de desembre del 2010, artur mas no es plantejava el que després seria conegut com el procés, va deixar anar ja alguna frase per reivindicar catalunya com a nació. «[cal] (…) projectar-nos en el món no com una regió perifèrica d’espanya, sinó com una nació central del sud d’europa». però, en la seva presa de possessió, una setmana més tard, va precisar el *timing*: «la construcció nacional de catalunya no és una feina per a impacients (…) i requereix de l’esforç constant. de la dedicació permanent, de l’entusiasme, de la il·lusió, de salvar obstacles, de no donar mai res absolutament per perdut».

la visió que mas té d'espanya està vernissada d’una capa del que ara en diem *supremacisme*. en aquella mateixa entrevista a *la vanguardia*, deia: «espanya té més poder polític i financer que catalunya (…), però no té l'entramat profund que veig a catalunya. té el cap molt gran, però li falta el cos», i explicava a continuació: «per exemple, quan vas als premis nacionals de recerca del 2011 i veus que el 50% de les ajudes de la unió europea a projectes d'excel·lència per a espanya es queden a catalunya, dius: això és una altra història. i parlo de recerca, però podríem parlar de la marató de tv3, i de com els catalans es mobilitzen per les causes justes. això a espanya no passa amb la mateixa intensitat». en una altra entrevista a *la vanguardia* (9 de gener de 2011), ja havia expressat un desig: «cal convèncer a la gent que ser català no és solament un problema d'herència, sinó que també és un tema de projecte. que ser català és millor que no ser-ho».

les diferències entre espanya i catalunya són, segons mas, ancestrals. «potser l'adn cultural català està barrejat amb la nostra llarga pertinença al món francogermànic. en definitiva, catalunya, dotze segles enrere, pertanyia a la marca hispànica i la capital era aquisgrà, el cor de l'imperi de carlemany». l'imperi espanyol és una altra cosa: «la mentalitat espanyola és imperial. van perdre les colònies exteriors i s'han bolcat en les interiors. i encara que catalunya no és una colònia, de vegades ens han tractat com si ho fos» (*la vanguardia*, 24 de febrer de 2012).

aquest pensament és anterior a l'inici del procés, que podem situar a la fi del 2012 quan mas queda estupefacte davant la primera diada multitudinària, viatja a madrid nou dies després per presentar la seva petició de pacte fiscal, que és rebutjada, torna a barcelona, és aclamat a la plaça de sant jaume per uns milers de persones i una claca d'intel·lectuals addictes i es deixa convèncer per dissoldre el parlament i convocar les eleccions per al 25 de novembre a la recerca d'una «majoria excepcional», però perd 12 diputats i passa de 62 a 50.

en aquesta campanya electoral, mas va començar a inspirar-se en gandhi per excitar el sentiment antiespanyol: «primer ens ignoren, després riuen i més endavant ens ataquen, i quan ens comencen a atacar, ja sabem que hem començat a guanyar», va dir el 16 de novembre, a nou dies de les eleccions. «m'inspiro en gandhi perquè catalunya aconsegueixi la independència amb una acció pacífica i transversal», va explicar en una altra ocasió.

en el discurs de la seva segona investidura, el 20 de desembre del 2012, exactament dos anys després de la primera, el to de mas es va endurir i la seva bel·ligerància contra espanya es va expressar en afirmacions com les següents: «hem d’acceptar d’una vegada per totes que espanya no vol ser canviada», «espanya haurà d’acceptar que catalunya no vol ser uniformitzada», «l’estat que hem ajudat a construir ni ens protegeix ni ens respecta». aficionat a les metàfores marineres, va anunciar amb una d'aquestes –«als mariners no els fa por el mar, però els fa respecte. a mi em passa el mateix. hem de salpar»– el nou rumb de catalunya: «el govern sotmetrà a consulta del poble de catalunya la decisió del futur polític i nacional del país». «mentrestant, el govern treballarà en la construcció de les estructures d’estat que ens han de permetre aconseguir-ho», va afegir, no sense assenyalar que «haurem de fer esforços d’explicar a europa i al món la voluntat del poble de catalunya de ser un estat».

aquesta impossibilitat de seguir convivint en l'estat espanyol en situació de dependència la va tornar a posar de manifest l'any següent en diverses ocasions. «quan els catalans intentem aixecar cap a espanya, el primer que pensen és com tallar-te'l», va dir l'1 de març del 2013. «el futur de catalunya i espanya passa per un tracte entre iguals», va afirmar en un homenatge a l’exdirigent d’unió afusellat pel franquisme manuel carrasco i formiguera (9 d'abril del 2013). “l'estat, normalment altiu i displicent amb les qüestions nacionals catalanes, gairebé sempre tan perdonavides com ignorant, no té més remei que constatar que té un problema. i molt gran», va assegurar al debat de política general celebrat en el parlament (25 de setembre del 2013). «nosaltres vivim en una condició d'inquilins d'un propietari hostil. simplement, no acceptem ja aquestes condicions, són injustes. la nostra autonomia està en unes condicions de gran feblesa», va exposar en una entrevista en el diari italià *la reppublica* (27 de desembre de 2013). aquest mateix any, va incloure en el seu discurs les referències a martin luther king, de qui va rememorar la frase: «si no dobleguem l'esquena, no se’ns podran pujar al damunt».

