Gheorghe CrÄƒciun
Serge Fauchereau: Prefata la Compunere cu paralele inegale,("Observator Cultural," no. 640, 07.09.2012),Iata o poveste de dragoste sau, mai precis, niste povesti de dragoste. Trebuia oare adaugata inca una, intr-un moment cind rafturile librariilor si bibliotecilor sint deja prea aglomerate cu produsele de gen, cind romanul â€žcu apa de trandafiriâ€œ de la chiosc sau din colectiile populare isi vede audienta serios concurata de foiletoanele ilustrate sau de telenovele? Intrebarea va disparea imediat ce se va vedea cit de putin conventionale sint toate povestile â€“ mai degraba in aqua-forte decit cu apa de trandafiri â€“ si, mai ales, cit de departe de toate acestea se plaseaza intentiile autorului.,La nivelul cel mai superficial, Compunere cu paralele inegale se situeaza in Romania sfirsitului anilor â€™80, sub un regim dictatorial minat pe ascuns de propriile excese si a carui critica ar fi parut deja redundanta. Simultan, actiunea cartii se desfasoara intr-o antichitate departata, in cadrul idilic al insulei Lesbos. Scurt-circuitele contextelor vor produce fireste scintei cind surescitante, cind exasperante. Partea greceasca este o simpla reluare a romanului lui Longos, Daphnis si Chloe: doi tineri se iubesc, senin si inocent, in ciuda obstacolelor exterioare care tulbura linistea existentei lor pastorale. Gelozia unui rival grobian, incursiunile piratilor sau rapirea pastoritei â€“ nimic nu are pina la urma consecinte grave, gratie protectiei zeului Pan. Cartea n-ar fi decit o simpla traducere din greaca daca autorul din zilele noastre (sa-l numim Craciun, ca sa simplificam lucrurile) n-ar fi decis sa perfectioneze genul pastoral adaugindu-i de la el, cu o subtila doza de umor, descrieri: peisaje, plante si flori care, paradoxal, ne par a fi cele mai autentice pasaje ale acestui arhetip al romanului de dragoste. Nici macar intriga nu a fost probabil imaginata de Longos in secolul al doilea, dar Craciun a stiut sa o retranscrie perfect. Chiar daca are un rol crucial in Compunere cu paralele inegale, povestea antica nu ocupa nici macar o treime din carte. Restul se petrece in zilele noastre, intr-un Occident urban nu prea idilic. Viata cotidiana e ingreunata de raritatea anumitor produse de prima necesitate, de institutii publice dezarticulate si de â€ždescurcatulâ€œ unora care stiu cum sa se puna bine cu puterea. Fascinatia exercitata de simbolurile luxului si de obiectele venite din strainatate â€“ magazin nemtesc, parfum frantuzesc, bauturi si tigari americane â€“ tine loc de ideal pentru o populatie care nu mai are de fapt nici unul.,Sa revenim un pic in trecut. Raul provocat de controlul constiintelor si de reprimarea a tot ceea ce nu era aliniat a marcat in Romania o intreaga generatie. A fost cauza exilului lui Paul Goma, al lui Dumitru Tepeneag si al multor altora. Operele lor ne-au uimit pe noi, traitori in tari care nu cunoscusera acest tip de piedici in calea libertatii de expresie. De fapt, fara sa cunoastem rezistenta interioara a unor scriitori ramasi in tara, ale caror opere nu ajungeau pina la noi, aveam totusi constiinta unei disparitati intre scrierile romanesti aparute in traducere la inceputul anilor â€™70. Camera de alaturi (1971) de Paul Goma ne deschidea brutal ochii asupra unei realitati infatisate fara menajamente si ne facea sa ne inghitim laudele pregatite pentru singura tara din Pactul de la Varsovia care refuzase sa se alature tancurilor rusesti care striveau Primavara de la Praga in timpul verii lui 1968. Prima carte a lui Tepeneag cunoscuta noua apartinea unei alte categorii si avea alta tinuta. Se numea, semnificativ, Exercices dâ€™attente (1972). Asteptind dezghetul, asteptind publicarea