Нийл Л. Андерсън

Поканата за покаяние рядко се отправя със суров глас, а по-скоро с любяща молба да се обърнем и да се върнем при Бог. Тя е призив на един любящ Отец и Неговия Единороден Син да бъдем повече, отколкото сме, да достигаме по-висш начин на живот, да се променяме и да чувстваме щастието от спазване на заповедите. Като ученици на Христос, ние се радваме в благословията на покаянието и радостта да ни бъде простено. Те стават част от нас, оформящи начина, по който мислим и се чувстваме. …


За повечето от нас покаянието представлява едно тихо, съвсем лично и всекидневно търсене на Господната помощ, за да извършим необходимите промени.


За повечето от нас покаянието е по-скоро пътуване, отколкото еднократно събитие. То не е лесно. Да се промениш е трудно. Това изисква да се тича срещу вятъра, да се плува срещу течението. Исус казва: „Ако иска някой да дойде след Мене, нека се отрече от себе си, нека вдигне кръста си и нека Ме последва“. Покаянието представлява отвръщане от определени неща, като непочтеността, гордостта, гнева и нечистите мисли, и обръщане към други неща, като добротата, безкористността, търпението и духовността. То представлява едно повторно обръщане към Бог. …


Покаянието може да променя не само нас самите, но и благославя нашите семейства и хората, които обичаме. Благодарение на нашето праведно покаяние и в избрания от Господ момент, протегнатите ръце на Спасителя ще обгърнат не само нас самите, но и ще достигнат и живота на нашите деца и потомци. Покаянието винаги означава, че ни предстои по-голямо щастие.


„Покайте се… за да може да ви изцеля“, обща конференция, октомври 2009 г.