 
**la corrupció**
----------------


des que mas va prometre en la sessió d'investidura del 2012 que el «poble català» seria consultat sobre el seu futur polític, la principal tasca del seu govern va consistir a preparar aquesta consulta. però el 25 de juliol del 2014 va topar amb un obstacle amb el qual no comptava: el seu pare polític i antecessor a la presidència, jordi pujol, l'home que havia governat catalunya des del 1980, va confessar que havia ocultat diners a l'estranger durant tres dècades. la bomba de la corrupció, que ja havia esclatat en destapar-se el cas palau de la música al 2009, amb el presumpte finançament il·legal de convergència democràtica de catalunya (cdc) pendent de judici, tornava a ocupar el primer plànol.

en una compareixença en el parlament el 10 de febrer del 2015, mas es va desmarcar del seu mentor: «el que va dir pujol no té res a veure amb cdc, amb ciu, amb la generalitat o amb mi. És un assumpte privat». en un altre moment, va assegurar que patia «les conseqüències» de la confessió. «el més perjudicat sóc jo», va afirmar. mas va manifestar també que seria «molt miserable» renegar de pujol. encara que no va entrar en política per ell, sinó que el va introduir josep maria cullell, reconeixia que pujol «és la persona que vaig admirar més, que vaig seguir més». «he dit que pujol va ser el meu pare polític i ho mantinc», va remarcar en la mateixa sessió parlamentària, en la qual va recordar que havia pres «de seguida decisions doloroses». al cap de poques setmanes, jordi pujol renunciava a la seva oficina a la qual per llei té dret com a expresident.

no obstant això, l'ocultació per part de pujol dels seus comptes a l'estranger no és «una taca irreparable per al país», segons ell, a causa de l'existència d'un problema no resolt ni a catalunya ni a espanya ni a europa com és el del finançament dels partits polítics. aquesta compareixença estava motivada també pel cas de les itv, en el qual oriol pujol, l'únic fill de l’expresident que es va dedicar a la política, acaba d'acceptar, el passat 11 de juliol, una condemna de dos anys i mig de presó mitjançant un pacte amb la fiscalia en el qual admet haver cobrat comissions il·legals. «defenso l'actuació de la generalitat. si es demostra que algú no ha actuat correctament, no és responsabilitat del govern català», va dir mas al febrer del 2015.

És, més o menys, allò que va dir sempre mas sobre el cas palau. «la meva confiança és que no hi ha cap irregularitat ni il·legalitat», va assenyalar el 6 de juny del 2012 en una sessió de control del govern al parlament. el 19 de juliol del 2013, en una altra compareixença, quan ja el fiscal havia presentat el seu informe en el qual acusava cdc de finançament il·legal, mas va afirmar que «la paraula de la fiscalia no és paraula de déu. la fiscalia, d’errors, n’ha comès moltes vegades». l'últim dia del mateix mes, el 31, es va comprometre en el parlament a retornar els diners si es demostrava que hi havia hagut finançament il·legal de cdc. «si arribés a la conclusió, després del procés judicial, que hi ha hagut diners creuats entre el palau de la música i convergència es tornarà fins a l’últim cèntim d’euro», va assegurar. al setembre del 2015 encara negava el finançament il·legal de cdc. «no hi ha hagut ni 3% ni 5%, estem examinats des de l'última punta del pèl fins a l’ungla del peu», va dir el dia 13 en una entrevista amb ana pastor a *el objetivo* de la sexta, i es va mullar encara més: «poso la mà al foc per daniel osàcar».

el 15 de gener del 2018, cdc va ser condemnada a retornar 6,6 milions d'euros per les comissions il·legals (un 2,5% dels contractes) rebudes de ferrovial a través del palau de la música. cdc està en fase de liquidació a causa d'aquest cas i ha estat substituïda pel partit demòcrata europeu català (pdecat), un nom tan estrambòtic que els mitjans de comunicació encara no s'han posat d'acord en la manera d'escriure’l. abans que es posin d’acord, és possible que el partit hagi desaparegut. osàcar, extresorer de cdc, va ser condemnat a quatre anys i cinc mesos de presó i una multa de 3,7 milions d'euros per delictes de tràfic d'influències, blanqueig de capitals i falsedat comptable i documental.

val a dir que la corrupció ha tingut una gran influència en el desenvolupament del procés sobiranista, tant per les repercussions de la confessió de jordi pujol i d'altres casos que han afectat a convergència, com per les discrepàncies que ha suscitat entre els dos principals partits independentistes, cdc i erc. els republicans sempre han fet gala de que no ha conegut el seu partit episodis de corrupció. però, per a mas, la corrupció no pot ser una causa per bloquejar el procés. jordi mercader, en el seu llibre *el tigre sobiranista* (proa, 2015), cita una frase de mas que ho explica: «això no serà una causa, serà una excusa, que és molt diferent. si la percepció fos que la generalitat d’ara fomenta les pràctiques irregulars, podria entendre que es digués que els fonaments estan corcats, però quan resulta que estem actuant en sentit contrari, més que ningú en transparència, acció honesta, no ho entenc. l'excusa la puc entendre, però estem llavors en la lluita partidista tradicional. així no es construeix la independència del país».

excusa o no, la corrupció acabaria sent la raó adduïda per la cup per vetar la repetició de mas en la presidència de la generalitat després de les eleccions plebiscitàries del 27 de setembre del 2015.