cartilor lor la edituri in mod necesar oficiale, intr-o tara care le considera neconforme cu linia oficiala, asteptind, Tepeneag si prietenii sai, exilati sau nu, explorau o lume onirica unde personajele se pierdeau in peripetii absurde si cosmaresti. Refuzul transcrierii realiste a vietii este o veche si profunda traditie romaneasca, de la Caragiale si Urmuz, la inceputul secolului, pina la suprarealismul lui M. Blecher si Gellu Naum, trecind mai ales prin Tzara si Ionesco. Efortul oniric devenea astfel, fara indoiala, mai durabil, chiar daca impactul imediat asupra publicului era mai mic decit cel al unei denuntari explicite.,In acest stadiu se afla literatura romana in momentul aparitiei unei noi generatii de scriitori, nascuti toti in anii â€™50. Puterea isi daduse intre timp seama ca avangarda istorica romaneasca, intre timp exilata sau redusa la tacere, era admirata de o lume intreaga. S-a hotarit, asadar, recuperarea ei. Astfel, dupa ce se incercase demolarea faimoasei Coloane de la Tirgu-Jiu, se permitea o celebrare a centenarului sculptorului Brancusi. Ceea ce insemna patrunderea unei modernitati care nu se potrivea deloc cu controlul sever al spiritului si al vietii cotidiene â€“ caci, pina la urma, poezia lui Gellu Naum sau pictura lui Brauner sint totusi mai exaltante decit un plan cincinal sau o revolutie a proletariatului in care nu crede nimeni. Tot in fata presiunilor, externe si interne, era ingaduita â€“ parcimonios â€“ patrunderea unei culturi straine (cit de periculos de formalista si decadenta!) a carei infiltrare nu putea fi oricum impiedicata: arta abstracta, poezia americana, noul roman francez, structuralismul... ,Noii veniti ai anilor â€™80 se nascusera sub â€ždictatura proletariatuluiâ€œ. Manifestau deschis mai putin spirit contestatar decit confratii lor mai mari dar, profitind de deschiderile facute in sila de regim, il nutreau in egala masura. Faceau mai ales o sinteza particulara intre propria cultura marginala si culturile straine, greu accesibile. Din analiza matura a informatiilor si lecturilor, dintr-o distantare lipsita de agresivitate si naivitate fata de colegii mai mari â€“ angajati sau onirici â€“ se vor naste romanele lui Mircea Cartarescu sau ale lui Ioan Grosan, poemele lui Alexandru Musina sau ale Magdei Carneci, piesele de teatru ale lui Matei Visniec. Si prezentul roman al lui Gheorghe Craciun.,Privita de la distanta si din perspectiva cuvenite, Compunere cu paralele inegale este totusi altceva decit un roman romanesc. Cu exceptia citorva mici detalii indispensabile, nu are pina la urma nimic specific romanesc si ar putea sa se localizeze, atunci ca si acum, in multe alte tari unde disconfortul si dificultatile sint diferite dar echivalente: Anglia lui Thatcher sau Blair, Paraguay-ul lui Stroessner, Franta lui Chirac sau RenÃ© Coty... Romanul lui Craciun ocupa deci un loc firesc in contextul mai general al literaturii occidentale, urmind acelasi proces ca si alte domenii (de pilda, artele plastice sau arhitectura) si care poate fi rezumat in citeva cuvinte.,Inca din primii ani dupa al doilea razboi a devenit obligatoriu sa se accepte sfirsitul iluziei avangardiste, al ideii ca, din cind in cind, o mina de creatori poate sa respinga ceea ce fusese inaintea lor pentru a merge mai departe, mai radical in exprimarea â€“ cu toate mijloacele posibile â€“ a epocii lor. De acum, fiecare trebuia sa se limiteze la propriul domeniu. Literatura, in ceea ce o privea, incerca sa se demarce de o mare generatie precedenta: fie suprarealismul, marginile si disidentele, fie Ezra Pound, James Joyce, W.C. Williams ori Kafka si expresionismul sau Gomez de la Serna si Garcia Lorca. In Romania, perioada interbelica fusese