Gabriel Liiceanu,Mircea IvÄƒnescu
â€žDupÄƒ prima noastrÄƒ Ã®ntÃ¢lnire, s-a Ã®ntÃ¢mplat ceva neaÅŸteptat. StÃ¢nd de vorbÄƒ, ne-am pomenit prinÅŸi Ã®n complicitatea pe care o crea Ã®nsuÅŸi dialogul nostru. A Ã®nceput sÄƒ ne placÄƒ jocul nostru. Mircea IvÄƒnescu s-a lÄƒsat Ã®mpins, pentru o ultimÄƒ oarÄƒ, pe coridoarele vieÅ£ii lui, lÄƒsÃ¢ndu-mi senzaÅ£ia cÄƒ i-am prilejuit o mare ÅŸi finalÄƒ recapitulare a ei. Åži cÄƒ, Ã®ntr-un fel nerostit, Ã®mi era recunoscÄƒtor pentru asta. Iar eu, la rÃ¢ndul meu, urmÃ¢ndu-l pe drumul pe care i-l deschideam prin Ã®ntrebÄƒrile mele, eram fascinat de ceea ce vedeam ÅŸi, mai ales, de felul Ã®n care el se vedea pe sine.â€œ (Gabriel LIICEANU)
Nonfiction,European Literature,Romanian Literature
MÄƒÅŸtile lui M.I. Gabriel Liiceanu Ã®n dialog cu Mircea IvÄƒnescu