 
**el 9-n**
----------


la defenestració de mas, el seu pas al costat que al final es va convertir en definitiu, ha deixat com la fita més rellevant dels seus mandats pel que fa al procés la consulta del 9 de novembre del 2014 (el 9-n).

mas va intentar convocar la consulta durant molt de temps, segons ell, de manera legal, convençut aparentment que el govern central no podria impedir-ho. però també havia expressat el seu escàs respecte a la llei en dir: «primer cal intentar-ho d'acord amb les lleis, i si no es pot, fer-ho igualment». un any abans del 9-n, de totes maneres, ja pensava en les eleccions autonòmiques com a alternativa. «les institucions espanyoles no podran evitar la consulta perquè un dia arribaran les eleccions catalanes (…). a no ser que prohibeixin les eleccions, que seria un escàndol democràtic», va afirmar en una entrevista a tv3 el 16 de desembre del 2013.

dos dies abans de signar, el 27 de setembre del 2014, el decret de convocatòria del 9-n en un acte solemne en la generalitat, amb una ploma que després es va enviar al museu d'història de catalunya, mas va utilitzar una altra de les seves metàfores preferides. «l'adversari al qual ens enfrontem és molt més poderós que nosaltres; però david no va vèncer a goliat perquè era més fort, sinó perquè era molt astut i molt hàbil», va dir a golmés (lleida). mas ha estat qualificat satíricament com *l’astut*.

no obstant això, suspesos pel tribunal constitucional la llei de consultes catalana i el decret de convocatòria del referèndum, mas va comparèixer el 14 d'octubre del 2014 per anunciar canvis en el full de ruta que el moviment independentista havia seguit fins llavors. «l'objectiu és el mateix, encara que el camí sigui diferent», va dir mas, però la consulta va passar a ser simbòlica, sense validesa legal, un «procés participatiu» que havia de durar quinze dies. «la consulta definitiva, amb plenes i totals garanties, només es podrà fer a través d'eleccions que els partits transformin en un referèndum de facto, amb llista conjunta i programa conjunt», va proposar. el dia abans, 13 d'octubre, havia pronunciat una recordada frase: «hem d'enganyar l'estat».

un any més tard, el 15 d'octubre del 2015, mas va apel·lar als jutges que havien de jutjar els fets del 9-n en una conferència de premsa on, encara que va assenyalar que «els autèntics executors d'aquell procés participatiu van ser la gent i els voluntaris que es van fer càrrec de les taules i del recompte», es va declarar «màxim responsable d'haver ideat i impulsat» la consulta. «el tribunal haurà de jutjar si comportar-se com un demòcrata equival a actuar com un delinqüent», va afegir, perquè «mai l'èxit de la democràcia hauria d'acabar en els tribunals de justícia». i va desqualificar el procés penal que s’havia obert. «accepto comparèixer davant d’un parlament per donar comptes en aquest cas, però mai davant d’un tribunal, i menys encara per una causa penal», va dir al no entendre «que hagi d'estar declarant davant d’un tribunal per intentar conjugar bé la legitimitat de les urnes amb la legalitat».

el judici es va iniciar el 6 febrer de 2017, després d'algunes crides a impedir-lo, que mas va rebutjar en unes declaracions a catalunya ràdio (4 d'octubre de 2016): «jo no puc cridar a la rebel·lió. jo no espero que s’impedeixi físicament el judici del 9-n. ara, aquest judici ha de servir per eixamplar la base sobiranista del país, que es faci pinya». en la vista oral, va defensar la seva actuació: «només volíem conèixer l'opinió dels ciutadans i això és plenament legal», va dir. «en el 9-n coincideixen moltes de les virtuts per les quals un país es pot sentir orgullós: autoorganització, civisme, esperit pacífic i democràtic…». i va tornar a acceptar-ne la responsabilitat: «sóc el màxim responsable de tot el que està relacionat amb el 9-n», que «no va ser un caprici individual ni una sortida de to, sinó la conseqüència d’amplis acords parlamentaris». «sóc responsable d'haver escoltat la gent al carrer i a les urnes», va declarar, i va admetre que «les directrius venien de la generalitat, de mi mateix», encara que «en el procés participatiu s'hi havia compromès l'administració, ja no n’era l'organitzadora directa». enfront de l'acusació de desobediència, va replicar que «l’ànim de desobeir no era la voluntat del govern» i va explicar: «no vam desobeir el tribunal constitucional; vam plantar cara a un govern espanyol que volia impedir-ho i abusava dels seus privilegis».

per damunt del 9-n ha planejat sempre la sospita que en el fons va ser tolerat pel govern de mariano rajoy. encara que a les declaracions a catalunya ràdio de quatre mesos abans mas ho va negar –«l’intent de l’estat per aigualir el 9-n que va explicar francesc homs va ser una pura anècdota. no m’ho va dir ni a mi. no en va fer cas. no tènia cap credibilitat»–, en el judici va utilitzar l'argument en sentit contrari: «el president del govern [mariano rajoy] va dir que el 9-n no era ni un referèndum ni una consulta. i si tan delicte era el que estàvem fent, ¿per què el tribunal constitucional no va fer res per fer complir la seva prohibició?», es va preguntar. «no hi va haver cap actuació per impedir les votacions, cap», va reblar.

després de la sentència, publicada el 13 de març, que el va condemnar a dos anys d'inhabilitació per desobeir el tribunal constitucional –va ser absolt de prevaricació–, mas va reaccionar amb una conferència de premsa, al costat de l’exvicepresidenta joana ortega i l‘exconsellera d’ensenyament irene rigau, també condemnades, en la qual va reiterar que «tornarien a fer el mateix» i va acusar l'estat de «perseguir per terra, mar i aire la gent per les seves idees». «la llei no és igual per a tothom», va dir, ja que «mariano rajoy hauria de ser inhabilitat perquè ha incomplert en diverses ocasions sentències del constitucional».

