b'\n_START_ARTICLE_\nOopperan historia\n_START_SECTION_\nOopperan synty\n_START_PARAGRAPH_\nOopperan juuret juontuvat renessanssin aikaan suosittuihin musiikkia ja draamaa yhdist\xc3\xa4neisiin taidemuotoihin, pastoraali- ja madrigaalidraamaan. Pastoraalidraama on n\xc3\xa4ytelm\xc3\xa4, jossa runomitassa esitetyt vuorosanat ja laulut vuorottelevat. Pastoraalidraamojen aiheet liittyv\xc3\xa4t yleens\xc3\xa4 maalaisidylliin sijoitettuun rakkaustarinaan, ja niiden henkil\xc3\xb6hahmot ovat nuorukaisia ja neitoja tai hahmoja antiikin tarustosta. Madrigaalidraamassa (tai madrigaalioopperassa) useita madrigaaleja esitettiin per\xc3\xa4kk\xc3\xa4in siten, ett\xc3\xa4 niist\xc3\xa4 muodostui tarina. Oopperan esimuotoina on pidetty my\xc3\xb6s keskiajan liturgisia eli jumalanpalvelusdraamoja, joissa n\xc3\xa4yteltiin kertomuksia Raamatusta ja pyhimysten el\xc3\xa4m\xc3\xa4st\xc3\xa4. T\xc3\xa4llaisia teoksia s\xc3\xa4velsi muun muassa Hildegard Bingenil\xc3\xa4inen. Keskeisin oopperan esimuoto oli kuitenkin intermedio. Intermediot olivat lyhyit\xc3\xa4 esityksi\xc3\xa4, joita esitettiin tavallisten puhedraamojen v\xc3\xa4liajoilla. Musiikkiin ja rytmiin keskittyvill\xc3\xa4 intermedioilla pyrittiin tarjoamaan vastapaino puheeseen perustuvalle n\xc3\xa4ytelm\xc3\xa4lle. Ajan my\xc3\xb6t\xc3\xa4 intermedioista muodostui suurellisia n\xc3\xa4yt\xc3\xb6ksi\xc3\xa4, joissa vaikuttavalla n\xc3\xa4ytt\xc3\xa4m\xc3\xb6tekniikalla esitettiin hirvi\xc3\xb6it\xc3\xa4, satuja ja taisteluja joskus jopa yli 400 esiintyj\xc3\xa4n voimin._NEWLINE_Oopperan synnyn tekiv\xc3\xa4t mahdolliseksi barokin kynnyksell\xc3\xa4 tehdyt kaksi merkitt\xc3\xa4v\xc3\xa4\xc3\xa4 musiikillista keksint\xc3\xb6\xc3\xa4. Kirkkos\xc3\xa4vellajeista luopuminen ja duuri\xe2\x80\x93molli-tonaliteetin vakiintuminen mahdollisti modulaation ja siten vastakohtien ja j\xc3\xa4nnitteiden luomisen musiikkiin. S\xc3\xa4vellajien erot teki erityisen vaikuttaviksi se, ettei viritysj\xc3\xa4rjestelm\xc3\xa4 ollut tasavireinen. Renessanssimusiikin polyfoniasta siirtyminen barokkimusiikin monodiaan mahdollisti melodian vapaamman liikkumisen ja siten tekstin sis\xc3\xa4lt\xc3\xb6\xc3\xa4 paremmin kuvaavien vokaalilinjojen s\xc3\xa4velt\xc3\xa4misen.\n_START_SECTION_\nBarokkiooppera\n_START_PARAGRAPH_\n1500-luvun lopulla Venetsiassa vaikutti nelj\xc3\xa4 kilpailevaa camerataa eli seurapiiri\xc3\xa4, jotka pohtivat, miksi ajan musiikki ei ylt\xc3\xa4nyt Aristoteleen Runousopissa kuvaamalle tasolle, ja pyrkiv\xc3\xa4t uudelleen her\xc3\xa4tt\xc3\xa4m\xc3\xa4\xc3\xa4n henkiin antiikin musiikkiperinteen. Monet ryhmien j\xc3\xa4senet arvelivat, ett\xc3\xa4 antiikin n\xc3\xa4ytelmien choros-osuudet ja mahdollisesti koko teksti oli aikaisemmin laulettu. Galileo Galilein is\xc3\xa4 Vincenzo Galilei esitti vuonna 1602 kirjoituksessaan Discurso sopra la musica antica et moderna (\'Tutkielma antiikin ja nykyajan musiikista\'), ett\xc3\xa4 kreikkalainen musiikki oli ollut monodista, koska sen avulla yhtenevyys sanojen ja musiikin v\xc3\xa4lill\xc3\xa4 on parempi. Cameratojen pohdintojen tuloksena syntyi uusi laulutyyli, resitatiivi, jota k\xc3\xa4ytettiin ensimm\xc3\xa4ist\xc3\xa4 kertaa Jacopo Corsin camerataan kuuluneen s\xc3\xa4velt\xc3\xa4j\xc3\xa4 Jacopo Perin teoksessa Dafne vuodelta 1597. Dafnea pidet\xc3\xa4\xc3\xa4n ensimm\xc3\xa4isen\xc3\xa4 varsinaisena oopperana, mutta se ei ole s\xc3\xa4ilynyt. Ensimm\xc3\xa4inen n\xc3\xa4ihin p\xc3\xa4iviin s\xc3\xa4ilynyt ooppera on Jacopo Perin Euridice vuodelta 1600. Muita oopperan uranuurtajia olivat venetsialaiset Giulio Caccini ja Emilio de\xe2\x80\x99 Cavalieri. Ooppera levisi pian my\xc3\xb6s Roomaan, Mantovaan ja Firenzeen. Ensimm\xc3\xa4ist\xc3\xa4 kertaa termi ooppera esiintyi vasta vuonna 1647 julkaistun librettokokoelman alaotsikossa: "opera de rappresentarsi in musica" (Musiikiksi esitett\xc3\xa4v\xc3\xa4 teos)._NEWLINE_Varhaisen barokin merkitt\xc3\xa4vimm\xc3\xa4ksi oopperas\xc3\xa4velt\xc3\xa4j\xc3\xa4ksi nousi Claudio Monteverdi, jonka oopperoista Orfeo (1607), Il ritorno d\'Ulisse in patria (\'Odysseuksen paluu kotimaahan\', 1640) ja L\xe2\x80\x99incoronazione di Poppea (\'Poppean kruunaus\', 1643) tuli varhaisen oopperan kulmakivi\xc3\xa4, ja niit\xc3\xa4 esitet\xc3\xa4\xc3\xa4n edelleenkin paljon. N\xc3\xa4iss\xc3\xa4 teoksissa Monteverdi yhdisti koomisia aineksia traagiseen tarinaan. Monteverdi oli laajan madrigaalituotantonsa my\xc3\xb6t\xc3\xa4 kokenut laulumusiikin s\xc3\xa4velt\xc3\xa4j\xc3\xa4 ja oli perehtynyt siihen, miten musiikki ja teksti saatiin toimimaan tehokkaasti yhdess\xc3\xa4. H\xc3\xa4n k\xc3\xa4ytti my\xc3\xb6s Peri\xc3\xa4 suurempia ja soitinnukseltaan monipuolisempia orkestereita._NEWLINE_Barokin aikana ooppera oli vahvasti keskittynyt Italiaan, ja my\xc3\xb6hemm\xc3\xa4t barokin aikaiset oopperas\xc3\xa4velt\xc3\xa4j\xc3\xa4t, kuten Georg Friedrich H\xc3\xa4ndel, s\xc3\xa4velsiv\xc3\xa4t oopperoitaan hyvin italialaisella tyylill\xc3\xa4. My\xc3\xb6s oopperoiden libretot olivat usein italiankielisi\xc3\xa4 aina klassismin aikakaudelle saakka._NEWLINE_Viel\xc3\xa4 vuosisadan alussa pienen yl\xc3\xa4luokan suojeluksessa toiminut ooppera kaupallistui 1600-luvun puoliv\xc3\xa4liin menness\xc3\xa4 ja levisi uusiin yhteiskuntakerroksiin. Suuriin kaupunkeihin perustettiin julkisia oopperataloja, joihin my\xc3\xb6s porvaristo saattoi ostaa p\xc3\xa4\xc3\xa4sylippuja. Yleis\xc3\xb6 oli kiinnostunut laulajien taiturimaisista suorituksista ja hienoista lavasteista, joihin liittyi usein n\xc3\xa4ytt\xc3\xa4vi\xc3\xa4 erikoistehosteita. N\xc3\xa4m\xc3\xa4 mieltymykset johtivat oopperoiden aaria-osien lukum\xc3\xa4\xc3\xa4r\xc3\xa4n kasvuun. Taitavista laulajista tuli hyvin suosittuja diivoja, jotka saattoivat ansaita moninkertaisesti oopperan s\xc3\xa4velt\xc3\xa4j\xc3\xa4\xc3\xa4 enemm\xc3\xa4n. \xc3\x84\xc3\xa4nialoista suosittiin erityisesti korkeita sopraanoja ja varsinkin kastraattilaulajia, joiden notkeille \xc3\xa4\xc3\xa4nille ja suurelle keuhkokapasiteetille italialainen oopperatyyli pitkine ja voimakkaasti koristeltuine melodioineen sopi eritt\xc3\xa4in hyvin. 1600-luvulta eteenp\xc3\xa4in miesten p\xc3\xa4\xc3\xa4roolit s\xc3\xa4vellettiinkin l\xc3\xa4hes poikkeuksetta heille. Jotkut kastraattilaulajat, kuten Farinelli (Carlo Broschi) ja Senesino (Francesco Bernardi), nousivat suuriksi kansainv\xc3\xa4lisiksi t\xc3\xa4hdiksi ja konsertoivat ymp\xc3\xa4ri Eurooppaa.