foarte bogata si diversa â€“ Tudor Arghezi, Lucian Blaga, apoi suprarealismul â€“ hacuit si imprastiat in 1948â€¦ Ce se mai putea face dupa o asemenea opulenta? Romanul, cel mai popular gen, fusese reconsiderat, de la CÃ©line la Pierre Jean Jouve si de la Faulkner la Bruno Schulz; isi fidelizase publicul cu serii-fluviu: Forsyte Saga, Les Thibault, Les Hommes de bonne volontÃ©, Le Don paisible, Studs Lonigan... In van vor incerca Jean-Paul Sartre, cu Chemins de la libertÃ©, si Aragon, cu Les Communistes, sa reinvie, dupa razboi, romanul-fluviu; foarte curind, demonstratiile unuia si propaganda celuilalt ii vor plictisi nu numai pe cititori, dar chiar si pe autori. Noul roman francez si realismul magic latino-american (Pedro Paramo de Juan Rulfo dateaza din 1955) ii vor sorti uitarii. ,Dupa ce noul roman si realismul magic au intrat, la rindul lor, in istoria literara, romanul occidental s-a plictisit de curentele dominante, â€žtraditia nouluiâ€œ s-a devalorizat si de atunci totul, sau aproape totul, pare posibil: sintem in postmodernism, ni se spune, ceea ce ar trebui sa explice totul.,Scriitorul (sau artistul) postmodern nu ignora nimic din ce l-a precedat si retine eventual chiar elemente pentru sine. Uzantele si cutumele fantastice ale mortilor vii ai lui Juan Rulfo i se par la fel de demne de interes ca si incapatinarea cu care batrina din Le PlanÃ©tarium al lui Nathalie Sarraute tot trage de o clanta stricata. Isi repeta, nu fara placere uneori, cuvintele lui La BruyÃ¨re (din secolul XVII!): â€žTotul s-a spus iar noi ajungem prea tirziu...â€œ si, preluind stafeta generatiei avangardiste, se plaseaza fara pretentii intr-o traditie de reluare. Cum de la Metamorfozele lui Ovidiu s-a trecut la Metamorfoza lui Kafka, autorul postmodern va propune, pornind de aici, metamorfoza unei femei in porc sau in alt animal ca fiind ultima moda. Prin gura unuia dintre personajele sale, Craciun isi marturiseste dispretul fata de originalitatea cu orice pret si fata de subiectul inedit: â€žNu am inteles niciodata aceasta problema a subiectului. Si nici pe cautatorii de subiecte, pe aceia care declara ca urmaresc un fapt interesant sau emotionant. E ca si cum am afirma ca lumea nu mai are substanta decit din cind in cind si in anumite locuri. O buna parte a existentei noastre nu ar avea pur si simplu nici o semnificatie demna de atentie, care sa merite sa fie cunoscutaâ€œ. De acord, dar Craciun nu are, cu toate acestea, intentia sa recicleze, confortabil, hirtie veche.,Originalitatea incontestabila a Compunerii cu paralele inegale vine in primul rind din structura formala. Alternind capitolele ca si cum ar amesteca un pachet de carti de joc, Craciun dezvolta simultan, s-a spus, doua tipuri de naratiune. Pe de o parte, reia in mod aproape identic romanul antic al lui Longos, adaugindu-i numai elemente de atmosfera si de decor si, pe de alta parte, ne povesteste fara inflorituri intimplari obisnuite din cotidian, situatii banale intre personaje destul de putin pitoresti. Hiatusul vizibil si legaturile ascunse dintre cele doua retrezesc interesul la fiecare schimbare si il stimuleaza sau il agaseaza pe cititor: cine pazeste oile? cine asteapta trenul? cine e protejat de zeul Pan? cine e indragostit de cine? Si totusi, nimic nu e aleatoriu; sintem departe de fragmentele trase la noroc dintr-o palarie de Tristan Tzara sau de elementele intersanjabile puse la dispozitia cititorului in vreun text Oulipo de Raymond Queneau. Te gindesti mai degraba la romanele cu sertar ale lui Raymond Roussel decit la naratiunile simultane ale lui John Dos Passos. Aici, de la un capitol la altul, nu se schimba numai personajele, ci si tonul si stilul. La nevoie romancierul intervine, glumeste cu eroul sau cu cititorul, ca pentru a aminti ca e prezent in spatele fiecaruia si al fiecarei fraze si ca o carte este un artefact: â€žAcum Dania devine personajul principal. Este poate nevoie sa-i completam portretul. La drum!