Magda SzabÃ³
1940 nyarÃ¡n lettem elÅ‘szÃ¶r bÃ¶lcsÃ©szdoktor, aztÃ¡n okleveles kÃ¶zÃ©piskolai tanÃ¡r, s kezdtem meg az oktatÃ³munkÃ¡t a reformÃ¡tus anyaszentegyhÃ¡z orszÃ¡gos hÃ­rÅ± leÃ¡nynevelÅ‘ intÃ©zetÃ©ben, a DÃ³czyban, amelynek kÃ©pÃ©t majd az AbigÃ©l cÃ­mÅ± regÃ©ny villantja fel. Lelkes tanÃ¡r voltam, azzal a titkos cÃ©llal kezdtem a tanÃ­tÃ¡st, hÃ¡tha lÃ©tesÃ­thetÅ‘ volna olyan iskola is, ahonnan a gyerekek nem kÃ­vÃ¡nkoznak hazamenni, mert szinte mindent megkapnak, tudÃ¡st, jellemformÃ¡lÃ³ nevelÃ©st, a tÃ¡rsadalomba valÃ³ beilleszkedÃ©s kiskÃ¡tÃ©jÃ¡t. 1945-ben szÃ¼lÅ‘vÃ¡rosom adott helyet az ÃºjjÃ¡Ã©pÃ­tendÅ‘ MagyarorszÃ¡g elsÅ‘ felelÅ‘s kormÃ¡nyÃ¡nak, s a kultuszminisztÃ©rium egyik Ã¡llamtitkÃ¡ra megkÃ©rdezte tÅ‘lem, felcserÃ©lnÃ©m-e egyhÃ¡zi Ã¡llÃ¡somat minisztÃ©riumi szolgÃ¡lati hellyel. GondolkodÃ¡si idÅ‘t kÃ©rtem, de hamar igent mondtam, azt hiszem, fÅ‘leg apÃ¡m csÃ¶ndes mondatÃ¡ra: Å¥MÃ©g nem tudod, hogy hÃ­vnak, mi a valÃ³di elhivatottsÃ¡god, mÃ©g azt sem, hol lakol majd vÃ©glegesen. Most az Ã©let kÃ©rdezett meg, felelj az Ã©letnek.Å¤ Feleltem, otthagytam Debrecent, a minisztÃ©riumban elÅ‘szÃ¶r filmÃ¼gyi referens lettem, aztÃ¡n irodalmi elÅ‘adÃ³, kÃ©sÅ‘bb miniszteri titkÃ¡r, kÃ¶zben fÃ©rjhez mentem, Ã©s magÃ¡nÃ©letemmel pÃ¡rhuzamosan folyt a magyar tÃ¶rtÃ©nelem is. Mire apÃ¡m cÃ©lzÃ¡sa vilÃ¡gossÃ¡ vÃ¡lt Ã©s megÃ©rtettem, Ã­rÃ³ vagyok, egy mÃ¡sik Ã­rÃ³, Szobotka Tibor felesÃ©ge Ã©s alighanem ezentÃºl Budapest lesz Ã¡llandÃ³ lakÃ³helyem, mÃ¡r szedhettem is a sÃ¡torfÃ¡mat, mint osztÃ¡lyidegent, eltÃ¡volÃ­tottak a munkahelyemrÅ‘l pÃ¡r nappal miniszteri tanÃ¡csosi kinevezÃ©sem elÅ‘tt. FÃ©rjem nagyjÃ¡bÃ³l ugyanakkor vesztette el mÅ±sorfÅ‘igazgatÃ³i Ã¡llÃ¡sÃ¡t a RÃ¡diÃ³ban. Ã‰n viszonylag hamar elhelyezkedtem, egy Ã¡ltalÃ¡nos fiÃºiskola alsÃ³ tagozatÃ¡ban foglalkoztattak, fÃ©rjem szenet hordott a JÃ³zsefvÃ¡rosi pÃ¡lyaudvaron, egyikÃ¼nk se kommentÃ¡lta Ã©rzÃ©seit. Mint Ã­rÃ³k elnÃ©multunk mindketten, Ã©n csak a nyilvÃ¡nossÃ¡g szÃ¡mÃ¡ra, mert Ã¶tvenhatig Ã©s utÃ¡na mÃ©g nÃ©hÃ¡ny esztendeig a forradalom sebeit gyÃ³gyÃ­tÃ³ idÅ‘szakban csak magam Ã©s az asztalom szÃ¡mÃ¡ra hÃ¡rom regÃ©nyt Ã­rtam, a FreskÃ³-t, Az