\n_START_SECTION_\nMy\xc3\xb6h\xc3\xa4isbarokin ooppera\n_START_PARAGRAPH_\nItalialaistyylisen vakavan oopperan, opera serian, merkitt\xc3\xa4vimm\xc3\xa4ksi keskukseksi 1700-luvulla nousi Wien, miss\xc3\xa4 Habsburgien hovin hovirunoilijat kuten Apostolo Zeno ja erityisesti Pietro Metastasio loivat oopperamusiikin vallitsevat esteettiset ihanteet. Kun ennen oli pyritty viihdytt\xc3\xa4m\xc3\xa4\xc3\xa4n kuulijoita, nyt yleis\xc3\xb6\xc3\xa4 pyrittiin valistamaan. Oopperoiden henkil\xc3\xb6t alkoivat vuorosanoissaan viljell\xc3\xa4 mietelmi\xc3\xa4 ja moraalista opetusta. Pietro Metastasio librettoja s\xc3\xa4velsiv\xc3\xa4t lukuisat eri s\xc3\xa4velt\xc3\xa4j\xc3\xa4t ja h\xc3\xa4n oli aikanaan eritt\xc3\xa4in vaikutusvaltainen oopperamaailmassa. Metastasion sankarillisissa oopperoissa esitet\xc3\xa4\xc3\xa4n usein ristiriitoja eri ihmisten intohimojen v\xc3\xa4lill\xc3\xa4, esimerkiksi rakkauden ja velvollisuudentunnon v\xc3\xa4lisen\xc3\xa4 valintana. Oopperoissa on l\xc3\xa4hes poikkeuksetta kolme n\xc3\xa4yt\xc3\xb6st\xc3\xa4, joissa resitatiivit ja aariat vuorottelevat. Resitatiivit kuljettavat juonta eteenp\xc3\xa4in, ja aarioissa joku oopperan hahmoista kuvailee yksinpuheluna n\xc3\xa4yt\xc3\xb6ksen tapahtumien her\xc3\xa4tt\xc3\xa4mi\xc3\xa4 tunteitaan. Metastasio kirjoitti uransa aikana 27 librettoa, mutta monet niist\xc3\xa4 s\xc3\xa4vellettiin lukuisia kertoja: Artaserse per\xc3\xa4ti yli 80 kertaa._NEWLINE_Musiikillisesti opera seriassa resitatiivit kuljettavat juonta eteenp\xc3\xa4in, ja aarioissa joku oopperan hahmoista kuvailee yksinpuheluna n\xc3\xa4yt\xc3\xb6ksen tapahtumien her\xc3\xa4tt\xc3\xa4mi\xc3\xa4 tunteitaan. Aariat olivat yleisesti da capo -muotoisia (eli ABA), mutta joissakin aarioissa kertausta saatettiin lyhent\xc3\xa4\xc3\xa4 j\xc3\xa4tt\xc3\xa4m\xc3\xa4ll\xc3\xa4 pois alkuritornello. Johann Adolf Hasse oli vuosisadan puoliv\xc3\xa4lin suosituimpia eurooppalaisia oopperas\xc3\xa4velt\xc3\xa4ji\xc3\xa4, joka opiskeltuaan Italiassa omaksui italialaisen tyylin niin perinpohjaisesti, ett\xc3\xa4 h\xc3\xa4n sai italialaisilta lempinimen il caro Sassone (rakas saksi). Suurin osa h\xc3\xa4nen yli kahdeksastakymmenest\xc3\xa4 oopperastaan on s\xc3\xa4velletty Metastasion librettoihin.\n_START_SECTION_\nKoominen ooppera\n_START_PARAGRAPH_\nItaliassa syntyi monia koomisen oopperan tyylisuuntia kuten dramma giocoso, dramma comico ja opera buffa, joista viimeinen on vakiintunut koko aikakauden koomisen oopperan yleisnimitykseksi. Opera buffa on useasta n\xc3\xa4yt\xc3\xb6ksest\xc3\xa4 koostuva koominen ooppera, jossa on tavallisesti yli kuusi lauluroolia. Muiden maiden koomisen oopperan perinteist\xc3\xa4 poiketen opera buffa -roolihahmojen kaikki vuorosanat esitettiin laulaen. Monet roolihahmot ja juonenk\xc3\xa4\xc3\xa4nteet on lainattu commedia dell\xe2\x80\x99artesta, osittain improvisoidusta italialaisesta kansanteatterista. Oopperoiden vuoropuhelu esitettiin yleens\xc3\xa4 nopeatempoisena resitatiivina, jota basso continuo -ryhm\xc3\xa4 tai vain cembalo kevyesti s\xc3\xa4esti. Opera buffan perinne kehittyi paljon 1700-luvun aikana ja vuosisadan puoliv\xc3\xa4lin tienoilla. Libretot alkoivat k\xc3\xa4sitell\xc3\xa4 vakavampia ja tunteellisempia aiheita erityisesti libretisti Carlo Goldonin vaikutuksesta. My\xc3\xb6s musiikki kehittyi ja erityisesti n\xc3\xa4yt\xc3\xb6sten loppuun alettiin s\xc3\xa4velt\xc3\xa4\xc3\xa4 yhtyekohtauksia eli ensembleja, joissa oopperan hahmot tuotiin n\xc3\xa4ytt\xc3\xa4m\xc3\xb6lle yksi kerrallaan draaman samalla jatkuessa. Yhtyekohtaus p\xc3\xa4\xc3\xa4ttyi huippukohtaan, jossa kaikki hahmot lauloivat yht\xc3\xa4 aikaa._NEWLINE_Toinen keskeinen italialaisen koomisen oopperan tyylilaji oli intermezzo, lyhyt ooppera, joka esitettiin kahdessa tai useammassa osassa opera serian tai n\xc3\xa4ytelm\xc3\xa4n v\xc3\xa4liajalla. Koominen intermezzo toimi vastakohtana vakavahenkiselle ja mahtipontiselle p\xc3\xa4\xc3\xa4teokselle. Joskus intermezzoissa jopa parodioitiin sen ylily\xc3\xb6ntej\xc3\xa4. Tunnetuimpia intermezzoja on Giovanni Battista Pergolesin La serva padrona (Palvelija em\xc3\xa4nt\xc3\xa4n\xc3\xa4) vuodelta 1733.\n_START_SECTION_\nSingspiel ja Ballad opera\n_START_PARAGRAPH_\nRomantiikan aikana syntynytt\xc3\xa4 kansallisen musiikin perinnett\xc3\xa4 enteili kansankielisen oopperan syntyminen my\xc3\xb6h\xc3\xa4isbarokin aikana monissa Euroopan maissa. Saksassa kehittyi oma saksankielinen oopperalaji, Singspiel eli laulun\xc3\xa4ytelm\xc3\xa4, jossa vuorosanat esitettiin puhumalla. Singspielien aiheet olivat tavallisesti koomisia. Englannissa puolestaan kansankielisen oopperan suosittu muoto oli balladiooppera. Siin\xc3\xa4 puhutun vuoropuhelun v\xc3\xa4liss\xc3\xa4 oli lauluosuuksia, joiden s\xc3\xa4velm\xc3\xa4t oli usein lainattu kansanmusiikista ja -tansseista. Erityisen suosituksi nousi Beggar\xe2\x80\x99s Opera (Kerj\xc3\xa4l\xc3\xa4isooppera, 1728), jonka luultavasti Johann Christoph Pepusch sovitti John Gayn librettoon.\n_START_SECTION_\nItalialainen barokkiooppera\n_START_PARAGRAPH_\n1600-luvun loppupuolen esitetyimpiin oopperoihin kuului Antonio Cestin Orontea (1656), jota esitettiin jopa Pohjois-Saksassa 1670-luvulla. Toisin kuin vuosisadan alkupuolen oopperat, Cestin teos ei pyri en\xc3\xa4\xc3\xa4 j\xc3\xa4ljittelem\xc3\xa4\xc3\xa4n antiikin murhen\xc3\xa4ytelmi\xc3\xa4, vaan siin\xc3\xa4 yhdistell\xc3\xa4\xc3\xa4n koomisia ja traagisia tapahtumia ja sen tarkoituksena on ennen kaikkea viihdytt\xc3\xa4\xc3\xa4 yleis\xc3\xb6\xc3\xa4. Cestin oopperassa on jo kuultavissa kaikki ne keskeiset piirteet, jotka tulivat hallitsemaan italialaista oopperaperinnett\xc3\xa4 seuraavan kahden vuosisadan ajan: keskittyminen yksinlauluun kuorokohtausten ja instrumentaalimusiikin sijaan, resitatiivin ja aarioiden selke\xc3\xa4t erot sek\xc3\xa4 erilaisten musiikillisten vaikutteiden sekoittaminen toisiinsa. Antonio Cesti, joka oli alun perin fransiskaanimunkki, s\xc3\xa4velsi yhteens\xc3\xa4 12 oopperaa. Muita keskeisi\xc3\xa4 oopperas\xc3\xa4velt\xc3\xa4ji\xc3\xa4 keskibarokin aikaan Italiassa olivat Monteverdin oppilas Francesco Cavalli, jonka tiedet\xc3\xa4\xc3\xa4n s\xc3\xa4velt\xc3\xa4neen yli 40 oopperaa, joista tunnetuin lienee ovat Giasone (1649). Oopperaa esitettiin per\xc3\xa4ti 40 vuoden ajan ymp\xc3\xa4ri Italiaa aikana, jolloin teokset tavallisesti pysyiv\xc3\xa4t ohjelmistossa vain yhden esityskauden. Uransa loppupuolella Cavalli j\xc3\xa4i pois oopperamuodista, eik\xc3\xa4 h\xc3\xa4nen kahta viimeist\xc3\xa4 oopperaansa koskaan esitetty.\n_START_SECTION_\nItalialainen my\xc3\xb6h\xc3\xa4isbarokki: Scarlatti ja Vivaldi\n_START_PARAGRAPH_\nOopperatoiminta oli alkanut Napolissa vasta 1600-luvun puoliv\xc3\xa4liss\xc3\xa4 aluksi enimm\xc3\xa4kseen muista kaupungeista tuotujen oopperaproduktioiden my\xc3\xb6t\xc3\xa4. Kahdeksan oopperaa s\xc3\xa4velt\xc3\xa4nyt Francesco Provenzale oli ensimm\xc3\xa4isi\xc3\xa4 napolilaisia oopperas\xc3\xa4velt\xc3\xa4ji\xc3\xa4. H\xc3\xa4n my\xc3\xb6s vaikutti voimakkaasti kaupungin musiikkikoulutuksen kehitt\xc3\xa4miseen. Napolin merkitt\xc3\xa4vimm\xc3\xa4ksi oopperas\xc3\xa4velt\xc3\xa4j\xc3\xa4ksi nousi kuitenkin pian Alessandro Scarlatti, joka s\xc3\xa4velsi ensimm\xc3\xa4isen oopperansa Gli equivoci nel sembiante (Ep\xc3\xa4m\xc3\xa4\xc3\xa4r\xc3\xa4isi\xc3\xa4 vaikutelmia, 1679) jo kahdeksantoistavuotiaana. Scarlatti oli hyvin tuottelias s\xc3\xa4velt\xc3\xa4j\xc3\xa4 ja h\xc3\xa4nen tiedet\xc3\xa4\xc3\xa4n s\xc3\xa4velt\xc3\xa4neen muun muassa 115 oopperaa. Scarlattin oopperoissa on hyvin runsaasti aarioita, ja niiden erot resitatiivijaksoista on viety \xc3\xa4\xc3\xa4rimmilleen. Scarlatti oli omana aikanaan hyvin arvostettu ja h\xc3\xa4nen vaikutuksensa moniin muihin s\xc3\xa4velt\xc3\xa4jiin, ennen kaikkea Georg Friedrich H\xc3\xa4ndeliin oli merkitt\xc3\xa4v\xc3\xa4. Scarlattia pidet\xc3\xa4\xc3\xa4n my\xc3\xb6s yhten\xc3\xa4 ensimm\xc3\xa4isist\xc3\xa4 opera serian s\xc3\xa4velt\xc3\xa4jist\xc3\xa4, vaikka h\xc3\xa4n itse k\xc3\xa4ytti teoksistaan m\xc3\xa4\xc3\xa4ritelm\xc3\xa4\xc3\xa4 dramma per musica._NEWLINE_My\xc3\xb6h\xc3\xa4isbarokin t\xc3\xa4rkeimp\xc3\xa4n\xc3\xa4 italialaiss\xc3\xa4velt\xc3\xa4j\xc3\xa4n\xc3\xa4 voidaan pit\xc3\xa4\xc3\xa4 venetsialaista Antonio Vivaldia, joka laajan konsertto- ja kirkkomusiikkituotantonsa lis\xc3\xa4ksi s\xc3\xa4velsi yli 70 oopperaa, joista noin 20 tunnetaan nykyaikana. Vivaldin oopperat ovat hyvin melodisia, ja orkesterin teht\xc3\xa4v\xc3\xa4ksi j\xc3\xa4\xc3\xa4 vain miellytt\xc3\xa4v\xc3\xa4n musiikillisen taustan luominen. Tunnetuimpia Vivaldin oopperoita ovat Ottone in villa (1713) ja vuonna 1727 ensi-iltansa saanut Orlando furioso. My\xc3\xb6s Tomaso Albinoni s\xc3\xa4velsi yli 80 oopperaa, jotka ovat l\xc3\xa4hes kaikki h\xc3\xa4vinneet.