Mircea CÄƒrtÄƒrescu
â€žÃŽn adolescenÅ£Äƒ, ghemuit Ã®n pat, mi se-ntÃ®mpla sÄƒ citesc uneori de dimineaÅ£Äƒ pÃ®nÄƒ seara, uitÃ®nd sÄƒ mÄƒnÃ®nc ÅŸi aproape ÅŸi sÄƒ respir, pentru cÄƒ paginile â€“ pe care de fapt nici nu le mai vedeam â€“ descriau oameni adevÄƒraÅ£i, nori adevÄƒraÅ£i, oraÅŸe adevÄƒrate, pe cÃ®nd, dacÄƒ-mi ridicam privirile, nu vedeam decÃ®t jalnice umbre. ÃŽmi dÄƒdeam seama cÄƒ se Ã®nsereazÄƒ doar cÃ®nd paginile se fÄƒceau roÅŸii ca focul, apoi cenuÅŸii. Drama vieÅ£ii mele a Ã®nceput mai tÃ®rziu, cÃ®nd Ã®n locul CÄƒrÅ£ii am fost silit sÄƒ trÄƒiesc realitatea. MÄƒ tem cÄƒ de-acum Ã®ncolo nimeni nu va mai locui Ã®n cÄƒrÅ£i, aÅŸa cum au fÄƒcut-o generaÅ£ia mea ÅŸi cele precedente. Åži cÄƒ utopia lecturii va rÄƒmÃ®ne undeva, pe o colinÄƒ Ã®ndepÄƒrtatÄƒ, ca un mare labirint ruinat.â€œ
European Literature,Romanian Literature,Short Stories,Cultural,Romania
Ochiul cÄƒprui al dragostei noastre