**la independència**
--------------------


quan va ser condemnat pel 9-n, mas portava ja més d'un any a la «paperera de la història», on l'havia enviat la cup al gener del 2016 quan el partit radical no va desistir del seu propòsit que el número 4 de la candidatura de junts pel sí i, tanmateix, candidat a president, es retirés per deixar pas a carles puigdemont. el 30 de novembre del 2015, en la batalla que bloquejava la investidura, la cup va llançar un tuit en el qual li recordava a mas que un any abans havia dit: «puc ser el primer o puc ser l’últim…» de la llista electoral unitària. però el 5 de gener del 2016, només quatre dies abans de retirar-se, encara assegurava que sucumbir a les exigències de la cup faria que el procés sobiranista se n’anés en orris: «si ara diem que els que posen creus i ratlles són els que triomfen, el procés està mort». «només amb la gent que vol la revolució de les superesquerres no arribarem ni a la cantonada», va afegir. «si un dia la cup governés catalunya, la convertirien en cuba i seria el pitjor escenari», va afirmar poc més d'un any després, en l'oxford union society.

mas va pronunciar en renunciar una polèmica frase –«allò que les urnes no ens van donar directament s'ha corregit a través de la negociació»– i va anunciar que es dedicaria a reestructurar cdc, però el 19 de gener del 2018 va abandonar la presidència del pdecat i, per primera vegada en 30 anys, no tenia cap càrrec polític. «primer és el país, després el partit i després la persona», va dir com a comiat.

en 30 anys ha passat del catalanisme i el federalisme a la independència, el somni que ja no podrà aconseguir. l’any 2002, com hem vist al principi d'aquest recorregut per les seves paraules, creia que la independència era «un concepte antiquat i una mica oxidat» i que «fixar uns objectius tan ambiciosos que siguin inassolibles (…) acaba generant frustració col·lectiva». el 2007, opinava que «la independència requeriria el 66% dels vots” (entrevista amb ciutadans a tve el 19 de desembre), però el 2012, solament set mesos abans de la manifestació multitudinària que va desfilar a barcelona sota la pancarta *catalunya, nou estat d’europa*, mas opinava a *la vanguardia* (24 de febrer del 2012): «catalunya aspira, més que a la independència, a la sobirania compartida. i cada vegada són més els catalans que volen recórrer aquest camí. però no ens hem d'equivocar en el plantejament ni donar la cara a destemps. i no parlo d'independència perquè és antic. pensar avui dia que es pot ser independent és un error. És interdependència».

per bé que la primera vegada que va votar per la independència ho va fer simbòlicament a la consulta popular de barcelona el 10 d'abril del 2011, un any i mig després deia a tv3: «no anem cap a una independència clàssica, sinó a tenir els instruments de les nacions, els instruments d’estat, perquè no ens convé plantejar les coses en termes d’independència total, atès que desapareixeríem d’europa i de l'euro». aquesta afirmació sobre europa, de totes maneres, no sempre va ser tan explícita. tot el contrari. en d’altres ocasions, mas i els dirigents del procés van afirmar que una catalunya independent no sortiria de la unió europea. «l’europa de les llibertats castigarà els qui volen ser lliures? l’europa de la democràcia deixarà fora els qui volen exercir la democràcia?», es va preguntar a tv3 (16 de desembre del 2013). «quin article de la ue permet expulsar a 7,5 milions de ciutadans?», va dir a la sexta (13 de setembre del 2015).

mas no es considerava «un independentista *avant la lettre*», sinó «un federalista europeu». però la decantació va arribar després del rebuig al pacte fiscal i amb la campanya electoral de les eleccions anticipades del 25 de novembre del 2012. «ha arribat l’hora que el poble de catalunya exerceixi el dret a l’autodeterminació», va dir el 25 de setembre. «passarem per sobre del tribunal constitucional i de les resolucions del consell de ministres», va afirmar el 23 de novembre. «un país, al límit i amb una gran majoria social, un dia pot arribar a desobeir», va assegurar el 18 de setembre del 2014.

pel que fa a la qüestió tan debatuda de la majoria social o de la majoria parlamentària, mas pensava abans de les eleccions del 27 de setembre del 2015 que «si volem formar part del club dels estats, hem de seguir les normes d’admissió: comprovar de manera nítida i clara que hi ha una majoria social a les urnes i demostrar que s’han seguit els procediments legals per aconseguir-ho». després, la majoria absoluta, sense majoria social, va servir per continuar amb el full de ruta cap a la proclamació unilateral de la independència (dui) el 27 d'octubre del 2017, malgrat que mas havia declarat en el parlament (9 de novembre del 2015) que «no hi ha dui perquè no hem rebut més del 50% dels vots» i a catalunya ràdio (4 d'octubre del 2016) que «la unilateralitat és un escenari que no voldríem aplicar».

això no obstant, després del referèndum il·legal de l'1-o, mas declarava a neus tomàs a *eldiario.es* (6 d'octubre del 2017) que «la proclamació de la república o de la independència de catalunya és una conseqüència lògica del que ha passat en els últims temps». però era conscient dels límits. «una declaració és un acte polític institucional que formula una voluntat clara, però a partir d'aquí cal fer funcionar aquest país i aquest estat com un estat independent. cal tenir un control del territori i de les seves infraestructures de tot tipus. cal poder recaptar els impostos i les cotitzacions socials per assegurar els serveis públics, les pensions i els subsidis d’atur. cal tenir una administració de justícia que faci complir les lleis del parlament nou que surt d'aquest país independent». «cal intuir –deia a continuació– que no hi ha cap país que pugui funcionar de manera independent d'un dia per l'altre».

malgrat aquestes reflexions –que feia també aquest mateix dia al *financial times*–, no hi va haver ni un gram d'autocrítica en l'entrevista a *eldiario.es*, encara que temps enrere mas havia dit: «si no ens reconeix ningú, la independència serà un desastre monumental». ara considerava que «portem cinc anys en els quals hem encertat clarament el camí». i explicava amb tota normalitat la fugida d'empreses, a pesar que el 19 de setembre del 2015 havia assegurat en un acte de junts pel sí: «ens acaben dient que fins i tot els bancs marxaran. calma, tranquil·litat. no se n’anirà cap».

el caràcter «purament simbòlic» de la dui va ser també l'argument utilitzat per mas a la seva declaració davant del jutge del tribunal suprem pablo llarena el 20 de febrer del 2018, ratificat l'endemà a *rac1* en unes declaracions en les quals arribava a admetre que tot havia pogut ser «un engany».