\n_START_SECTION_\nRanskalainen barokkiooppera\n_START_PARAGRAPH_\nRanskalaisen oopperan esikuvia oli 1500-luvulla syntynyt ballet de cour eli hovibaletti, joista 1600-luvulle tultaessa oli muodostunut suuria kuningasta ylist\xc3\xa4vi\xc3\xa4 n\xc3\xa4yt\xc3\xb6ksi\xc3\xa4. Italialaisen oopperan saapumisessa Ranskaan keskeinen osuus oli italialaisilla kardinaali Mazarinilla ja Medici-sukuun kuuluneella kuningattarella Maria de\xe2\x80\x99 Medicill\xc3\xa4, jotka toivat kotimaastaan laulajia Ranskaan yll\xc3\xa4pit\xc3\xa4\xc3\xa4kseen t\xc3\xa4rkeit\xc3\xa4 poliittisia yhteyksi\xc3\xa4. Mazarinin ansiosta Ludvig XIV:n ensimm\xc3\xa4isiss\xc3\xa4 virallisissa juhlissa esitettiin perinteisen ranskalaisen baletin lis\xc3\xa4ksi my\xc3\xb6s italialainen ooppera. Mazarin ja kuningatar toivat my\xc3\xb6hemminkin italialaisia oopperaseurueita Ranskan hoviin.\n_START_SECTION_\nJean-Baptiste Lully ja trag\xc3\xa9die en musique\n_START_PARAGRAPH_\nJean-Baptiste Lully oli Ludvig XIV:n lempis\xc3\xa4velt\xc3\xa4j\xc3\xa4 ja toimi l\xc3\xa4hes koko el\xc3\xa4m\xc3\xa4ns\xc3\xa4 ajan aurinkokuninkaan palveluksessa eri teht\xc3\xa4viss\xc3\xa4. 1670-luvulla Lully loi yhdess\xc3\xa4 libretistins\xc3\xa4 Philippe Quinault\xe2\x80\x99n kanssa omaleimaisen ranskalaisen oopperatyylin, trag\xc3\xa9die en musiquen, joka s\xc3\xa4ilyi elinvoimaisena kokonaisen vuosisadan. Lullyn luoman tyylin levi\xc3\xa4mist\xc3\xa4 edisti kuninkaan h\xc3\xa4nelle my\xc3\xb6nt\xc3\xa4m\xc3\xa4 yksinoikeus musiikkiteatterin j\xc3\xa4rjest\xc3\xa4miseen koko Ranskan alueella. Lully muun muassa pakotti yst\xc3\xa4v\xc3\xa4ns\xc3\xa4 Moli\xc3\xa8ren k\xc3\xa4ytt\xc3\xa4m\xc3\xa4\xc3\xa4n vain h\xc3\xa4nen s\xc3\xa4velt\xc3\xa4m\xc3\xa4\xc3\xa4ns\xc3\xa4 musiikkia n\xc3\xa4ytelmiss\xc3\xa4\xc3\xa4n. Lullyn s\xc3\xa4velt\xc3\xa4m\xc3\xa4t oopperat alkoivat ranskalaisella alkusoitolla, jonka aikana kuningas saapui teatteriin. N\xc3\xa4m\xc3\xa4 alkusoitot olivat tyylilt\xc3\xa4\xc3\xa4n juhlallisia ja koostuivat kahdesta osasta, jotka molemmat kerrattiin. Ensimm\xc3\xa4inen osa oli tyypillisesti homofoninen ja hidas, ja siin\xc3\xa4 k\xc3\xa4ytettiin runsaasti pisteellisi\xc3\xa4 rytmej\xc3\xa4. Toinen osa oli nopeampi ja sis\xc3\xa4lsi fuugamaista imitaatiota. Lully mukautti italialaisen resitatiivin ranskan kielen rytmiin ja intonaatioon. Resitatiiviosien bassolinja oli yleens\xc3\xa4 rytmikk\xc3\xa4\xc3\xa4mpi ja melodia laulavampi kuin italialaisissa esikuvissaan. Oopperoiden aaria-osat olivat huomattavasti v\xc3\xa4hemm\xc3\xa4n koristeellisia kuin italialaisessa oopperassa ja pyrkiv\xc3\xa4t tukemaan libreton draaman kaarta, eiv\xc3\xa4t esittelem\xc3\xa4\xc3\xa4n laulajien teknist\xc3\xa4 taituruutta. Oopperoiden aiheet olivat tavallisesti per\xc3\xa4isin antiikin tarustosta, ja henkil\xc3\xb6hahmot olivat ylevi\xc3\xa4 ja vakavia. Oopperoissa ei juuri ollut komedian aineksia.\n_START_SECTION_\nJean-Philippe Rameau\n_START_PARAGRAPH_\nLullyn j\xc3\xa4lkeen ranskalaisen oopperan merkitt\xc3\xa4vimm\xc3\xa4ksi s\xc3\xa4velt\xc3\xa4j\xc3\xa4ksi nousi Jean-Philippe Rameau, jonka ensimm\xc3\xa4inen ooppera Hippolyte et Aricie esitettiin vuonna 1733. Teos sai osakseen ankaraa arvostelua Lullyn kannattajilta, jotka pitiv\xc3\xa4t sit\xc3\xa4 liian monimutkaisena ja italialaisena. Rameuan mestariteoksiin lasketut Castor et Pollux (1737) ja Dardanus (1740) vakiinnuttivat Rameuan aseman Ranskan johtavana oopperas\xc3\xa4velt\xc3\xa4j\xc3\xa4n\xc3\xa4 ja h\xc3\xa4nen oopperoidensa ihailijakuntaa alettiin nimitt\xc3\xa4\xc3\xa4 rameuauisteiksi. Konservatiivisemman oopperan kannattajat, lullistit, taas arvostelivat h\xc3\xa4nen teoksiaan kitker\xc3\xa4sti italialaisista vaikutteista ja pitiv\xc3\xa4t oopperoita suorastaan maanpetoksina. Rameau ja h\xc3\xa4nen kannattajansa p\xc3\xa4\xc3\xa4siv\xc3\xa4t kiistassa lopulta voitolle, kun s\xc3\xa4velt\xc3\xa4j\xc3\xa4 nousi Ranskan hovin suosioon ja sai lukuisia tilauksia hovilta ja Ranskan kuningasparilta._NEWLINE_Rameau oli s\xc3\xa4velt\xc3\xa4j\xc3\xa4n\xc3\xa4 Lullya kokeilevampi, ja h\xc3\xa4nen musiikillisen kielens\xc3\xa4 monipuolisuus ilmeni erityisesti oopperoiden resitatiiveissa, joissa h\xc3\xa4n k\xc3\xa4ytti rohkeasti dissonansseja ja modulaatiota. Rameaun pyrkimys luoda jatkuvuutta aarioiden v\xc3\xa4lille enteili Gluckin my\xc3\xb6hemmin johtamaa oopperataiteen uudistusta._NEWLINE_1700-luvun puolessav\xc3\xa4liss\xc3\xa4 ranskalainen oopperayleis\xc3\xb6 alkoi kyll\xc3\xa4sty\xc3\xa4 perinteiseen trag\xc3\xa9die en musique\'en, joka merkitt\xc3\xa4vilt\xc3\xa4 osin toisti edelleen Lullyn luomaa mallia. Italialaisten koomisten intermezzojen, erityisesti Giovanni Battista Pergolesin La serva padronan malli tarjosi uuden j\xc3\xa4nnitt\xc3\xa4v\xc3\xa4n vaihtoehdon perinteiselle vakavalle oopperalle. Seuranneessa kiistassa, jota nimitet\xc3\xa4\xc3\xa4n buffonien sodaksi (Querelle des bouffoons), pitk\xc3\xa4\xc3\xa4n liian italialaisena pidetty Rameau nousi vuorostaan ranskalaisen oopperan puolustajien esikuvaksi. Vastapuolen kiistassa muodosti italialaista tyyli\xc3\xa4 kannattaneen Jean-Jacques Rousseaun ymp\xc3\xa4rille muodostunut ryhm\xc3\xa4. Kun ranskalaisen oopperan keskeisin n\xc3\xa4ytt\xc3\xa4m\xc3\xb6, Salle de Palais Royal, paloi vuonna 1763, Rousseau ilmoitti palon olleen \xe2\x80\x9dJumalan rangaistus huonoista esityksist\xc3\xa4\xe2\x80\x9d._NEWLINE_Italialaisten koomisten oopperoiden saama suosio johti nopeasti siihen, ett\xc3\xa4 ranskalaiset s\xc3\xa4velt\xc3\xa4j\xc3\xa4t ryhtyiv\xc3\xa4t j\xc3\xa4ljittelem\xc3\xa4\xc3\xa4n niit\xc3\xa4. Ensimm\xc3\xa4isten joukossa italialaistyylisi\xc3\xa4 koomisia oopperoita tekiv\xc3\xa4t s\xc3\xa4velt\xc3\xa4j\xc3\xa4 Antoine Dauverge ja h\xc3\xa4nen libretistins\xc3\xa4 Jean-Joseph Vad\xc3\xa9, jotka italialaisen oopperan suosion vuoksi ilmoittivat ensimm\xc3\xa4isen yhteisen teoksensa Les Troquersin (Trokarit, 1753) olevan k\xc3\xa4\xc3\xa4nn\xc3\xb6s italiasta. Heid\xc3\xa4n ja muun muassa Alexander Monsignyn teoksista alkoi muodostua uusi ranskalainen koominen oopperan tyylilaji op\xc3\xa9ra comique. Tyylilajin keskeiseksi n\xc3\xa4ytt\xc3\xa4m\xc3\xb6ksi muodostui Com\xc3\xa9die-Italienne-teatteri.