â€œ. Si sa ne ofere o pagina in stil telegrafic, o â€žfisaâ€œ psihologica, cum spune chiar el. Poate astfel sa insiste, cu o placere rautacioasa, asupra unor detalii futile sau triviale: enumerarea cumparaturilor in partea moderna sau descrierea sevei care urca in plante in partea antica.,La vremea lui, Isidore Ducasse-LautrÃ©amont proclamase necesitatea plagiatului pentru ca â€žnimic nu e spus, iar noi ajungem prea devremeâ€œ. Si pentru ca â€“ tot inversind sensul dat de La BruyÃ¨re â€“ â€žavem avantajul sa lucram dupa antici, cei mai priceputi moderniâ€œ. Autorul Compunerii cu paralele inegale pare a fi de aceeasi parere si trece vioi in revista, in afara de Daphnis si Chloe, diverse plagiate: â€žDe avut in vedere, de asemenea, imnele orfice, fragmente din Aristofan, din Sofocle, Mimnerme, Alcman etc. (citindu-le le-am subliniat cu creionul). Citate usor adaptate spiritului textului meu, integrate cu discretie, unde e posibil, in corpul povestirii...â€œ. Textul de istorie antica si textul de epoca moderna isi vor raspunde astfel mai usor unul celuilalt, sugerind paralelisme si inegalitati, asa cum titlul o indica, desi romancierul se fereste sa precizeze: cui corespund tilharii care jefuiesc Lesbosul? Care este echivalentul voyeurism-ului lui Vlad care viseaza cu ochii deschisi in fata scrisorilor unui necunoscut, gasite intr-o gara? Poate ca ceea ce nu cunoastem ne tulbura mai mult. ,De ce sa inserezi in fragmentele de viata contemporane tocmai Daphnis si Chloe si nu alt roman antic? Pentru ca autorul dorea o poveste de dragoste idilica si perfecta care sa contrasteze cu ceea ce pune in paralela: â€žIata un roman de dragoste, spune un personaj, de care si noi, astazi, am avea urgenta nevoie. Prea multe convulsii, prea multe insatisfactii, prea multe suferinte in dragostea contemporanilor mei!â€œ. E adevarat ca scenele prezentate din viata barbatilor si femeilor din zilele noastre nu au nimic exaltant in ele. Intr-o societate prada tristetii, lipsei de libertate si dificultatilor materiale (si nu e mai bine in societatile de consum cu mari inegalitati sociale), dragostea pare, in lipsa unui alt scop, un surogat de ambitie. Dar care dragoste? ,Compunere cu paralele inegale il pune pe cititor in pielea zoologului. Pasarea care vine spre mine in parc nu ma iubeste; ea vrea numai sa-si satisfaca o nevoie vitala: sa se hraneasca. Astfel, chiar cind foamea, setea si somnul sint satisfacute, ceea ce ii impinge pe barbati si pe femei unii catre ceilalti este tot o alta nevoie vitala. Nu trebuie sa ne extaziem ca boii care trag la jug impreuna mor aproape deodata, pe motiv ca ultimul ramas nu a suportat absenta celuilalt; asta nu e dragoste, e puterea obiceiului. Tot asa si cuplurile care, dupa ani de viata comuna, nu mai impartasesc decit obisnuinta si, in cel mai bun caz, afectiunea... Craciun nu se pretinde psiholog sau sociolog; cartea lui nu e un tratat asupra degradarii sentimentelor sau senzatiilor. Este o constatare, fara explicatii, de-a lungul descrierilor si scenelor niciodata negre, nici cu adevarat tragice ci, mai mult sau mai putin, gri si mohorite. Cititorul preocupat de analiza e liber sa acuze puterea banului sau a conventiilor sociale, integrismele religioase sau politice care institutionalizeaza si normeaza viata prin planuri de cariera, de casatorie si de mostenire; e liber sa remarce rolul conferit unei progenituri sacrosancte, glorificate fie de sentimentalismul ramolit al unora, fie de