Å‘z-t Ã©s a ZsÃ³fikÃ¡-t. Akik kizavartak a minisztÃ©riumbÃ³l, meg akartak alÃ¡zni, de Isten elmosolyodott, mint szÃ¼letÃ©semkor, amikor egy hÃ©t Ã©letet igÃ©rtek nekem az orvosok, Ã©s azt mondta odafenn: megint nem szÃ¡moltak azzal, hogy Å‘ dÃ¶nt mindenrÅ‘l. Nehezen hihetÅ‘, pedig igaz, Ã©n az iskolÃ¡ban a gyerekek kÃ¶zÃ¶tt boldog voltam, Ã­rÃ³i lÃ¡tÃ¡som optikÃ¡ja kitÃ¡gult, egyszerre hÃ¡rom nemzedÃ©k gondjait ismerhettem meg. Ezekben az Ã©vekben tÃ¶bbet hazudtam, mint bÃ¡rmikor Ã©letemben, bÃ¶rtÃ¶nben levÅ‘ vagy kÃ¶rÃ¶zÃ¶tt apa gyerekÃ©rÅ‘l beÃ­rtam az osztÃ¡lykÃ¶nyvbe, az apa tbc-vel kÃ³rhÃ¡zban, vagy ha nagy baj volt a szÃ¼lÅ‘vel, holtnak nyilvÃ¡nÃ­tottam, erkÃ¶lcsi Ã©rzÃ©kem Ã¡llt a gyerekeket zaklatÃ³ hatÃ³sÃ¡gok Ã©s a kisfiÃºk kÃ¶zÃ©. Ã‰n az elemi oktatÃ¡s megkezdÃ©sÃ©ig csak a nagyon mÅ±velt Ã©rtelmisÃ©giek Ã©letÃ©t ismertem, most enyÃ©m lett elÅ‘szÃ¶r a TerÃ©z-, aztÃ¡n a JÃ³zsefvÃ¡ros, gondjaival, titokzatos hÃ¡zaival, sajÃ¡tsÃ¡gos Ã¶sszetÃ©telÅ± lakossÃ¡gÃ¡val, a plÃ©h-Krisztussal, aki lÃ¡bÃ¡hoz a legvadabb marxista idÅ‘kben is naponta friss virÃ¡g kerÃ¼lt. Ãgy Ã©s ezeken a helyszÃ­neken szÃ¼letett meg ZsÃ³fika tÃ¶rtÃ©nete, amely minden kÃ¶nyvem kÃ¶zt a legnagyobb visszhangot eredmÃ©nyezte, bÃ¡natos marxista kritikusok Ã©ltÃ©k Ã¡t, hogy a kÃ¶nyv megjelenhetett, Ã©s hogy a visszhang elnÃ©mÃ­thatatlan, mert a FreskÃ³ jogÃ¡t mÃ¡r megvettÃ©k a nyugatnÃ©metek Ã©s nem szerencsÃ©s vitÃ¡t kezdeni a nemzetkÃ¶zi kÃ¶nyvpiaccal. A kÃ¶nyv egyÃ©bkÃ©nt, mire nyomdÃ¡ba kerÃ¼lt, mÃ¡r azonos volt az Ã­rÃ³ pedagÃ³giai vÃ©grendeletÃ©vel, hivatÃ¡sos Ã­rÃ³ lettem, akkor mÃ¡r az lehettem szÃ©gyen nÃ©lkÃ¼l, s Ã­gy Ã©pÃ¼lt be Budapest kÃ©t kerÃ¼lete az Ã©n Ã©letembe is, mint nagy kollÃ©gÃ¡im, KrÃºdy vagy KosztolÃ¡nyi vagy MolnÃ¡r Ferenc Ã©letmÅ±vÃ©be. ZsÃ³fika, azaz ha lett volna ilyen tanÃ­tvÃ¡nyom, a helyszÃ­nt tekintve a nyolcadik kerÃ¼let HorvÃ¡th MihÃ¡ly tÃ©ri iskolÃ¡jÃ¡ban lett volna talÃ¡lhatÃ³. Mikor a kÃ¶nyv elsÅ‘ kiadÃ¡sa eltÅ±nt hÃ¡rom nap alatt, Isten megint mosolygott, Ã©s azt mondta: Na ugye.
European Literature,Hungarian Literature,Fiction,Young Adult,Cultural,Hungary,Classics
MondjÃ¡k meg ZsÃ³fikÃ¡nak