\n_START_SECTION_\nSaksalainen barokkiooppera\n_START_PARAGRAPH_\nEnsimm\xc3\xa4inen saksalainen ooppera on nykyisin kadonnut Heinrich Sch\xc3\xbctzin s\xc3\xa4velt\xc3\xa4m\xc3\xa4 Dafne. Se sai ensi-iltansa Torgaussa vuonna 1627, mutta varsinaisesti barokkimusiikin ja -taiteen kehitys Saksassa p\xc3\xa4\xc3\xa4si k\xc3\xa4yntiin oikeastaan vasta kolmikymmenvuotisen sodan j\xc3\xa4lkeen, jolloin hajanaisen maan ruhtinaat alkoivat kilpailla kesken\xc3\xa4\xc3\xa4n hoviensa loistossa suosimalla yleens\xc3\xa4 italialaisia taiteilijoita. N\xc3\xa4in\xc3\xa4 vuosina oopperataloja avattiin muun muassa M\xc3\xbcncheniss\xc3\xa4 (1651), Innsbruckissa (1654) ja Dresdeniss\xc3\xa4. Saksalaiseen kulttuuriin tuotiin sodanj\xc3\xa4lkeisin\xc3\xa4 vuosikymmenin\xc3\xa4 paljon vaikutteita my\xc3\xb6s ranskalaisesta barokista, jotka kuitenkin vasta my\xc3\xb6h\xc3\xa4isbarokin aikaan onnistuttiin lopullisesti sulauttamaan osaksi omaa kansallista tyyli\xc3\xa4.\n_START_SECTION_\nHampuri\n_START_PARAGRAPH_\nSaksalaisen oopperan kannalta keskeiseen asemaan nousi 1670-luvulla Hampuri, jossa toimi merkitt\xc3\xa4vin oopperatalo Italian ulkopuolella. Aluksi kaupungissa esitetyt oopperat olivat p\xc3\xa4\xc3\xa4asiassa italialaisia ja ranskalaisia, mutta pian saksalaisetkin runoilijat alkoivat kirjoittaa librettoja teoksiin, joita alettiin pian kutsumaan Singspieleiksi. Kaupungissa asui my\xc3\xb6s lukuisia oopperas\xc3\xa4velt\xc3\xa4ji\xc3\xa4, joista tunnetuimpia ovat Reinhard Keiser ja Georg Philipp Telemann. Keiserin tiedet\xc3\xa4\xc3\xa4n s\xc3\xa4velt\xc3\xa4neen ainakin 66 oopperaa, jotka ovat tunnettuja melodisesta omaper\xc3\xa4isyydest\xc3\xa4 ja dramaattisesta orkestroinnista. Telemannin oopperat ovat p\xc3\xa4\xc3\xa4asiassa j\xc3\xa4\xc3\xa4neet h\xc3\xa4nen muun mittavan s\xc3\xa4vellystuotantonsa varjoon. H\xc3\xa4nen tiedet\xc3\xa4\xc3\xa4n kuitenkin s\xc3\xa4velt\xc3\xa4neen ainakin 29 oopperaa, mahdollisesti jopa 50, joista yhdeks\xc3\xa4n on s\xc3\xa4ilynyt. Ensimm\xc3\xa4iset oopperansa h\xc3\xa4n s\xc3\xa4velsi toimittuaan Leipzigin oopperan johtajana vuosina 1701\xe2\x80\x931715. Vaikka Telemann virallisesti toimi Hampurissa p\xc3\xa4\xc3\xa4kirkon musiikillisena johtajana, h\xc3\xa4net pian nimitettiin my\xc3\xb6s kaupungin oopperan johtajaksi. Telemann toimi Hampurin oopperan johtajana sen sulkemiseen asti vuonna 1738. T\xc3\xa4m\xc3\xa4n j\xc3\xa4lkeen varsinaista saksalaista oopperaa ei s\xc3\xa4velletty l\xc3\xa4hes puoleen vuosisataan.\n_START_SECTION_\nEnglantilainen barokkiooppera\n_START_PARAGRAPH_\nEnglantilaiset s\xc3\xa4velt\xc3\xa4j\xc3\xa4t saivat ensikosketuksen oopperaan, kun he matkustivat 1600-luvun alkupuolella Italiaan. N\xc3\xa4ilt\xc3\xa4 matkoilta tuotiin vaikutteita perinteiseen englantilaiseen oopperan esimuotoon: hovin suosimiin naamion\xc3\xa4ytelmiin eli masqueihin. Naamion\xc3\xa4ytelm\xc3\xa4t olivat n\xc3\xa4ytt\xc3\xa4vi\xc3\xa4 puhetta, laulua ja tanssia yhdist\xc3\xa4vi\xc3\xa4 esityksi\xc3\xa4 joiden aiheet olivat yleens\xc3\xa4 vertauskuvallisia. Jo vuonna 1617 Nicholas Lanier k\xc3\xa4ytti naamion\xc3\xa4ytelm\xc3\xa4ss\xc3\xa4\xc3\xa4n Lovers Made Men (Rakastajista miehi\xc3\xa4) italialaista resitatiivi-laulutyyli\xc3\xa4. Ensimm\xc3\xa4isen\xc3\xa4 englantilaisena oopperana pidet\xc3\xa4\xc3\xa4n kuitenkin The Siege of Rhodesia (Rhodoksen piiritys, 1656), jota s\xc3\xa4velt\xc3\xa4m\xc3\xa4ss\xc3\xa4 oli useampia s\xc3\xa4velt\xc3\xa4ji\xc3\xa4. Teoksessa esiintyi my\xc3\xb6s ensi kertaa Englannissa nainen teatterin n\xc3\xa4ytt\xc3\xa4m\xc3\xb6ll\xc3\xa4._NEWLINE_Keskeisin englantilainen barokkiooppera on Henry Purcellin Dido ja Aeneas (1689), joka j\xc3\xa4i s\xc3\xa4velt\xc3\xa4j\xc3\xa4n ainoaksi. Teoksessa on havaittavissa naamion\xc3\xa4ytelm\xc3\xa4perinteen vaikutus. Vaikka teos on varsin pienimuotoinen, merkitsi se varsinaisen englantilaisen oopperan l\xc3\xa4pimurtoa. Purcell s\xc3\xa4velsi my\xc3\xb6s lukuisia \xe2\x80\x9dpuolioopperoita\xe2\x80\x9d, jotka olivat \xe2\x80\x9dkohtauksia, koneita, lauluja ja tansseja\xe2\x80\x9d sis\xc3\xa4lt\xc3\xa4neit\xc3\xa4 n\xc3\xa4ytelmi\xc3\xa4. N\xc3\xa4ist\xc3\xa4 tunnetuin on William Shakespearen Kes\xc3\xa4y\xc3\xb6n unelmaan pohjautuva The Fairy Queen (1692). Purcellin kuoltua ulkomainen ooppera otti englantilaisen oopperamaailman hallintaansa.\n_START_SECTION_\nItalialainen barokkiooppera Englannissa\n_START_PARAGRAPH_\nPurcellin kuoleman j\xc3\xa4lkeen englantilaiset musiikkipiirit, osittain poliittisista syist\xc3\xa4, hakivat innoitusta Ranskan sijaan enenev\xc3\xa4ss\xc3\xa4 m\xc3\xa4\xc3\xa4rin Italiasta, ja pian oopperoita ryhdyttiin esitt\xc3\xa4m\xc3\xa4\xc3\xa4nkin italiaksi. My\xc3\xb6s italialaisia taiteilijoita tuotiin maahan, ja heid\xc3\xa4n ammattitaitonsa teki vaikutuksen englantilaiseen yleis\xc3\xb6\xc3\xb6n._NEWLINE_Georg Friedrich H\xc3\xa4ndel (tai George Frideric Handel) oli s\xc3\xa4velt\xc3\xa4nyt oopperoita jo kotimaassaan Saksassa. H\xc3\xa4n sai merkitt\xc3\xa4vi\xc3\xa4 vaikutteita italialaisesta oopperasta asuttuaan maassa useita vuosia ja tavattuaan muun muassa Alessandro Scarlattin. H\xc3\xa4ndelin l\xc3\xa4pimurto Englannissa tapahtui vuonna 1711 ensi-iltansa saaneen oopperan Rinaldon my\xc3\xb6t\xc3\xa4, ja h\xc3\xa4n asettui pian pysyv\xc3\xa4sti maahan. H\xc3\xa4ndel s\xc3\xa4velsi suurimman osan teoksistaan Englannissa, ja h\xc3\xa4nest\xc3\xa4 tuli Englannin kansalainen vuonna 1727. H\xc3\xa4ndel saavutti suurta arvostusta oopperas\xc3\xa4velt\xc3\xa4j\xc3\xa4n\xc3\xa4 ja s\xc3\xa4velsi sek\xc3\xa4 ohjasi oopperoita l\xc3\xa4hes kolmenkymmenenkuuden vuoden ajan. Tunnetuimpia h\xc3\xa4nen yli nelj\xc3\xa4st\xc3\xa4kymmenest\xc3\xa4 italialaistyylisest\xc3\xa4 oopperastaan ovat Almira 1705, Giulio Cesare (Julius Caesar, 1724) ja Ariodante (1735). H\xc3\xa4ndel s\xc3\xa4velsi my\xc3\xb6s lukuisia oratorioita, joita esitettiin h\xc3\xa4nen johtamassaan teatterissa paaston aikana, jolloin oopperoiden esitt\xc3\xa4minen oli kielletty\xc3\xa4. Musiikillisesti H\xc3\xa4ndelin oopperoiden ja oratorioiden v\xc3\xa4lill\xc3\xa4 ei juuri ole eroa.\n_START_SECTION_\nKlassismin ooppera\n_START_PARAGRAPH_\nMonet klassismin ajan musiikin keskeisist\xc3\xa4 piirteist\xc3\xa4 kehittyiv\xc3\xa4t aluksi italialaisen koomisen oopperan piiriss\xc3\xa4 1720- ja 1730-luvuilla, koska koominen ooppera oli v\xc3\xa4hemm\xc3\xa4ss\xc3\xa4 m\xc3\xa4\xc3\xa4rin perinteen ja hovitapojen s\xc3\xa4\xc3\xa4telem\xc3\xa4\xc3\xa4 kuin vakava ooppera, opera seria. Lyhyen, vuosiin 1740\xe2\x80\x931760 sijoittuneen, Galantin tyylin oopperaihannetta edustivat p\xc3\xa4\xc3\xa4asiassa s\xc3\xa4velt\xc3\xa4jien Baldassare Galuppin ja Niccol\xc3\xb2 Piccinnin keve\xc3\xa4t koomiset oopperat. T\xc3\xa4m\xc3\xa4n kepeyden vastareaktiona erityisesti Saksassa syntyi niin sanottu Sturm und Drang -liike, jonka teokset olivat aiheiltaan vakavia ja yhteiskunnallisesti kantaa ottavia. Aikalaisten n\xc3\xa4kemyksen mukaan t\xc3\xa4m\xc3\xa4n liikkeen vaikutus oli n\xc3\xa4ht\xc3\xa4viss\xc3\xa4 muun muassa Christoph Willibald Gluckin oopperoissa.