b'\n_START_ARTICLE_\nFugitive Slave Act (1850)\n_START_PARAGRAPH_\nFugitive Slave Act oli Yhdysvaltain kongressin hyv\xc3\xa4ksym\xc3\xa4 laki, joka m\xc3\xa4\xc3\xa4r\xc3\xa4si ett\xc3\xa4 pohjoisen vapaisiin osavaltioihin karanneet orjat oli palautettava takaisin omistajilleen. Lakiehdotus hyv\xc3\xa4ksyttiin kongressissa 18. syyskuuta 1850. Lakiehdotus oli osa vuoden 1850 kompromissia, joka ratkaisi hetkellisesti Yhdysvaltoja repineen orjuuskiistan.\n_START_SECTION_\nTaustaa\n_START_PARAGRAPH_\nVuoden 1850 kompromissista ja Fugitive Slave Actista sovittiin Yhdysvaltain kongressissa kev\xc3\xa4\xc3\xa4n ja kes\xc3\xa4n 1850 aikana. Etel\xc3\xa4valtiolaiset perustelivat Fugitive Slave Actin t\xc3\xa4rkeytt\xc3\xa4 vedoten Yhdysvaltain perustuslain 4. artiklan 2. kohdan 3. pyk\xc3\xa4l\xc3\xa4\xc3\xa4n, jonka mukaan toiseen osavaltioon karanneet lailliset ty\xc3\xb6ntekij\xc3\xa4t on palautettava takaisin. Lis\xc3\xa4ksi etel\xc3\xa4valtiolaiset sanoivat orjien karkaamisen aiheuttavan suuria taloudellisia tappioita osavaltioille: Louisville Journal -lehden mukaan Kentuckysta karkasi vuosittain orjia 30 000 dollarin edest\xc3\xa4, senaattori James Murray Masonin mukaan Virginiasta 100 000 dollarin edest\xc3\xa4, senaattori Thomas George Prattin mukaan Marylandista 80 000 dollarin edest\xc3\xa4 ja senaattori Andrew Pickens Butlerin mukaan kaikista etel\xc3\xa4valtioista yhteens\xc3\xa4 200 000 dollarin edest\xc3\xa4. Yhdysvaltain v\xc3\xa4est\xc3\xb6nlaskentaviraston mukaan etel\xc3\xa4valtioista karkasi vuonna 1850 1 011 orjaa, mik\xc3\xa4 tarkoitti k\xc3\xa4yt\xc3\xa4nn\xc3\xb6ss\xc3\xa4 yht\xc3\xa4 karkuria jokaista 3 165 orjaa kohden.\n_START_SECTION_\nLain sis\xc3\xa4lt\xc3\xb6\n_START_PARAGRAPH_\nFugitive Slave Act m\xc3\xa4\xc3\xa4r\xc3\xa4si jokaisen liittovaltion sheriffin pid\xc3\xa4tt\xc3\xa4m\xc3\xa4\xc3\xa4n karkuriksi ep\xc3\xa4ilem\xc3\xa4ns\xc3\xa4 mustan 1 000 dollarin sakon uhalla. Jokaisesta napatusta karkurista sheriffille annettiin kuitenkin rahallinen korvaus tai ylennys. Todisteeksi orjan karkuruudesta riitti orjan omistajan antama kirjallinen vakuutus. Syytetyll\xc3\xa4 mustalla ei ollut oikeutta oikeudenk\xc3\xa4yntiin tai itsens\xc3\xa4 puolustamiseen. T\xc3\xa4m\xc3\xa4n takia my\xc3\xb6s useita vapaita mustia "palautettiin" orjiksi valkoisille maanomistajille._NEWLINE_Karanneelle orjalle ruokaa tai majapaikan antaneelle henkil\xc3\xb6lle voitiin lain nojalla m\xc3\xa4\xc3\xa4r\xc3\xa4t\xc3\xa4 puoli vuotta vankeutta sek\xc3\xa4 1 000 dollarin sakko.\n_START_SECTION_\nKritiikki\n_START_PARAGRAPH_\nFugitive Slave Act oli yksi aikansa kiistellyimmist\xc3\xa4 laeista. Orjuutta vastustaneet abolitionistit antoivat lakiehdotukselle lempinimen Bloodhound Law, verikoiralaki, johtuen karanneiden orjien j\xc3\xa4ljitt\xc3\xa4miseen k\xc3\xa4ytetyist\xc3\xa4 verikoirista. My\xc3\xb6s kirjailija Harriet Beecher Stowe otti lakiin vahvasti kantaa romaanissaan Set\xc3\xa4 Tuomon tupa._NEWLINE_Wisconsinin korkein oikeus tuomitsi Fugitive Slave Actin perustuslain vastaisena vuonna 1852. Yhdysvaltain korkein oikeus kuitenkin esti osavaltioiden oikeuslaitoksia puuttumasta liittovaltion lakien toimintaan viisi vuotta my\xc3\xb6hemmin ja kumosi n\xc3\xa4in Wisconsinin oikeuden p\xc3\xa4\xc3\xa4t\xc3\xb6ksen.'