una de les escasses reflexionis autocrítiques de mas durant la seva trajectòria política fa referència a la concepció que els catalans tenen del poder. els enfrontaments amb erc durant el procés deriven, segons ell, d'aquesta concepció: «estem poc entrenats a identificar les grans qüestions i assolir-les passant per damunt dels detalls i les anècdotes, cosa que normalment els estats tenen molt clara. nosaltres, no. ens enfrontem amb gent que saben fer política, tenen les prioritats molt clares i quan els cal fan pinya; aquí, ens perdem en capelletes, en detalls, en discussions eternes que no porten enlloc, ens costa trobar el nervi de la qüestió», diu en una cita del llibre *el tigre sobiranista*. en l'entrevista a *la vanguardia* (24 de febrer del 2012), mas confessava que en l'exercici del poder hi ha també martiri: «una mica de màrtir, no d'heroi, sinó de màrtir. el màrtir és el que sap que la causa a la qual serveix és més important que la seva pròpia persona».

 
foto destacada: el president de la generalitat de catalunya, artur mas, votant a la consulta per a la independència de catalunya a la ciutat de barcelona, el 9 de novembre de 2014.(crèdit de la imatge: © pallars/nurphoto/zuma wire)


3480e4456bdba9bc5848d8ce6423d7e2
2020.10
politicaprosa.com
3480e4456bdba9bc5848d8ce6423d7e2
sense manual d’instruccions
politicaprosa.com
2020.10
*«el somni de la democràcia consisteix a creure que la democràcia és un estat superior en el qual n’hi ha prou amb invocar-la com si es tractés d’un sortilegi per tal que es resolguin tots els problemes. però no és així. la vida d’una societat és dura».*


recupero aquestes paraules del reconegut novel·lista eduardo mendoza per il·lustrar algunes consideracions sobre la situació a la que ha arribat el conflicte entre catalunya i espanya. d’entrada, val a dir que sense massa dificultats trobaríem definicions més acurades del terme «democràcia». sovint, però, la mirada amb perspectiva d’escriptors com mendoza ens ajuda a percebre detalls que no apareixen als manuals tècnics.


si prenem perspectiva històrica, l’experiència sota les democràcies liberals parlamentàries que coneixem avui, és curta. que malinterpretem l’abast, les delimitacions o les possibilitats que presenta el sistema no seria tan greu si no fos per la quantitat de danys col·laterals que han acompanyat aquests darrers temps de conflicte.


no som poques les persones que, malgrat ser acusades d'«equidistants», insistim a identificar errors a banda i banda del conflicte. amb aquest article vull compartir un error fonamental alhora que comú: la sobreestimació tant dels mecanismes com dels relats pretesament democràtics. un error fruit de l’acceptació general que desperta el terme «democràcia» i de la conseqüent apropiació per part de les elits polítiques. sota aquesta mena d’encanteri, accions i relats de dubtosa aplicació i recorregut dins de les democràcies liberals, poden acabar esdevenint, paradoxalment, dogmes.


fins on es poden estirar aquests dogmes creats a la carta segons les necessitats de les elits polítiques? recentment, hi ha hagut dos episodis que no m’han passat desapercebuts:


en primer lloc, la sentència del tribunal suprem ofereix dues reflexions interessants. d’entrada, el tribunal expressa la seva incomoditat per l’exercici de l’acció penal per part de partits polítics (en referència directe a vox, pel seu paper com acusació popular al judici del procés i extensible a anteriors casos similars). en un altre apartat, el tribunal es lamenta de la dificultat que li representa realitzar una anàlisi jurídica d’un conflicte –el de catalunya i espanya– amb una singularitat històrica de tal magnitud. de manera indirecta i sense allunyar-se de l’exquisida mesura del seu redactat, ambdues reflexions semblen fer una crida a la responsabilitat i la serenor dels poders del conjunt de l’estat.


d’altra banda, l’expresidenta del parlament de catalunya, carme forcadell, reconeixia recentment com errors propis del procés els fets d’imposar-se un calendari per a materialitzar la pretesa «república», i no generar suficient empatia entre els catalans no independentistes. el primer dels errors que destacava forcadell, la imposició del calendari, va estretament lligat a dos elements que han marcat el desenllaç del procés: la unilateralitat i la posterior desobediència. 


entre tots, hem desvirtuat el significat de la «democràcia liberal». només així s’entén que sota el nom de la «democràcia» pugui existir a catalunya un moviment polític que acaba abraçant la unilateralitat i la desobediència. només així es pot arribar a entendre que, sota el nom de la «democràcia», els principals partits espanyols facin bandera de dur a terme polítiques restrictives respecte de la pluralitat, o que el seu govern es limiti a instrumentalitzar, també amb fins restrictius, els diferents poders de l’estat (tal i com sembla lamentar el propi ts).


mai no s’hauria d’haver oblidat que el sistema democràtic espanyol presenta trets molt significatius d’allò que el politòleg a. lijphart va classificar com a «democràcies de consens»; la qual cosa es tradueix en un sistema de constants friccions encaminades a la cerca d'acords que renovin l'equilibri de la pluralitat en l’exercici de poder. les actituds unilaterals i de desobediència, per molt que vulguin emmarcar-se dins l'exercici de drets i llibertats garantides pel propi sistema, comporten una greu pèrdua de credibilitat. de la mateixa manera, empetitir els mecanismes que ofereix el sistema per a renovar els consensos socials pot conduir, a la llarga, a la pèrdua de l'equilibri sobre el qual es fonamenta.