\n_START_SECTION_\nOopperan uudistuminen\n_START_PARAGRAPH_\n1700-luvun puoliv\xc3\xa4liss\xc3\xa4 monet musiikkivaikuttajat alkoivat arvostella opera seriaa, jonka katsottiin kangistuneen kaavoihin ja et\xc3\xa4\xc3\xa4ntyneen kauaksi Jacopo Perin oopperalle asettamista ihanteista. Vuonna 1755 Francesco Algarotti (1712\xe2\x80\x931764) julkaisi kirjoituksen Soggia sopra l\xe2\x80\x99opera in musica (Essee oopperasta), jossa h\xc3\xa4n totesi ett\xc3\xa4 \xe2\x80\x9dmusiikki on rapistunut entisest\xc3\xa4 arvokkuudestaan ... mik\xc3\xa4 johtuu pahanlaatuisesta intohimosta kaikkea uutta kohtaan\xe2\x80\x9d. Algarottista alkaneessa oopperan uudistusliikkeess\xc3\xa4 vaikutti monia libretistej\xc3\xa4, s\xc3\xa4velt\xc3\xa4ji\xc3\xa4 ja mesenaatteja, mutta liikkeen keulahahmoksi on musiikin historiassa noussut Christoph Willibald Gluck, jonka Orfeo ed Euridice ja Alceste olivat ensimm\xc3\xa4iset uusien ihanteiden mukaisesti s\xc3\xa4velletyt oopperat._NEWLINE_Gluck matkusteli nuoruudessaan laajasti ja tapasi muun muassa H\xc3\xa4ndelin Lontoossa vuonna 1746. Vuonna 1750 h\xc3\xa4n asettautui Wieniin, miss\xc3\xa4 h\xc3\xa4nen maineensa yhten\xc3\xa4 aikansa lahjakkaimmista oopperas\xc3\xa4velt\xc3\xa4jist\xc3\xa4 alkoi vakiintua muun muassa Metastasion librettoihin s\xc3\xa4vellettyjen teosten La Clemenza di Tito (Tituksen lempeys, 1752) ja Antigono (1756) my\xc3\xb6t\xc3\xa4. Gluck vaihtoi pian libretisti\xc3\xa4\xc3\xa4n ja ensimm\xc3\xa4isten uudistusoopperoiden Orfeo ed Euridice ja Alceste libretot kirjoitti Raniero da Calzabigi, jonka vaikutus reformiin oli merkitt\xc3\xa4v\xc3\xa4._NEWLINE_Vuonna 1773 Gluck muutti Pariisiin, miss\xc3\xa4 h\xc3\xa4n jatkoi aloittamaansa oopperan muotokielen uudistamista yhdist\xc3\xa4m\xc3\xa4ll\xc3\xa4 italialaista tyyli\xc3\xa4 perinteiseen ranskalaiseen trag\xc3\xa9die en musique\'en muun muassa oopperoissa Armide (1777) ja Iphig\xc3\xa9nie en Tauride (Ifigenia Tauriissa, 1779)._NEWLINE_Gluck pyrki palauttamaan musiikin tukemaan draamaa. Saavuttaakseen t\xc3\xa4m\xc3\xa4n h\xc3\xa4n luopui da capo -aariamuodosta ja poisti aarioista esiintyjien laulutaitoja esittelev\xc3\xa4t laajat koloratuurit. H\xc3\xa4n pyrki my\xc3\xb6s liitt\xc3\xa4m\xc3\xa4\xc3\xa4n oopperan alkusoiton tiiviimmin osaksi oopperan draamakokonaisuutta sek\xc3\xa4 lievent\xc3\xa4m\xc3\xa4\xc3\xa4n aarian ja resitatiivin eroa. Gluck sekoitti erilaisia resitatiiveja ja pienimuotoisia aarioita toisiinsa esimerkiksi siten, ett\xc3\xa4 aarian j\xc3\xa4lkeen musiikki ei lopu vaan jatkuu suoraan orkesterin s\xc3\xa4est\xc3\xa4m\xc3\xa4ll\xc3\xa4 resitatiivilla. H\xc3\xa4n my\xc3\xb6s k\xc3\xa4ytti kuoroja ja yhtyekohtauksia uudella tavalla ja esimerkiksi Alcestessa kuorolla on huomattavan dramaattinen ja aktiivinen rooli._NEWLINE_Gluckin asema klassismin oopperaideaalin toteuttajana vastaa H\xc3\xa4ndelin asemaa barokkioopperan ehk\xc3\xa4 suurimpana mestarina. Gluckin uudistukset eiv\xc3\xa4t kuitenkaan juurtuneet oopperamaailmaan v\xc3\xa4litt\xc3\xb6m\xc3\xa4sti, mutta oopperan muotokieli ja librettojen rakenne alkoivat hitaasti muuttua, vaikka vanhan perinteen mukaisia opera serioita s\xc3\xa4vellettiin viel\xc3\xa4 1800-luvun alkupuolellakin. Uudistukset her\xc3\xa4ttiv\xc3\xa4t my\xc3\xb6s aikanaan vastustusta ja Gluckin oopperoista tehtiin monia parodioita.\n_START_SECTION_\nRanska\n_START_PARAGRAPH_\nRanskan vallankumouksen j\xc3\xa4lkeen uudet vallanpit\xc3\xa4j\xc3\xa4t ryhtyiv\xc3\xa4t j\xc3\xa4rjest\xc3\xa4m\xc3\xa4\xc3\xa4n suurimittaisia spektaakkeleja, joihin kuului suuria orkestereja ja kuoroja ja joissa esitettiin teoksia, jotka ylistiv\xc3\xa4t voittoisaa kansakuntaa ja sen sankareita. T\xc3\xa4m\xc3\xa4 vaikutti my\xc3\xb6s aikakauden oopperoihin, joissa kuorokohtaukset saivat aikaisempaa suuremman roolin. Vallankumouksellisen hurmoksen rauhoituttua palattiin oopperassa op\xc3\xa9ra comiquen pariin. Vuonna 1791 Op\xc3\xa9ra-Comique sai kilpailevan n\xc3\xa4ytt\xc3\xa4m\xc3\xb6n Th\xc3\xa9\xc3\xa2re Feydeaun ja talot kilpailivat aluksi kiihke\xc3\xa4sti yleis\xc3\xb6st\xc3\xa4. Oopperatalot yhdistyiv\xc3\xa4t kuitenkin vuonna 1807 Th\xc3\xa9\xc3\xa2re National de l\xe2\x80\x99Op\xc3\xa9ra-Comiqueksi. Vallankumouksen t\xc3\xa4rkeimm\xc3\xa4ksi vaikutukseksi ranskalaiselle oopperalle j\xc3\xa4i sen harrastuksen laajeneminen aikaisempaa laajempiin kansanryhmiin._NEWLINE_Oopperan muotokielen kannalta merkitt\xc3\xa4v\xc3\xa4 innovaatio ranskalaisessa klassismin oopperassa oli muistumamotiivien k\xc3\xa4ytt\xc3\xb6\xc3\xb6notto, joka enteili my\xc3\xb6hemmin Richard Wagnerin johtoaiheita. Aikakauden keskustelussa pohdittiin miten orkesteri voisi ennakoida draaman tilanteita ja muistuttaa niist\xc3\xa4. Ehdotettiin my\xc3\xb6s, ett\xc3\xa4 orkesterilla voitaisiin esitt\xc3\xa4\xc3\xa4 henkil\xc3\xb6iden tunteita ja ajatuksia, vaikka itse roolihahmo vaikenisikin._NEWLINE_Vallankumouksen j\xc3\xa4lkeen oopperoiden yleiseksi teemaksi nousi pelastusooppera, jossa sankari pelastuu, yleens\xc3\xa4 viime hetkell\xc3\xa4, kuolemalta tai muulta hirvelt\xc3\xa4 kohtalolta jonkun tyrannin kynsist\xc3\xa4. Pelastusoopperat esittelev\xc3\xa4t p\xc3\xa4\xc3\xa4asiassa uskollisuuden tai urhoollisuuden kaltaisia moraalisia hyveit\xc3\xa4. Tunnetuimpia aikakauden pelastusoopperoita oli Jean-Nicolas Bouillyn librettoon perustuva Pierre Gaveaux\xe2\x80\x99n L\xc3\xa9onore, ou L\xe2\x80\x99amor conjugal (Leonore, eli aviollinen rakkaus, 1799), jossa mieheksi pukeutunut nainen pelastaa aviopuolisonsa teloitukselta. Samaan librettoon s\xc3\xa4vellettiin lukuisia muitakin oopperoita, joista merkitt\xc3\xa4vin on Ludwig van Beethovenin Fidelio (lopullinen versio vuonna 1814)._NEWLINE_Merkitt\xc3\xa4vin aikakauden s\xc3\xa4velt\xc3\xa4j\xc3\xa4 oli italialaissyntyinen Luigi Cherubini, joka nuoruudessaan kirjoitti 13 italialaistyylist\xc3\xa4 oopperaa. Asetuttuaan Pariisiin h\xc3\xa4n tutustui ranskalaiseen oopperaperinteeseen ja Gluckin uudistuksiin. Cherubini toi oopperaan paljon piirteit\xc3\xa4 sinfonisen musiikin puolelta, mutta toisaalta h\xc3\xa4n ei parhaimmillaan uusien melodioiden keksimisess\xc3\xa4. H\xc3\xa4nen tunnetuimpia teoksiaan ovat Lodo\xc3\xafska (1791) M\xc3\xa9d\xc3\xa9\xc3\xa9\' (Medeia, 1797). S\xc3\xa4velt\xc3\xa4j\xc3\xa4n uran loppupuolta varjosti h\xc3\xa4nen joutumisensa Napoleon I:n ep\xc3\xa4suosioon.\n_START_SECTION_\nRomantiikan ooppera\n_START_PARAGRAPH_\nRomantiikan aikakausi sijoitetaan eri taiteenlajeissa eri aikoihin. Laajasti m\xc3\xa4\xc3\xa4riteltyn\xc3\xa4 ja jaettuna varhais-, t\xc3\xa4ys- ja my\xc3\xb6h\xc3\xa4isromantiikkaan sen voidaan katsoa musiikissa alkaneen vuoden 1790 vaiheilla ja jatkuneen aina 1910-luvun alkuun asti._NEWLINE_1800-luvun alkupuoli oli monin tavoin oopperan kulta-aikaa. Ymp\xc3\xa4ri Eurooppaa pystytettiin uusia oopperataloja, ja musiikinlaji levisi my\xc3\xb6s Atlantin yli Yhdysvaltoihin. Suurinta osaa eurooppalaisista oopperataloista py\xc3\xb6rittiv\xc3\xa4t impressaarit, jotka saivat rahallista tukea valtiolta tai yksityisilt\xc3\xa4 lahjoittajilta. Suosituimmat ooppera-aariat levisiv\xc3\xa4t my\xc3\xb6s pianosovitettuina nuottipainoksina yksityiskoteihin. Vaikka libretolla ja spektaakkelimaisella n\xc3\xa4ytt\xc3\xa4m\xc3\xb6tekniikalla oli oopperoissa edelleen t\xc3\xa4rke\xc3\xa4 asema, alkoi musiikki nousta kuitenkin keskeisimm\xc3\xa4ksi elementiksi, ja s\xc3\xa4velt\xc3\xa4j\xc3\xa4t nousivat arvostuksessa kuuluisien laulajien rinnalle._NEWLINE_1800-luvun loppupuolella ooppera kytkeytyi enenev\xc3\xa4ss\xc3\xa4 m\xc3\xa4\xc3\xa4rin nationalismin aatteeseen. Aiheita haettiin kansakunnan historiasta ja myyteist\xc3\xa4: esimerkiksi Richard Wagnerin Der Ring -tetralogia haki aiheensa saksalaisista kansantaruista. Nousevien musiikkimaiden