politia oficiala pentru toti, amindoua mai opresante in dictatura comunista (teribil capitolul VII). Daca cititorul doreste un tablou mai complezent, e sfatuit aici â€ždeschide la intimplare orice roman roz pe care il ai prin casa si vei gasiâ€œ.,Dragostea omului urbanizat de astazi nu mai raspunde schemelor clasice. Celebra cristalizare stendhaliana care a putut fi credibila intr-o lume fara constringeri materiale, ca in salonul printesei de ClÃ¨ves sau al San-severinei, pare azi caduca: clasele sociale sint in aparenta mai putin contrastante si domneste egalitatea intre sexe (cel putin in domeniul amoros). Rolul barbatului-vinator si al femeii-prada cochete sint mai nuantate, uneori chiar inversate. Or, in exemplele care urmeaza sa ne fie propuse, tocmai natura dragostei urmeaza sa se schimbe. â€žAti fost vreodata nebun de dragoste? V-ati pierdut vreodata somnul?â€œ intreba Stendhal. Nici Teo, nici Micaela, nici Liana, nici Laur, nici un personaj al lui Craciun nu este suficient de nebun de dragoste ca sa-si piarda somnul; insomniile lor sint pur si simplu fiziologice. Unii au temperamente caldute, moi, imbatrinite inainte de vreme, altii sint veleitari absorbiti de griji marunte, ipocriti; cu totii se plictisesc, mai mult sau mai putin, in existenta lor mediocra si, constient sau nu, cu totii cauta in dragoste numai un paleativ, un amuzament. Numai cei mai puternici, cu vise si proiecte multe, scapa din capcana: Vlad Stefan si Luiza au stiut sa-si pastreze dragostea, fara sa-si piarda â€“ fireste â€“ somnul, ci cu un atent discernamint â€“ caci, oricit de putin intensa, dragostea este ucisa mai mult de dezinvoltura decit de indiferenta. Cit despre dragostea pasionala, violenta, amorul nebun celebrat cu emfaza de suprarealisti, autorul nu da nici un exemplu.,Aceasta cristalizare, lipsita de actualitate in societatea noastra de azi, nu exista nici in cealalta extremitate a spectrului, in tonalitatile pastel ale unei lumi pastorale circumscrise, acum doua mii de ani. Daphnis si Chloe se cunosc dintotdeauna, din nascare, s-au iubit mereu, fara banuieli si gelozii. Glasul carnii este singurul care le tulbura in mod agreabil dragostea, pe masura ce ies din adolescenta. E de presupus ca experienta carnala nu va schimba natura pasiunii lor â€“ dar sint personaje romanesti, singurele de altfel din toata cartea. Cit despre ceilalti, ai impresia ca-i cunosti si ca-i vei intilni pe scara sau la coltul strazii.,Contrastul joaca in avantajul cuplului antic, dar nu diminueaza cuplurile moderne. Craciun face literatura, nu tine predici. Fara sa judece, el a preferat sa insiste asupra dorintei dintre barbati si femei, asupra senzualitatii lumii inconjuratoare â€“ nu mai conteaza ca nu prea mai e loc pentru dragostea nebuna. Ramine, din fericire, dorinta, parte integranta a placerii, fara de care am cadea prada mortii lente a obisnuintei. Pentru lumea noastra, din vietile paralele expuse aici se degaja o morala epicureana: placerile dragostei sint foarte agreabile, dar â€žtrebuie sa ne consideram fericiti ca nu ne fac rauâ€œ. In final nu ni se propune hedonismul, ci, atit cit e posibil, o cautare a starii de bine, contrara starii de rau a epocii, â€želiminind orice sursa de tulburare sau fricaâ€œ (spunea deja Epicur). Chiar daca nu ne e usor in lumea noastra cu paralele inegale, haideti sa ne cultivam gradina epicureana. Cine trage aceasta concluzie? Un Daphnis care zimbeste, batrin, amintirilor? Longos pe insula Lesbos, in secolul al II-lea? Un autor contemporan? Un cititor, incercind si el sa se orienteze printre paralele care nu se vor atinge niciodata?,Traducere de Raluca ALEXANDRESCU
European Literature,Romanian Literature
Compunere cu paralele inegale