el que preocupa de l’escenari actual és la sensació que els errors estan servits. hem banalitzat la «democràcia» per limitar-nos, com diu mendoza, a «invocar-la com si es tractés d’un sortilegi». amb l’activació de la via judicial i la posterior sentència del tribunal suprem, l’estat ha dibuixat el límit a les recargolades accions del processisme. sigui com sigui, i sobretot degut a que no existeix cap límit legal que impedeixi anar a pitjor, no estaria de més que tots plegats dibuixéssim un nou camí d’acords, necessàriament allunyat de la remor de xarxes socials i cercles partidistes (suposant que existeixen diferències entre ambdós espais).


la democràcia, en definitiva, venia sense manual d'instruccions, i arribats a aquest punt, l'empresa encara és major: com a societat, serem capaços d’obrir pas contra el corrent de resolucions judicials i carrers abrandats? tornant a mendoza, què dura pot arribar a ser la vida en societat malgrat viure en democràcia!


b868ec9e87df95c9d56c1f5f3d8be1ff
2020.10
politicaprosa.com
8c15d6ed3fffc67e37c8e6e257b040a6
l’escola de barcelona, vida moral dels homes ordinaris
politicaprosa.com
2020.10
l’any 2015, quan l’editorial lumen va reeditar, a cura d’andreu jaume, restaurades, els tres volums de les memòries de carlos barral i el diari complet de jaime gil de biedma –a part de constatar que sempre es troba més reflexió dels poetes sobre la poesia que fan que no introspecció dels novel·listes sobre les novel·les que escriuen–, el lector va poder adonar-se que les maniobres verbals que realitzaven tots dos a la seva prosa s’emparentaven directament amb les operacions estilístiques que rafael sánchez ferlosio practicava en l’assaig i juan benet en la narrativa: contra la tradició heretada, contra el costumisme castís i pintoresc, a favor de la intel·ligència moral com a forma superior del coneixement, gil de biedma considerava que calia canviar des del fons el contingut de la intimitat en la literatura castellana i reformar la prosa, que considerava poc apta per expressar amb senzillesa, sinceritat i eficàcia la vida personal; i barral, per la seva banda, que es queixava de la sequedat i la ineptitud de la prosa castellana «para expresar relaciones y fenómenos morales entre personas», va anar a la recerca de la flexibilitat, l’èmfasi i la precisió que tant admirava en l’obra dels memorialistes francesos dels segles xvii i xviii.


era una operació de neteja i enriquiment de la llengua literària que coincidia amb el que s’estava produint aleshores, de manera més vistosa, en l’àmbit poètic. es tractava, al cap i a la fi, de trencar amb el passat, d’allunyar-se dels vicis, els tics i les idees rebudes i conquerir una llengua castellana alliberada de les càrregues de plom que llastraven uns itineraris potencialment possibles: era l’ambició que compartia un grup de joves de la mateixa edat, nascuts a la mateixa classe social i en el mateix país, lectors dels mateixos llibres i posseïts per les mateixes passions i els mateixos interessos estètics i morals.


la història d’una literatura és la història d’unes obres i dels autors d’aquestes obres, certament, però és una veritat reconeguda que entre les obres i els autors hi ha un tercer terme, un fet biològic que alhora és un fet social, una societat dins de la societat –una generació–, dividida en grups i faccions que professen sovint opinions antagòniques a pesar d’estar units per uns temes vitals, una sensibilitat, unes actituds, uns gustos i unes antipaties.


 
**contra la retòrica buida**


josé angel valente va dir que escriure era una aventura solitària i que els grups literaris només existien a l’inici, a la línea de sortida, ja que quan començava la carrera cadascú feia el trajecte tot sol per intentar assolir la seva pròpia meta, però és indiscutible que els poetes que van començar la seva obra als anys 50 es van distingir per buscar una parla poètica alliberada del pes de la retòrica buida i de la intoxicació que el romanticisme tardà, el modernisme trivial i la faramalla franquista –«cuando todo se medía en imperiales endecasílabos», que deia pablo garcía baena– havia inoculat en els registres de la poesia castellana. ho diu andreu jaume en un dels pròlegs, la generació dels 50 és, «de entre todos los movimientos del siglo xx, el que más nos sigue obligando a pensar».


es possible que la tendència a agrupar els escriptors per generacions sigui una manera pràctica de moure’s més àgilment dins de la història de la literatura, de la mateixa manera que la proliferació d’antologies per demostrar l’existència de tals generacions es degui a la voluntat de tenir una visió de conjunt gestada a partir de la llei del mínim esforç. És innegable, però, gràcies sobretot als treballs de carme riera sobre la formació, consolidació i desintegració dels poetes que van configurar l’anomenada escola de barcelona, que en aquells anys 50 tres escriptors d’interessos estètics diametralment oposats, que també eren amics –carlos barral, jaime gil de biedma i josé agustín goytisolo–, van començar una obra literària que és fonamental per entendre la història de la poesia castellana de postguerra.


 
**aventura humana i espiritual**


com si fos una crònica cultural de l’època, a *la escuela de barcelona* (anagrama, 1988) carme riera estudia les relacions personals i les complicitats que s’estableixen entre ells i els altres membres del grup –el crític josep maria castellet, el filòsof manuel sacristán, els poetes gabriel ferrater i alfonso costafreda, jaime ferran o enrique badosa–, la seva aventura humana i espiritual, la doctrina teòrica que esbossen a les revistes on col·laboren –*estilo* i *laye*–, la presència constant del mestratge de vicente aleixandre des de madrid, els diferents actes generacionals –l’homenatge a machado a cotlliure–, la polèmica sobre si la poesia és comunicació, tal com proclamava carlos bousoño, o coneixement, tal com defensaven els poetes de barcelona, les maniobres de taller –«política de generación» en deia gil de biedma– que van haver de fer per aconseguir que els seus esforços literaris fossin reconeguts a madrid, especialment gràcies a la discutida antologia que va armar josep maria castellet, *veinte años de poesía española*, una antologia nascuda, segons carme riera, de la necessitat que tenia castellet «de salir a la palestra literaria protegido y arropado por un grupo generacional al que, a su vez, protege y arropa, como si se tratara de un sistema de vasos comunicantes»: sigui com sigui, les teories de castellet representen el punt de sortida de l’escriptura pamfletària del realisme social a ultrança. es va eliminar la vella retòrica, sens dubte, però es va caure en un nou academicisme, i van ser poquíssims els que van sotmetre el llenguatge a la interrogació i l’autocrítica, a la tensió i el conflicte que dominava les zones més extremes de la poesia contemporània d’aleshores.