kuten Ven\xc3\xa4j\xc3\xa4n oopperoissa k\xc3\xa4ytettiin teemoina maan kansanmusiikkis\xc3\xa4velmi\xc3\xa4 ja pyrittiin luomaan omintakeinen kansallinen musiikkityyli. Aikakaudelle tyypillist\xc3\xa4 oli my\xc3\xb6s vanhojen menestyneiden oopperoiden uudelleenesitt\xc3\xa4minen, mik\xc3\xa4 aikaisempina vuosikymmenin\xc3\xa4 ja -satoina oli ollut harvinaista. N\xc3\xa4ist\xc3\xa4 uudelleen esitetyist\xc3\xa4 oopperoista syntyi hiljalleen oopperan keskeinen repertuaari, ja uusien oopperoiden kysynt\xc3\xa4 v\xc3\xa4heni. V\xc3\xa4hentynyt kysynt\xc3\xa4 antoi s\xc3\xa4velt\xc3\xa4jille mahdollisuuden hioa teoksiaan pidemp\xc3\xa4\xc3\xa4n. Perinteiden sijaan keskeiseen rooliin nousikin s\xc3\xa4vellyksen ennenkuulumattomuus ja omintakeisuus._NEWLINE_Oopperan kuulijakunta kasvoi ja niiden my\xc3\xb6t\xc3\xa4 my\xc3\xb6s oopperasalit. Uusien laajojen teosten esitt\xc3\xa4miseen tarvittiin suurempia orkestereita ja kasvaneet orkesterit puolestaan asettivat laulajien \xc3\xa4\xc3\xa4nelle uusia vaatimuksia. Aikaisemmin suositut notkeat ja kevyet \xc3\xa4\xc3\xa4net korvautuivat voimakkaammilla ja intensiivisemmill\xc3\xa4, jotka kuuluivat paremmin orkesterin yli. T\xc3\xa4m\xc3\xa4n vuoksi s\xc3\xa4velt\xc3\xa4j\xc3\xa4t ryhtyiv\xc3\xa4t my\xc3\xb6s s\xc3\xa4velt\xc3\xa4m\xc3\xa4\xc3\xa4n v\xc3\xa4hemm\xc3\xa4n koristeellisia melodioita. Oopperas\xc3\xa4velt\xc3\xa4jien uutuudentavoittelu vaikutti my\xc3\xb6s oopperoiden librettoihin. Monet s\xc3\xa4velt\xc3\xa4j\xc3\xa4t pyrkiv\xc3\xa4t teoksissaan suurempaan realismiin ja kuvaamaan tavallisten ihmisten el\xc3\xa4m\xc3\xa4\xc3\xa4 ja tunteita. Toiset taas k\xc3\xa4\xc3\xa4ntyiv\xc3\xa4t eksotiikkaan kuten Intiaan sijoitettu L\xc3\xa9o Delibesin Lakm\xc3\xa9 tai Egyptiss\xc3\xa4 tapahtuva Giuseppe Verdin Aida._NEWLINE_Oopperaa syntyi my\xc3\xb6s kaksi uutta tyylilajia: Op\xc3\xa9ra bouffe Ranskassa ja operetti It\xc3\xa4vallassa, Englannissa ja Yhdysvalloissa. S\xc3\xa4hk\xc3\xb6valon yleistyminen teattereissa vuosisadan loppuvaiheessa mahdollisti valojen tehokkaamman himment\xc3\xa4misen esityksen ajaksi, ja samalla oopperakulttuuri muuttui. Aiemman vapautuneen ilmapiirin sijaan, jossa keskustelu oli sallittua koko esityksen ajan, alettiin esityksi\xc3\xa4 seurata hiljaisuudessa. Vuosisadan loppupuolella oopperamaailma alkoi suurelta osin sek\xc3\xa4 ohjelmistoltaan ett\xc3\xa4 muutenkin muistuttaa nykyajan oopperaa.\n_START_SECTION_\nSaksa\n_START_PARAGRAPH_\nSaksalaisen romanttisen oopperan juuret olivat kielialueen Singspiel-perinteess\xc3\xa4, johon s\xc3\xa4velt\xc3\xa4j\xc3\xa4t toivat ranskalaisia romanttisia piirteit\xc3\xa4 samalla kuitenkin korostaen monia kansallisia piirteit\xc3\xa4. Aikakauden yleinen saksalainen tapaa oli ottaa oopperoiden aiheet keskiaikaisista legendoista ja saduista ja tarinoissa oli usein voimakkaita yliluonnollisia voimia ja teemoja. Tarinoiden henkil\xc3\xb6hahmot eiv\xc3\xa4t edusta vain yksil\xc3\xb6it\xc3\xa4 vaan my\xc3\xb6s sek\xc3\xa4 hyvi\xc3\xa4 ett\xc3\xa4 pahoja yli-inhimillisi\xc3\xa4 voimia. Saksalainen ooppera erosi aikansa italialaisesta ja ranskalaisesta oopperasta jyrk\xc3\xa4sti nimenomaan antamalla tarinan fyysiselle ja hengelliselle taustalle keskeisen merkityksen. Saksalaisen oopperan musiikilliset ominaispiirteet olivat kansans\xc3\xa4velm\xc3\xa4n kaltaisten yksinkertaisten melodioiden k\xc3\xa4ytt\xc3\xb6 ja lis\xc3\xa4\xc3\xa4ntynyt kromatiikka harmoniassa._NEWLINE_Saksalaisen varhaisen romanttisen oopperan keskeinen teos on Carl Maria von Webernin Der Freisch\xc3\xbctz (Taika-ampuja, 1821), joka oli vallankumouksellinen sek\xc3\xa4 uskaliaan orkestrointinsa ja harmonioidensa vuoksi, ett\xc3\xa4 asettaessaan draaman keskipisteeseen tavalliset ihmiset, jotka lauloivat ja kertoivat lavalla peloistaan ja rakkauksistaan. Taika-ampuja menestytty\xc3\xa4 hyvin my\xc3\xb6s Lontoon Covent Gardenissa, tilattiin Weberilt\xc3\xa4 sinne uusi ooppera. Vuonna 1823 ensi-iltansa saanut Oberon j\xc3\xa4i Weberin viimeiseksi oopperaksi s\xc3\xa4velt\xc3\xa4j\xc3\xa4n kuoltua keuhkotautiin vain v\xc3\xa4h\xc3\xa4n yli kuukausi ensi-illan j\xc3\xa4lkeen._NEWLINE_Saksassa ei ollut kehittynyt samanlaista oopperateollisuutta kuin italiassa ja siten perinteen yll\xc3\xa4pito oli muutamien yksil\xc3\xb6iden varassa. Webernin kuoleman j\xc3\xa4lkeen ei saksassa s\xc3\xa4velletty merkitt\xc3\xa4v\xc3\xa4\xc3\xa4 oopperaa l\xc3\xa4hes sukupolveen, vaikka sek\xc3\xa4 Felix Mendelssohn ett\xc3\xa4 Robert Schumann yrittiv\xc3\xa4t s\xc3\xa4velt\xc3\xa4\xc3\xa4 niit\xc3\xa4. Molemmilla oli vaikeuksia l\xc3\xb6yt\xc3\xa4\xc3\xa4 kelvollisia librettoja.\n_START_SECTION_\nSaksalainen my\xc3\xb6h\xc3\xa4isromantiikan ooppera\n_START_PARAGRAPH_\nSaksalainen musiikkiel\xc3\xa4m\xc3\xa4 oli Wagnerin kuoltua polarisoitunut kahteen leiriin: Wagnerin ymp\xc3\xa4rille keskittyneeseen ryhm\xc3\xa4\xc3\xa4n, jotka pyrkiv\xc3\xa4t s\xc3\xa4velt\xc3\xa4m\xc3\xa4\xc3\xa4n ohjelmamusiikkia ja Johannes Brahmsin johtamaan absoluuttisen musiikin kannattajiin. Saksalaisen oopperan johtohahmoksi nousi edelliseen ryhm\xc3\xa4\xc3\xa4n kuulunut Richard Strauss, joka s\xc3\xa4vellysty\xc3\xb6ns\xc3\xa4 lis\xc3\xa4ksi oli kuuluisa kapellimestari. Strauss ei aluksi arvostanut Wagnerin musiikkia, mutta tutustuttuaan siihen kapellimestarin teht\xc3\xa4vi\xc3\xa4\xc3\xa4n varten h\xc3\xa4nen n\xc3\xa4kemyksens\xc3\xa4 muuttui. Wagnerin vaikutus on helposti kuultavissa Straussin ensimm\xc3\xa4isess\xc3\xa4 oopperassa Guntram (1894), joka ei kuitenkaan saavuttanut suurta menestyst\xc3\xa4._NEWLINE_Straussin seuraava ooppera Feuersnot ("Tulenpuute", 1901) menestyi paremmin, mutta sai osakseen moraalista paheksuntaa sis\xc3\xa4lt\xc3\xa4m\xc3\xa4ns\xc3\xa4 mauttomana pidetyn huumorin vuoksi. Kuitenkin todellinen vastalauseiden myrsky k\xc3\xa4ynnistyi Oscar Wilden n\xc3\xa4ytelm\xc3\xa4\xc3\xa4n pohjautuvan Salomen (1905) my\xc3\xb6t\xc3\xa4, jonka seitsem\xc3\xa4n hunnun tanssi on kohahduttanut aivan viime vuosinakin alastomuudellaan. Oopperan musiikki oli my\xc3\xb6s ennenkuulumattoman atonaalista. Salomessa ja my\xc3\xb6s sit\xc3\xa4 seuranneessa Elektrassa (1909) orkesterilla on hyvin keskeinen osuus, ja ne ovat luonteeltaan l\xc3\xa4hes sinfonisia. Elektran ja useimpien Straussin my\xc3\xb6hempien teosten libretot on kirjoittanut Hugo von Hofmannsthal, joka oli aikanaan hyvin arvostettu ja tunnettu kirjailija. Elektran raaka atonaalisuus ja p\xc3\xa4\xc3\xa4henkil\xc3\xb6n hirvi\xc3\xb6m\xc3\xa4isyys on tehnyt siit\xc3\xa4 vaikeasti l\xc3\xa4hestytt\xc3\xa4v\xc3\xa4n ja se ei ole suosiossa noussut muiden s\xc3\xa4velt\xc3\xa4j\xc3\xa4n teosten tasolle, vaikka teknisesti sen voidaan katsoa olevan yksi h\xc3\xa4nen huippusuorituksistaan. Straussin seuraava ooppera Der Rosenkavalier (Ruusuritari, 1910), oli paluuta perinteisempiin harmonioihin ja viittasi enemm\xc3\xa4n Mozartin klassismiin kuin my\xc3\xb6hemp\xc3\xa4\xc3\xa4n sch\xc3\xb6nbergil\xc3\xa4iseen atonaalisuuteen, josta Elektrassa on jo viitteit\xc3\xa4. Ruusuritari oli suurmenestys ja kuuluu yh\xc3\xa4 maailman eniten esitettyihin oopperoihin._NEWLINE_Muita Straussin aikalaisoopperas\xc3\xa4velt\xc3\xa4ji\xc3\xa4 olivat muun muassa Richard Wagnerin poika Siegfried Wagner, joka s\xc3\xa4velsi 