Ecaterina BÄƒlÄƒcioiu-Lovinescu
â€žSÄƒ ne Ã®ntoarcem Ã®n anul 1947, pe 8 septembrie, Ã®n Gara de Nord. Fiica, frumoasÄƒ ÅŸi emoÅ£ionatÄƒ, pleca din BucureÅŸti pe scara unuia dintre ultimele trenuri (la propriu ÅŸi la figurat) cÄƒtre lumea liberÄƒ, cu doi trandafiri roÅŸii Ã®n mÃ¢nÄƒ, iar mama rÄƒmÃ¢nea â€“ dupÄƒ cum i-o va spune Ã®n scrisorile de mai tÃ¢rziu â€“ Â«cu spinii lor Ã®nfipÅ£i Ã®n inimÄƒÂ». Monica Lovinescu credea cÄƒ pleacÄƒ pentru doi-trei ani. Ecaterina BÄƒlÄƒcioiu-Lovinescu avea presentimentul cÄƒ despÄƒrÅ£irea va fi pentru totdeauna. A ÅŸtiut din primul moment cÄƒ plecarea MonicÄƒi o lÄƒsa singurÄƒ pentru tot restul vieÅ£ii, a presimÅ£it cÄƒ moartea Ã®i va fi umilitoare ÅŸi tristÄƒ, i-a scris fiicei ei, Ã®n metafore care, din pÄƒcate, vor corespunde Ã®ntocmai realitÄƒÅ£ii, despre Â«sÃ¢rma ghimpatÄƒÂ» care o va Ã®ncercui, despre sfÃ¢rÅŸitul vieÅ£ii ei Â«fÄƒrÄƒ adÄƒpost, fÄƒrÄƒ sprijin, fÄƒrÄƒ mormÃ¢ntÂ» ÅŸi despre Â«gÃ¢ndul cumplit cÄƒ fiinÅ£e dezgustÄƒtoare ÅŸi-ar bate joc de trupul acesta istovit, cÄƒ le voi auzi vocile rostind cuvinte nemiloase ÅŸi cÄƒ voi Ã®ndura, ÅŸi dincolo de viaÅ£Äƒ, cele mai adÃ¢nci tristeÅ£i, cele mai grele insulteÂ». Precum personajele din tragedia anticÄƒ, ÅŸi-a presimÅ£it permanent destinul, cu un fel de luciditate mai presus de logicÄƒ.â€œ (Astrid CAMBOSE),â€žSunt fericitÄƒ cÄƒ pot sÄƒ-Å£i scriu; e un lucru minunat sÄƒ pot sÄƒ-mi deschid inima, sÄƒ-mi dau iluzia cÄƒ vorbesc zilnic cu tine, sÄƒ-Å£i spun cÄƒ am impresia cÄƒ Ã®nsÄƒÅŸi despÄƒrÅ£irea fortificÄƒ dragostea noastrÄƒ ÅŸi cÄƒ, dacÄƒ vreodatÄƒ vom fi silite de viaÅ£Äƒ sÄƒ Ã®ncetÄƒm corespondenÅ£a noastrÄƒ, Ã®n fiecare searÄƒ noi douÄƒ ne vom cÄƒuta peste depÄƒrtare ÅŸi vom vorbi peste oameni ÅŸi Ã®mprejurÄƒri. AmÃ¢ndouÄƒ vom spune mereu: Â«acum se gÃ¢ndeÅŸte la mineÂ» ÅŸi niciodatÄƒ nu vom greÅŸi; poate ne vom striga desnÄƒdÄƒjduite nu de Ã®ndoiala reciprocÄƒ, ci de tragismul Ã®mprejurÄƒrilor care ne-ar despÄƒrÅ£i. [...] Voi cÄƒuta sÄƒ-Å£i scriu Ã®n fiecare searÄƒ, cÃ¢t voi putea, pÃ¢nÄƒ cÃ¢nd voi putea ÅŸi dupÄƒ ce nu voi mai putea. Åži mai ales atunci voi striga: Â«MonicÄƒ micÄƒ, draga meaÂ»... (24 octombrie[1947], vineri seara)â€œ (Ecaterina BÄ‚LÄ‚CIOIU-LOVINESCU)
Scrisori cÄƒtre Monica