Карта на рая. Доказателства за съществуването на Отвъдния свят
Карта на рая. Доказателства за съществуването на Отвъдния свят
--------------------------------------------------------------


Ибън Алегзандър, Толеми Томпкинс


Още с излизането си „[**Доказателство за рая**](https://poznanie.net/produkt/dokazatelstvo-za-raia-d-r-ibyn-alegzandyr/)“ привлича вниманието и веднага се превръща в бестселър. Когато **Ибън Алегзандър** споделя за своето преживяване на границата на смъртта и за красивото си пътуване отвъд, много читатели откриват, че неговата история им е дълбоко позната. Фактът, че такъв виден и уважаван лекар, при това скептик, е имал подобни на техните преживявания, им дава смелост да споделят собствените си истории. Често те се оказват изненадващо сходни и само потвърждават това, което древните добре са знаели: в живота и Вселената не всичко приключва с края на земния ни път.

В „Карта на рая“ д-р Алегзандър ще продължи да изследва темата за безсмъртието на душата. Тук ще откриете истински истории за живота след смъртта, които често се припокриват с твърденията на някои от най-големите духовни учители, философи и учени. Оказва се, че във времето и пространството съществува единомислие относно пътуването на душата отвъд и нейното безсмъртие. В тази книга д-р Алегзандър говори за рая като за действително място и ни показва, че сме забравили, но най-накрая си припомняме кои сме наистина и каква е нашата съдба.

Откъс
***Откъс от книгата:***


* * *


Четири месеца след като излязох от комата, получих снимка по електронната поща – на биологичната ми сестра Бетси, която никога не бях виждал, тъй като съм бил осиновен в ранна възраст, а Бетси бе починала, преди да потърся и да се срещна с биологичното ми семейство. Снимката бе на Бетси. Но тя бе и на някой друг. На момичето върху крилото на пеперудата.


В мига, в който осъзнах това, почувствах кристална яснота. Сякаш откакто се бях върнал, съзнанието и душата ми бяха в някакво аморфно състояние като какавида на пеперуда: не можех да се върна към това, което бях преди, но не можех и да продължа напред. Бях блокирал.


Онази снимка – както и внезапният шок, когато разпознах образа – бе потвърждението, от което се нуждаех. В онзи момент се върнах в стария земен свят, който бях оставил, преди да изпадна в кома, но като изцяло нов човек.


Бях прероден.


Същинското пътуване тепърва започваше. С всеки изминал ден ми се откриват все повече неща – чрез медитация, посредством работата ми с нови технологии, които, надявам се, ще улеснят достъпа на други до духовния свят (виж Приложението), както и в разговорите ми с хората, които срещам по време на пътуванията си. Много, много хора са съзрели и преживели същото като мен. Те искат да споделят историите си, а аз обичам да ги слушам. За тях е поразително това, че дългогодишен представител на материалистическата научна общност може да промени диаметрално позициите си. Съгласен съм с тях.


Като лекар с дългогодишна кариера в уважавани медицински институции като Дюк и Харвард, аз бях съвършеният скептик. Ако някой споделеше с мен, че е имал ПГС или е видял починалата си леля, която му е казала, че с нея всичко е наред, бих го погледнал със съчувствие, но определено бих отвърнал, че това са фантазии.


Безброй хора имат такива преживявания. Срещам ги всеки ден, не само на мероприятията, които организирам, но и на опашката зад мен в „Старбъкс” или седящи до мен в самолета. Заради въздействието на книгата ми „Доказателство за рая” хората чувстват, че могат да разговарят с мен за тези неща. Винаги се удивявам на забележителното единство и последователност на това, което ми разказват. Откривам все повече и повече прилики между казаното от тях и това, в което са вярвали хората в миналото. Откривам нещо, което древните много добре са познавали: небето ни прави човеци. Ние забравяме това на свой собствен риск. Без познанието за много по-висшия свят, откъдето сме дошли и където отново ще отидем, когато умрат физическите ни тела, ние сме изгубени. Онази „златна нишка” е връзката с небето, която прави живота тук долу не просто поносим, но и радостен. Без нея ние сме изгубени.


Моята история е парченце от пъзела – още един намек от Вселената и от любящия Бог, че науката и религията вече нямат водещо място и че най-накрая по-добрите, по-дълбоки аспекти на науката и духовните усещания ще създадат свещен съюз. В настоящата книга споделям това, което научих от другите – древни философи и мистици, съвременни учени и безброй обикновени хора като мен, – за онова, което наричам Даровете на Небесата. Тези дарове са ползите, които извличаме, когато се отваряме за единствената, най-велика истина, известна на хората преди нас: отвъд света, който виждаме наоколо всеки ден, съществува друг, много по-голям и по-висш. Този по-висш свят ни обича повече, отколкото можем да си представим, и ни гледа всеки миг, надявайки се, че ще забележим знаци за съществуването му в заобикалящата ни действителност.


*За няколко секунди ми се стори, че цялото купе се изпълва със светлина. Това е единственият начин, по който бих могъл да опиша този момент, защото нямаше какво да се види. Почувствах се завладян от страхотно усещане за смисъла да съществуваш с любящо, триумфиращо, искрящо предопределение. Никога преди не съм се чувствал по-смирен. Никога не съм се чувствал по-въодушевен. Завладя ме необикновено, поразително чувство и ме изпълни с възторг. Усетих, че с човечеството всичко ще бъде наред – колко слаби са думите! Думата „наред” е изключително бедна. Всички хора бяха великолепни, сияйни същества, които накрая щяха да се проникнат от безпределната радост. Красота, музика, радост, неизмерима любов и неописуемо величие – те щяха да наследят всичко това. То бе тяхното наследство.*


*Тази история се случи преди повече от петдесет години, но дори сега се виждам в ъгъла на онова мрачно третокласно купе, осветявано от слабата светлина през обърнатите мрежи на газените фенери над главите ни… След няколко мига величието изчезна – остана само едно необикновено усещане. Обичах всички в онова купе. Сега звучи глупаво и наистина се изчервявам, когато го пиша, но тогава имах чувството, че бих умрял за всеки един от пътниците в онова купе.*


Целият ми живот е бил търсене на принадлежност. Като син на дълбоко уважаван мозъчен хирург постоянно живеех с мисълта за обожанието, граничещо с благоговение, което хората изпитват към хирурзите. Те боготворяха баща ми. Не че той насърчаваше това. Беше скромен човек и силно вярващ християнин, който в работата си се възприемаше като лечител с твърде много задължения, за да се самовеличае. Удивявах се на неговата кротост и дълбокото му усещане за собствено призвание. Не исках нищо друго, освен да съм като него; да съм му равен, да стана част от медицинското братство, което за мен бе свещено и ме привличаше.


След дълги години сериозна работа спечелих мястото си в това светско братство-сестринство на хирурзи. Но духовната вяра, толкова естествена и характерна за баща ми, на мен ми убягваше. Както много други хирурзи в съвременния свят, бях специалист по физическите аспекти на човешкото същество и напълно и невинно невеж за духовната му страна. Просто не вярвах, че съществува такава.


Тогава дойде преживяването на границата на смъртта, през 2008 година. Това, което се случи с мен, е илюстрация на случващото се с всички нас като култура; във всяка отделна история, споделена от хората, които срещам, се проектира общата ни участ. Всички ние носим в себе си спомен от небето, скрит дълбоко в самите нас. Целта на тази книга е да извади този спомен на повърхността и да ви помогне да откриете вашата собствена карта към това най-истинско място.


 