18 p\xc3\xa4\xc3\xa4asiassa satuaiheista oopperaa. Siegfriedin ei kuitenkaan katsottu ylt\xc3\xa4v\xc3\xa4n is\xc3\xa4ns\xc3\xa4 tasolle ja h\xc3\xa4nen teoksensa ovat yleens\xc3\xa4 unohtuneet. Engelbert Humperdinckin Grimmin veljesten samannimiseen satuun perustuva Singspiel H\xc3\xa4nsel und Gretel (Hannu ja Kerttu, 1893) sen sijaan on edelleenkin esitetty. Hans Pfitznerin Straussin ja muiden s\xc3\xa4velt\xc3\xa4jien modernismille voimakkaaksi vastalauseeksi s\xc3\xa4velletty Palestrina (1917) ooppera kertoo kuuluisan, joskin ainakin osittain ep\xc3\xa4historiallisen, tarinan Missa Papae Marcelli-teoksen synnyst\xc3\xa4. Missa Papae Marcellin kerrotaan vaikuttaneen katolisen kirkon Trenton kirkolliskokouksessa tekem\xc3\xa4\xc3\xa4n p\xc3\xa4\xc3\xa4t\xc3\xb6kseen hyv\xc3\xa4ksy\xc3\xa4 polyfoninen musiikki jumalanpalveluksissa. Oma omintakeinen ryhm\xc3\xa4ns\xc3\xa4 1900-luvun alkupuolella oli joukko s\xc3\xa4velt\xc3\xa4ji\xc3\xa4, joilla oli sek\xc3\xa4 saksalaisia ja italialaisia sukujuuria ja jotka rohkeasti yhdistiv\xc3\xa4t molempien maiden oopperaperinnett\xc3\xa4. N\xc3\xa4ihin s\xc3\xa4velt\xc3\xa4jiin kuuluivat muun muassa Ermanno Wolf-Ferrari ja ennen kaikkea Ferruccio Busoni, jonka merkitt\xc3\xa4vin teos on Doktor Faust (Tohtori Faustus, 1925).\n_START_SECTION_\nRanska\n_START_PARAGRAPH_\nRanskassa ooppera s\xc3\xa4ilyi arvostetuimpana s\xc3\xa4vellyslajina koko 1800-luvun ajan ja Jean-Baptiste Lullyn ajoista alkaen ranskalaisen oopperan keskuspaikkana oli ollut Pariisi. Vallankumouksen aikana aikaisempi lains\xc3\xa4\xc3\xa4d\xc3\xa4nt\xc3\xb6 oli kumottu ja kenelle tahansa annettiin oikeus perustaa oopperataloja ja esitt\xc3\xa4\xc3\xa4 oopperoita. Napoleonin aikana oopperan esitt\xc3\xa4mist\xc3\xa4 rajoitettiin uudelleen ja vain kolme oopperataloa sai toimia. N\xc3\xa4ist\xc3\xa4 oopperasaleista arvostetuin, Op\xc3\xa9ra keskittyi traagisiin teoksiin, muun muassa Christoph Willibald Gluckin oopperoiden uudelleenesityksiin ja ulkomaisten teosten kuten Mozartin oopperoiden ranskankielisiin versioihin. Op\xc3\xa9ra-Comiquen esityksiss\xc3\xa4 k\xc3\xa4ytettiin puhuttuja vuorosanoja resitatiivin sijaan ja Th\xc3\xa9\xc3\xa2tre Italien esitti italiankielisi\xc3\xa4 oopperoita: niin Ranskassa s\xc3\xa4vellettyj\xc3\xa4 uusia kuin vanhoja esimerkiksi Mozartin teoksia.\n_START_SECTION_\nVen\xc3\xa4j\xc3\xa4\n_START_PARAGRAPH_\nEnsimm\xc3\xa4inen pysyv\xc3\xa4 ooppera perustettiin Ven\xc3\xa4j\xc3\xa4n keisarikunnassa jo vuonna 1736 Pietarin hovissa ja se esitti ensimm\xc3\xa4isen oopperan ven\xc3\xa4j\xc3\xa4ksi jo vuonna 1755. Kuitenkin 1800-luvulle asti oopperan laulajat ja s\xc3\xa4velt\xc3\xa4j\xc3\xa4t olivat p\xc3\xa4\xc3\xa4asiallisesti ulkomaalaisia. 1800-luvun kansallisuusaatteiden syntymisen my\xc3\xb6t\xc3\xa4 ven\xc3\xa4l\xc3\xa4iset taiteilijat pyrkiv\xc3\xa4t kansallisromanttisessa hengess\xc3\xa4 luomaan uutta leimallisesti ven\xc3\xa4l\xc3\xa4ist\xc3\xa4 taidetta. Ensimm\xc3\xa4inen kansainv\xc3\xa4liselle tasolle ylt\xc3\xa4nyt ven\xc3\xa4l\xc3\xa4inen s\xc3\xa4velt\xc3\xa4j\xc3\xa4 oli Mihail Glinka, jonka patrioottinen, ehk\xc3\xa4 jopa propagandistinen, El\xc3\xa4m\xc3\xa4 tsaarin puolesta (\xd0\x96\xd0\xb8\xd0\xb7\xd0\xbd\xd1\x8c \xd0\xb7\xd0\xb0 \xd1\x86\xd0\xb0\xd1\x80\xd1\x8f, \xc5\xbdizn za tsarja, 1836) oli ensimm\xc3\xa4inen kauttaaltaan ven\xc3\xa4j\xc3\xa4ksi esitetty ooppera. El\xc3\xa4m\xc3\xa4 tsaarin puolesta sek\xc3\xa4 Glinkan toinen ooppera Aleksandr Pu\xc5\xa1kinin runoon perustuva Ruslan ja Ljudmila (\xd0\xa0\xd1\x83\xd1\x81\xd0\xbb\xd0\xb0\xd0\xbd \xd0\xb8 \xd0\x9b\xd1\x8e\xd0\xb4\xd0\xbc\xd0\xb8\xd0\xbb\xd0\xb0, Ruslan i Ljudmila, 1842) sis\xc3\xa4lt\xc3\xa4v\xc3\xa4t jo useita my\xc3\xb6hemmin ven\xc3\xa4l\xc3\xa4isen musiikin tunnuspiirteiksi muodostuneita piirteit\xc3\xa4 kuten modaalisten asteikkojen k\xc3\xa4ytt\xc3\xb6 ja ven\xc3\xa4l\xc3\xa4isten kansanmusiikkis\xc3\xa4velmien lainaaminen ja kansanmusiikinomaisuuteen pyrkiminen. Glinkan ven\xc3\xa4l\xc3\xa4isen oopperan perinnett\xc3\xa4 jatkoi Aleksandr Dargomy\xc5\xbeski, joka ensimm\xc3\xa4isiss\xc3\xa4 oopperoissaan oli saanut vaikutteita ranskalaisesta Grand op\xc3\xa9rasta. Keskener\xc3\xa4iseksi j\xc3\xa4\xc3\xa4nyt ja Nikolai Rimski-Korsakovin viimeistelem\xc3\xa4 Kivinen vieras (\xd0\x9a\xd0\xb0\xd0\xbc\xd0\xb5\xd0\xbd\xd0\xbd\xd1\x8b\xd0\xb9 \xd0\xb3\xd0\xbe\xd1\x81\xd1\x82\xd1\x8c, Kamennyi gost, 1872) oli musiikillisesti kokeileva: siin\xc3\xa4 k\xc3\xa4ytettiin rohkeita harmonioita, modulaatioita eik\xc3\xa4 siihen oltu merkitty s\xc3\xa4vellajeja lainkaan. Aleksandr Serovin suuri esikuva oli Richard Wagner, vaikka h\xc3\xa4nen oopperansa Judith (1863) ja Rogneda (1865) muistuttivatkin enemm\xc3\xa4nkin mayerbeeril\xc3\xa4ist\xc3\xa4 grand op\xc3\xa9raa kuin Wagnerin kokonaistaideteoksia.\n_START_SECTION_\n\xe2\x80\x9dMahtava pieni ryhm\xc3\xa4\xe2\x80\x9d\n_START_PARAGRAPH_\n1800-luvun puolenv\xc3\xa4lin j\xc3\xa4lkeen ven\xc3\xa4l\xc3\xa4inen musiikkiel\xc3\xa4m\xc3\xa4 puhkesi kukoistukseen Pietarin ja Moskovan konservatorioiden perustamisen johdosta. Oppilaitosten my\xc3\xb6t\xc3\xa4 ven\xc3\xa4l\xc3\xa4isten muusikoiden ja s\xc3\xa4velt\xc3\xa4jien ammattitaito nousi uudelle tasolle ja loi pohjan vahvalle taidemusiikkiperinteelle, joka jatkuu Ven\xc3\xa4j\xc3\xa4ll\xc3\xa4 yh\xc3\xa4. Mili Balakirevin, C\xc3\xa9sar Cuin, Aleksandr Borodinin, Modest Musorgskiin ja Nikolai Rimski-Korsakovin muodostama kansallismielinen \xe2\x80\x9dmahtava pieni ryhm\xc3\xa4\xe2\x80\x9d pyrki luomaan Glinkan jalanj\xc3\xa4ljiss\xc3\xa4 uutta aidosti ven\xc3\xa4l\xc3\xa4ist\xc3\xa4 musiikkia. Ryhm\xc3\xa4n j\xc3\xa4senist\xc3\xa4 Nikolai Rimski-Korsakov oli erityisen tuottelias oopperas\xc3\xa4velt\xc3\xa4j\xc3\xa4 yhteens\xc3\xa4 viidell\xc3\xa4toista oopperalla, joista tunnetuimpia ovat Sadko (\xd0\xa1\xd0\xb0\xd0\xb4\xd0\xba\xd0\xbe, 1896), Tsaari Saltanin tarina (\xd0\xa1\xd0\xba\xd0\xb0\xd0\xb7\xd0\xba\xd0\xb0 \xd0\xbe \xd1\x86\xd0\xb0\xd1\x80\xd0\xb5 \xd0\xa1\xd0\xb0\xd0\xbb\xd1\x82\xd0\xb0\xd0\xbd\xd0\xb5, Skazka o tsare Saltane, 1900) ja Kultainen kukko (\xd0\x97\xd0\xbe\xd0\xbb\xd0\xbe\xd1\x82\xd0\xbe\xd0\xb9 \xd0\xbf\xd0\xb5\xd1\x82\xd1\x83\xd1\x88\xd0\xbe\xd0\xba, Zolotoi petu\xc5\xa1ok, 1909). Omien teostensa lis\xc3\xa4ksi Rimski-Korsakov my\xc3\xb6s viimeisteli Borodinin prinssi Igor oopperan, orkestroi osittain Cuin William Ratcliffin aikaisemmin mainitun Kivisen vieraan lis\xc3\xa4ksi. Viisikon merkitt\xc3\xa4vimm\xc3\xa4ksi oopperas\xc3\xa4velt\xc3\xa4j\xc3\xa4ksi nousi kuitenkin Modest Musorgski, vaikka suurin osa h\xc3\xa4nen oopperaprojekteistaan j\xc3\xa4i keskener\xc3\xa4isiksi. Ven\xc3\xa4l\xc3\xa4isen oopperan merkkipaalu Boris Godunov (\xd0\x91\xd0\xbe\xd1\x80\xd0\xb8\xd1\x81 \xd0\x93\xd0\xbe\xd0\xb4\xd1\x83\xd0\xbd\xd0\xbe\xd0\xb2, 1869) k\xc3\xa4vi l\xc3\xa4pi my\xc3\xb6s lukuisia revisioita ennen kuin se saavutti lopullisen muotonsa. Se esitettiin ensimm\xc3\xa4ist\xc3\xa4 kertaa vasta 1874 johtuen muun muassa ongelmista sensoriviranomaisten kanssa. Musorgskin kuoltua alkoholismiin vain 42-vuotiaana Rimski-Korsakov muokkasi teosta poistaakseen yst\xc3\xa4v\xc3\xa4ns\xc3\xa4 "k\xc3\xb6mpelyydet". T\xc3\xa4m\xc3\xa4n j\xc3\xa4lkeen teosta kuitenkin alettiin esitt\xc3\xa4\xc3\xa4 enemm\xc3\xa4n. 1900-luvun aikana Musorgskin alkuper\xc3\xa4isen tummas\xc3\xa4vyisen orkestroinnin arvostus on noussut. Musorgskin toisesta historiallisesta oopperasta, Hovan\xc5\xa1t\xc5\xa1inasta (\xd0\xa5\xd0\xbe\xd0\xb2\xd0\xb0\xd0\xbd\xd1\x89\xd0\xb8\xd0\xbd\xd0\xb0), oli valmiina vain pianopartituuri s\xc3\xa4velt\xc3\xa4j\xc3\xa4n kuollessa, ja senkin viimeisteli ensi-iltaan Rimski-Korsakov. Dmitri \xc5\xa0ostakovit\xc5\xa1 laati my\xc3\xb6hemmin uuden soitinnuksen, jonka arvellaan olevan l\xc3\xa4hemp\xc3\xa4n\xc3\xa4 s\xc3\xa4velt\xc3\xa4j\xc3\xa4n alkuper\xc3\xa4ist\xc3\xa4 tarkoitusta.