b'\n_START_ARTICLE_\nChampion Jack Dupree\n_START_PARAGRAPH_\nChampion Jack Dupree (oik. William Thomas Dupree, 4. hein\xc3\xa4kuuta 1910 New Orleans, Louisiana \xe2\x80\x93 21. tammikuuta 1992 Hannover, Saksa) oli yhdysvaltalainen bluespianisti ja laulaja.\n_START_SECTION_\nEl\xc3\xa4m\xc3\xa4\n_START_PARAGRAPH_\nWilliam Dupreen is\xc3\xa4 oli Belgian Kongosta ja \xc3\xa4iti afroamerikkalainen ja cherokee. Dupree j\xc3\xa4i kaksivuotiaana orvoksi, kun mahdollisesti Ku Klux Klan sytytti h\xc3\xa4nen kotitalonsa tuleen. H\xc3\xa4net l\xc3\xa4hetettiin Colored Waifs Home for Boys -poikakotiin. Samassa paikassa my\xc3\xb6s Louis Armstrong asui nuoruudessaan suunnilleen samoihin aikoihin. Poikakodissa italialainen pappi opetti h\xc3\xa4nelle pianonsoittoa, my\xc3\xb6hemmin h\xc3\xa4nen tutorinaan toimi boogie woogie -pianisti Drive \'Em Down (Willie Hall). Dupree j\xc3\xa4tti New Orleansin rasismin takia vuonna 1930 ja asui pohjoisessa Detroitissa, Indianapolisissa ja Chicagossa. H\xc3\xa4n tapasi Detroitissa nyrkkeilylegenda Joe Louisin, joka auttoi h\xc3\xa4nt\xc3\xa4 nyrkkeilyuralla. H\xc3\xa4n nyrkkeili kaikkiaan 107 ottelua ja voitti Indianapolisissa kevyen sarjan mestaruuden. Nyrkkeilyst\xc3\xa4 h\xc3\xa4n sai my\xc3\xb6s lempinimens\xc3\xa4 "Champion Jack"._NEWLINE_Vuonna 1940 Dupree oli palannut pianistiksi ja teki ensilevytyksens\xc3\xa4 Lester Melrosen Okeh Recordsille. Kes\xc3\xa4kuun 1940 levyill\xc3\xa4 bassoa soitti Wilson Swain. Vuosina 1940\xe2\x80\x931941 Dupreelta ilmestyi useita levyj\xc3\xa4, kunnes 1942 h\xc3\xa4n v\xc3\xa4rv\xc3\xa4ytyi armeijaan, jossa h\xc3\xa4n palveli kokkina laivastossa Tyynell\xc3\xa4 valtamerell\xc3\xa4. H\xc3\xa4n vietti kaksi vuotta japanilaisten sotavankina._NEWLINE_Sodan j\xc3\xa4lkeen Dupree muutti New Yorkiin, jossa jatkoi muusikon uraansa. H\xc3\xa4n levytti siell\xc3\xa4 per\xc3\xa4ti 21 eri merkille, muun muassa Savoylle, Kingille ja Atlanticille k\xc3\xa4ytt\xc3\xa4en erilaisia taiteilijanimi\xc3\xa4 kuten Meat Head Johnson, Lightnin\' Jr. ja Brother Blues. Vuoden 1955 duetto "Walking The Blues" Teddy McRaen kanssa oli Dupreen uran ainoa listahitti (se oli 11 viikkoa R&B-listalla). Monet levytyksist\xc3\xa4\xc3\xa4n Dupree teki yhdess\xc3\xa4 kitaristi Brownie McGheen kanssa._NEWLINE_Vuonna 1958 Dupree \xc3\xa4\xc3\xa4nitti albumin Blues From The Gutter (ilmestyi 1959), jota usein pidet\xc3\xa4\xc3\xa4n h\xc3\xa4nen uransa huippukohtana. Albumit laulut kertoivat tarinoita el\xc3\xa4m\xc3\xa4n varjopuolista, prostituutiosta ja huumeista ja sill\xc3\xa4 on klassikoiksi muodostuneita kappaleita kuten "T.B. Blues" ja "Junker\'s Blues" (j\xc3\xa4lkimm\xc3\xa4ist\xc3\xa4 ovat versioineet muun muassa Professor Longhair, Fats Domino ja Lloyd Price)._NEWLINE_Vuoden 1958 lopulla rasismiin kyll\xc3\xa4styneen\xc3\xa4 Dupree muutti Eurooppaan, jossa h\xc3\xa4n eli 32 seuraavaa vuotta Sveitsiss\xc3\xa4, Ranskassa, Englannissa, Tanskassa ja Saksassa levytt\xc3\xa4en eurooppalaisille levymerkeille. Esimerkiksi vuonna 1966 ilmestyi Decca-albumi From New Orleans To Chicago, jossa Dupreen mukana soittivat muun muassa Eric Clapton ja John Mayall._NEWLINE_Vuonna 1990 Dupree palasi kotikaupunkiinsa New Orleansiin ensimm\xc3\xa4ist\xc3\xa4 kertaa sitten vuoden 1954 ja esiintyi juhlittuna sankarina New Orleans Jazz and Heritage Festivalilla. H\xc3\xa4n viipyi riitt\xc3\xa4v\xc3\xa4n pitk\xc3\xa4\xc3\xa4n, ett\xc3\xa4 sai \xc3\xa4\xc3\xa4nitetty\xc3\xa4 Bullseye Blues -merkille kriitikoiden ylist\xc3\xa4m\xc3\xa4n albumin Back Home In New Orleans, jolla Dupreen taustalla soitti paikallisia huippumuusikoita ja jonka tuotti Ron Levy. Seuraavana vuonna h\xc3\xa4n esiintyi JazzFestill\xc3\xa4 ja Chicago Blues Festivalilla._NEWLINE_Dupree levytti ja esiintyi my\xc3\xb6s Suomessa paikallisten muusikoiden kanssa. Levyll\xc3\xa4 "Champion Jack Dupree with Henry: Real Combination" (DIGLP 10, 1980) ovat mukana Henry Ojutkangas, Riku Mattila, Jarmo Heikkinen ja Heikki Tikka._NEWLINE_Dupree palasi Saksaan Hannoveriin, jossa kuoli sy\xc3\xb6p\xc3\xa4\xc3\xa4n tammikuussa 1992. Kuolemansa j\xc3\xa4lkeen Dupree valittiin Blues Hall of Fameen vuonna 1993.'