van ser poquíssims els que van sotmetre el llenguatge a la interrogació, a la tensió i el conflicte que dominava les zones més extremes de la poesia contemporània d’aleshores.
-------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------


més enllà de les discussions sobre si existeixen unes característiques comunes que agermanin la pràctica poètica dels membres de l’escola de barcelona –més enllà del paper que van jugar en el desenrotllament literari de la generació dels anys 50–, és cert que hi ha unes dades biogràfiques que els uneix, que a la infantesa van viure la guerra civil, que van créixer a barcelona, que pertanyien a la burgesia, que van ser universitaris i més o menys antifranquistes, i que van acabar renegant de la poesia social que els va formar com a poetes.


i només cal llegir *partidarios de la felicidad* (galaxia gutenberg, 2000), una antologia molt útil on carme riera ofereix una extensa mostra poètica no només dels autors més reconeguts i estudiats, sinó també dels altres companys de viatge que no han rebut tanta atenció, per arribar a la conclusió que també hi ha una altra evidència que els emparenta. com barral, com gil de biedma, com goytisolo, jorge folch, alfonso costafreda, jaime ferran, lorenzo gomis i enrique badosa també escrivien bons poemes, és a dir, uns poemes que són com un organisme viu, genèticament organitzat al voltant d’unes paraules que generen de cop i volta un esclat d’energia semàntica, la virtualitat d’una música i la incorporació d’una nova petita bellesa al món.


 
**llocs, comiats, amors**


barral era críptic, gil de biedma volia que els seus poemes fossin tan clars com una carta comercial –el seu gran problema són els cent mil hereus que l’han seguit–, i goytisolo, «el poeta industrial» segons josé hierro, tenyia el to elegíac d’ironia i sàtira mentre recuperava la forma clàssica de la cançó popular. jorge folch semblava un poeta llatí –«superviviente soy de la patricia/ raza de los felices»–, alfredo costafreda lluitava amb la insuficiència de la paraula per expressar la insuficiència de la vida, jaime ferran burxava el seu desassossec amb unes eines formals tradicionals, lorenzo gomis era la veu serena que jugava amb les rimes maquinals i la sordesa melòdica, i enrique badosa és la fidelitat a les altres persones, als llocs i al noms, als comiats, als amors i al retorns, a la infància i les derives. ho deia gabriel ferrater –així el descrivia alfonso costafreda: «opongo / a toda la retórica y vacía / y humillante / poesía / hispánica actual, / la obra viva, aún más viva ahora, / de un gran poeta catalán destruído»– a la nota final de *da nuces pueris*, l’únic poeta del grup que escrivia en català, absent de l’antologia per imperatius legals, i pot valdre com a poètica comuna: «entenc la poesia com la descripció, passant de moment en moment, de la vida moral d’un home ordinari, com ho sóc jo».


e772a38d2c0f55d0a7f1521385403b4d
amb reverència i convicció
politicaprosa.com
2020.10
de la mateixa manera que hi ha qui creu que la verdadera obligació d’un novel·lista és tractar d’inventar-se unes formes inèdites que atorguin una nova vida al gènere, també hi ha qui opta pel camí contrari, i, amb l’anhel de no perdre de vista el gran públic i no allunyar-se gaire de les preocupacions de la gent, arriba a la conclusió que cal emprendre un viatge de tornada cap el realisme decimonònic, escriure tal com ho feien els grans mestres de dos segles enrere, aclimatant a l’actualitat les seves lliçons remotes. «l’única manera d’avançar és retrocedir», deia jonathan franzen, conscient que a l’era de l’entreteniment i de l’imperi de la imatge els novel·listes tenien tots els números per perdre.


situat, a l’hora de la pràctica narrativa, a les antípodes de les propostes de franzen, alguna cosa semblant deia també david foster wallace: «els pròxims “rebels” literaris de debò dels estats units potser seran els que s’atreveixin a tractar els vells problemes i les emocions passades de moda de la vida americana amb reverència i convicció».


i és així, amb reverència i molta convicció –amb una enèrgica eloqüència lírica i còmica–, amb una capacitat enorme per abraçar, des d’una simplicitat meravellosa, un llarg ventall de temes i matisos morals i psicològics, que melcior comes (sa pobla, mallorca, 1980) escriu *sobre la terra impura* –premi núvol punt de llibre, premi crítica serra d’or, premi crexells–, una novel·la que desmenteix el tòpic sobre la vida efímera dels llibres als taulells de les llibreries –publicada el mes de setembre, la recepció del públic la manté tan nova com si acabés de distribuir-se–, i que representa un salt qualitatiu importantíssim dins la trajectòria del seu autor: *sobre la terra impura* és una novel·la que avança amb naturalitat cap el seu punt final, la veu narradora actua amb solvència, i es diria que una mà ferma dirigeix amb astúcia els múltiples fils del relat. i el lector, és clar, agraeix que melcior comes no menyspreï les estratègies decimonòniques, que disfruti traçant l’argument, que s’inventi personatges ben perfilats, que relacioni estratègicament les històries secundàries i que tingui en compte el pas del temps i els seus efectes.


