Този дебат набра нова сила благодарение на идеите, внесени от "новите теории" (както ги нарича Роберт Гиплин): теорията за многократните баланси, която изхожда от възможността за съществуване на постоянни дебаланси; теорията за ендогенния растеж, която подкопава някои от основните положения на неокласическата икономическа наука (например, "закона за намаляващия доход"); тезата за "зависимостта от пътищата на развитие" (ролята на историята), значението на географията, ролята на информационните цени и асиметрии; ролята на натрупванията за постигане на сравнителни предимства (използването на натрупванията от Майкъл Портър, за да обясни сравнителните предимства, напомня за концепцията на Гунр Мирда за кумулативната причинно-следствена връзка) и т. н.
Tu debatu podstakla su i teorijska zapažanja koja su sa sobom donele takozvane "Nove teorije" (kako ih zove Robert Gilpin): teorija višestruke ravnoteže, koja iznosi mogućnost permanentne štetne ravnoteže; teorija endogenog rasta, koja dovodi u pitanje neke od osnovnih postavki neoklasične ekonomije (poput "zakona opadajućih prihoda"); teže o "načinima upravljanja" (uloži istorije), važnosti geografskog položaja; i uloge klastera u ostvarivanju konkurentskih prednosti (upotreba klastera od strane Majkla Portera u objašnjavanju konkurentskih prednosti podseća na koncept kumulativne uzročnosti Gunara Mirdala), itd.