la novel·la relata els avatars d’un escriptor que rep l’encàrrec d’escriure la biografia d’una actriu de teatre que acaba de morir.
-----------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------


*sobre la terra impura* comença sent el relat dels avatars que viu un escriptor en crisi quan rep l’encàrrec editorial d’escriure la biografia d’una actriu de teatre que acaba de morir deixant un grapat de dietaris íntims. aleshores el narrador recupera el contacte amb una família d’empresaris mallorquins que havia freqüentat de jove, i aleshores, també, el lector s’adona que, per una vegada, el que s’afirma a la contraportada del llibre –«un veritable festí literari»– coincideix força amb la realitat que es va coneixent amb golafreria pàgina rere pàgina. a *sobre la terra impura* melcior comes aconsegueix que cada nova situació aporti un nou valor al relat, el repertori melodramàtic va sempre més enllà del tòpic, i en cap moment es pot predir cap on es dirigiran els tombs argumentals que s’esperen amb una sana expectació.


 
**elaborada consciència narrativa**


potser hi haurà qui retregui a melcior comes que aquesta novel·la es pugui comparar amb alguna sèrie televisiva –hi ha els secrets d’una família mallorquina molt rica i amb poc escrúpols, hi ha un passat tèrbol, hi ha drogues, violacions i crims, hi ha una dosi elevada d’intriga i d’investigació, xafarderies, passions vulgars desenfrenades i descripcions d’atmosferes que són al mateix temps un catàleg de la mesquinesa i l’avarícia, l’avorriment i la fatiga de sentir-se sol.


però també hi ha una elaborada consciència narrativa, ordre formal, jocs amb el temps i els punts de vista, virtuosisme a l’hora d’amagar dades per excitar i prolongar l’atenció lectora, es descriuen situacions i accions amb versemblança i, quan cal, es copeja directament el cor i els instints del lector: *sobre la terra impura* és també una història d’amistat i d’amor, la història d’un fracàs i la història d’una redempció gràcies al poder de l’escriptura, i la davallada impassible a la fondària del dolor no impedeix que arreu hi bategui una exaltació ardorosa de la meravella de viure.


la novel·la com a «vida privada de les nacions», en la cèlebre definició balzaquiana, troba aquí un ressò peculiar, i *sobre la terra impura* es pot llegir també com una crònica apassionada de la realitat quotidiana d’una determinada classe social: llorenç villalonga, baltasar porcel o valentí puig han criat un deixeble d’alta categoria. i és que un dels triomfs de melcior comes és haver optat per una literatura que no parla del llenguatge, sinó de la vida, no dels sons de les paraules, sinó del seu significat, una literatura que representa, al cap i a la fi, la humanitat de la manera més significativa.


 
**els bons novel·listes**


sense que representi cap contradicció amb l’anterior afirmació, el lector de melcior comes també pot recordar el que observava i deia eça de queirós, que hi havia escriptors pels quals la sonoritat d’un adjectiu era més important que l’exactitud d’un sistema i que a vegades l’esforç per completar adequadament la cadència d’una frase comportava perspectives inesperades per a una idea. es difícil no caure en la xarxa persuasiva que para melcior comes tant pel que fa a l’estratègia argumental com a la delicadesa del ritme de la seva prosa: els bons novel·listes –i aquí melcior comes demostra ser-ho– són bons novel·listes no perquè ensenyin coses, o perquè bona part del que se sap del món sigui gràcies a ells, sinó perquè fan la vida més plaent, com passejar, beure, menjar bé, o estimar molt.


 
**tragèdia provinciana**


quan a *un bon partit*, la monumental novel·la de vikram seth publicada el 1993, la senyora rupa mehta diu a la seva filla «tu també et casaràs amb qui jo digui», desconeix que el que fa realment és segrestar l’atenció del lector. no hi ha cap heroi, no es pot qualificar mai d’excèntric el comportament dels personatges, els esdeveniments s’allunyen de l’extraordinari i l’única violència que hi apareix –els aldarulls polítics i religiosos a l’Índia dels anys 50– és descrita amb un to neutre i distant que defuig qualsevol morbositat. i el lector no pot deixar de sorprendre’s que un pretext tan nimi, saber amb quin dels tres candidats acabarà casant-se la protagonista, aconsegueixi que es consideri com una molèstia imperdonable qualsevol obligació que l’aparti de la lectura: e. m. forster ja deia que tots els lectors són com el marit de xahrazad, perquè sempre volen saber què passa a continuació.


la davallada impassible a la fondària del dolor no impedeix que arreu hi bategui una exaltació ardorosa de la meravella de viure.
---------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------


de la mateixa manera, és difícil que hi hagi algun lector que renunciï al plaer de saber com acaba els suspens psicològic, la mascarada, la tragèdia provinciana que traça melcior comes a *sobre la terra impura*, talment com si el col·loqués de nou en el centre d’una altra gran novel·la decimonònica. al cap i a la fi ja ho explicava molt bé un personatge d’una novel·la de jane austen: algú pregunta a la protagonista què està llegint, i la resposta que rep és perfectament vàlida per resumir el que és també *sobre la terra impura*: una novel·la, en la qual «el coneixement més complet de la naturalesa humana, el dibuix més aconseguit de les seves varietats i les efusions més vívides d’enginy i humor són ofertes al món amb el llenguatge més ben escollit».


 

[fusion\_table fusion\_table\_type="1" hide\_on\_mobile="small-visibility,medium-visibility,large-visibility" class="" id="" animation\_type="" animation\_direction="left" animation\_speed="0.3" animation\_offset=""]



|  |
| --- |
| melcior comes. sobre la terra impura. |