\n_START_SECTION_\nPjotr T\xc5\xa1aikovski\n_START_PARAGRAPH_\n"Mahtavan pienen ryhm\xc3\xa4n" edustaman kansallisromanttisen n\xc3\xa4kemyksen n\xc3\xa4enn\xc3\xa4isen\xc3\xa4 vastapainona 1800-luvun loppupuolella oli Pjotr T\xc5\xa1aikovski, vaikka t\xc3\xa4m\xc3\xa4 arvostikin suuresti Mili Balakirevi\xc3\xa4 ja oli my\xc3\xb6s hyvin kansallistuntoinen. T\xc5\xa1aikovski oli ensimm\xc3\xa4inen ven\xc3\xa4l\xc3\xa4inen s\xc3\xa4velt\xc3\xa4j\xc3\xa4, joka oli saanut t\xc3\xa4ysin ammatillisen koulutuksen, mik\xc3\xa4 oli osaltaan vaikuttamassa h\xc3\xa4nen leimautumiseensa "l\xc3\xa4nsimaisten vaikutteiden kannattajaksi". T\xc5\xa1aikovskin kaksi t\xc3\xa4rkeint\xc3\xa4 oopperateosta perustuvat Aleksandr Pu\xc5\xa1kinin teoksiin. N\xc3\xa4ist\xc3\xa4 Jevgeni Onegin (\xd0\x95\xd0\xb2\xd0\xb3\xd0\xb5\xd0\xbd\xd0\xb8\xd0\xb9 \xd0\x9e\xd0\xbd\xd0\xb5\xd0\xb3\xd0\xb8\xd0\xbd, 1879) sis\xc3\xa4lt\xc3\xa4\xc3\xa4 kansanmusiikinomaisia aineksia ja siin\xc3\xa4 liitet\xc3\xa4\xc3\xa4n taidokkaasti eri s\xc3\xa4vellajeja henkil\xc3\xb6hahmoihin ja tunteisiin. Patarouva (\xd0\x9f\xd0\xb8\xd0\xba\xd0\xbe\xd0\xb2\xd0\xb0\xd1\x8f \xd0\xb4\xd0\xb0\xd0\xbc\xd0\xb0, Pikovaja dama, 1890) sijoittui Katariina Suuren Ven\xc3\xa4j\xc3\xa4lle ja siin\xc3\xa4 lainataan tuon aikakauden musiikkia._NEWLINE_Ennen vallankumousta merkitt\xc3\xa4vimm\xc3\xa4t oopperas\xc3\xa4velt\xc3\xa4j\xc3\xa4t olivat Sergei Tanejev, Sergei Rahmaninov ja Igor Stravinsky. Rahmaninovin muun tuotannon varjoon j\xc3\xa4\xc3\xa4nyt Francesca da Rimini (1906) oli vaikutteita italialaisesta verismist\xc3\xa4. Stravinsky s\xc3\xa4velsi ennen ulkomaille muutamistaan oopperan Satakieli (1914), jossa oli jo havaittavissa s\xc3\xa4velt\xc3\xa4j\xc3\xa4n moderni ote varsinkin musiikkidramatiikan osalta.\n_START_SECTION_\n1900-luvun ooppera\n_START_PARAGRAPH_\n1900-luvun aikana ooppera kehittyi muun taidemusiikin tavoin eri suuntiin, ja siksi oopperan kehityst\xc3\xa4 voidaan tarkastella ensisijaisesti yksitt\xc3\xa4isten s\xc3\xa4velt\xc3\xa4jien ja teosten kautta, koska oopperalla muotokieli ei ollut en\xc3\xa4\xc3\xa4 yhten\xc3\xa4inen. Vuosisadan aikana s\xc3\xa4velt\xc3\xa4j\xc3\xa4t loivat uutta oopperataidetta monin toisesta poikkeavin keinoin. Vuosisadan alussa s\xc3\xa4velletyt oopperat olivat viel\xc3\xa4 kauttaaltaan tonaalisia ja s\xc3\xa4velkieli yhten\xc3\xa4isemp\xc3\xa4\xc3\xa4, mutta 1900-luvun musiikissa s\xc3\xa4veltasoj\xc3\xa4rjestelmien, rytmin ja muodon saralla tehdyt innovaatiot tulivat v\xc3\xa4ritt\xc3\xa4m\xc3\xa4\xc3\xa4n my\xc3\xb6s oopperataidetta.\n_START_SECTION_\nSaksankielinen ooppera\n_START_PARAGRAPH_\nKehityskulku saksalaisessa musiikissa Webernin Taika-ampujasta Straussin Elektraan huipentui Arnold Sch\xc3\xb6nbergin musiikissa, jossa s\xc3\xa4velt\xc3\xa4j\xc3\xa4 luopui kokonaan 300 vuotta musiikkia hallinneesta duuri-mollitonaliteetista. H\xc3\xa4nen varhainen musiikkidraamansa Erwartung (\xe2\x80\x9dOdotus\xe2\x80\x9d, 1909) sopraanolle ja orkesterille on tarina naisesta, joka odottaa rakastettuaan pime\xc3\xa4ss\xc3\xa4 mets\xc3\xa4ss\xc3\xa4. Se sai jatkoa teoksilla Die Gl\xc3\xbcckliche Hand (\xe2\x80\x9dOnnellinen k\xc3\xa4si\xe2\x80\x9d, 1913), Von heute auf Morgen (\xe2\x80\x9dT\xc3\xa4st\xc3\xa4 aamusta l\xc3\xa4htien\xe2\x80\x9d, 1930) ja keskener\xc3\xa4iseksi j\xc3\xa4\xc3\xa4neell\xc3\xa4 oopperalla Mooses ja Aaron (Moses und Aron). Erityisesti kahdessa j\xc3\xa4lkimm\xc3\xa4isess\xc3\xa4 oopperassa Sch\xc3\xb6nberg k\xc3\xa4ytti uutta kehitt\xc3\xa4m\xc3\xa4\xc3\xa4ns\xc3\xa4 kaksitoistas\xc3\xa4velj\xc3\xa4rjestelm\xc3\xa4\xc3\xa4. Mooses ja Aaron -oopperaa pidet\xc3\xa4\xc3\xa4n yhten\xc3\xa4 1900-luvun musiikin keskeisist\xc3\xa4 oopperateoksista. Mooseksen osuudet oopperassa ovat niin sanottua puhelaulua (Sprechgesang), jossa laulu\xc3\xa4\xc3\xa4nell\xc3\xa4 tuotetaan vain summittaisia s\xc3\xa4velkorkeuksia, mutta ei varsinaisesti lauleta. Tuntemattomasta syyst\xc3\xa4 Sch\xc3\xb6nberg ei koskaan s\xc3\xa4velt\xc3\xa4nyt oopperan kolmatta n\xc3\xa4yt\xc3\xb6st\xc3\xa4, vaikka libretto siihen oli kirjoitettu._NEWLINE_Sch\xc3\xb6nbergin oppilaan Alban Bergin ensimm\xc3\xa4inen oopperateos Wozzeck (1925) on ekspressionistisen oopperan ja koko 1900-luvun oopperataiteen merkkiteos, joka perustuu Georg B\xc3\xbcchnerin n\xc3\xa4ytelm\xc3\xa4\xc3\xa4n. Ooppera ei ole puhtaasti atonaalinen eik\xc3\xa4 dodekafoninenkaan, vaikka atonaalisuutta ja dodekafoniaa k\xc3\xa4ytet\xc3\xa4\xc3\xa4nkin teoksessa tehokeinoina kuten my\xc3\xb6s Sch\xc3\xb6nbergin kehitt\xc3\xa4m\xc3\xa4\xc3\xa4 puhelaulua. Rakenteeltaan ooppera on kolmin\xc3\xa4yt\xc3\xb6ksinen ja jokaisessa n\xc3\xa4yt\xc3\xb6ksess\xc3\xa4 on viisi kohtausta, joista kukin perustuu omaan musiikilliseen muotoonsa: esimerkiksi sonaatti tai rondo. Teoksen p\xc3\xa4\xc3\xa4henkil\xc3\xb6 Wozzeck on ymp\xc3\xa4rist\xc3\xb6ns\xc3\xa4 ep\xc3\xa4onninen uhri, joka on kanssaihmistens\xc3\xa4 halveksima ja rakkaudessa petetty ja joka lopulta ajautuu murhaan ja itsemurhaan. Bergin toinen ooppera Lulu j\xc3\xa4i keskener\xc3\xa4iseksi s\xc3\xa4velt\xc3\xa4j\xc3\xa4n kuollessa vuonna 1935. Sen j\xc3\xa4lkeen, kun Sch\xc3\xb6nberg, Anton Webern ja Alexander von Zemlinsky olivat kielt\xc3\xa4ytyneet teoksen viimeistelemisest\xc3\xa4, Bergin leski ilmoitti, ettei sit\xc3\xa4 voitu saattaa p\xc3\xa4\xc3\xa4t\xc3\xb6kseen, eik\xc3\xa4 luovuttanut hallussaan ollutta materiaalia kenellek\xc3\xa4\xc3\xa4n. Teoksen viimeisest\xc3\xa4 n\xc3\xa4yt\xc3\xb6ksest\xc3\xa4 oli kuitenkin olemassa perinpohjaiset s\xc3\xa4velt\xc3\xa4j\xc3\xa4n luonnokset ja osa orkestroinnistakin valmiina ja se esitettiin lopulta Friedrich Cerhan viimeistelem\xc3\xa4n\xc3\xa4 vuonna 1979. Lulussa Berg k\xc3\xa4ytt\xc3\xa4\xc3\xa4 runsaammin kaksitoistas\xc3\xa4velj\xc3\xa4rjestelm\xc3\xa4\xc3\xa4 ja kuutta hyvin erilaista vokaalisen ilmaisun muotoa puhutusta dialogista aina p\xc3\xa4\xc3\xa4henkil\xc3\xb6n runsaasti koristeltuun lauluun.\n_START_SECTION_\nZeitoper\n_START_PARAGRAPH_\nToisen Wienin koulukunnan s\xc3\xa4velt\xc3\xa4jien rinnalla Weimarin tasavallassa toisenlaista oopperatraditiota edusti muun muassa s\xc3\xa4velt\xc3\xa4jien Kurt Weill ja Ernst K\xc5\x99enekin edustama Zeitoper tai ajankohtaisooppera. K\xc5\x99enek ja Weill pyrkiv\xc3\xa4t tekem\xc3\xa4\xc3\xa4n oopperasta laajempien kansankerroksien taidetta yhdistelem\xc3\xa4ll\xc3\xa4 oopperaan viihteellisin\xc3\xa4 pidettyj\xc3\xa4 aineksia, kuten sketsej\xc3\xa4 ja tanssinumeroita. K\xc5\x99enekin l\xc3\xa4pimurtoteos Jonny spielt auf (\xe2\x80\x9dJonny alkaa soittaa\xe2\x80\x9d, 1927) yhdisti ennenkuulumattomalla tavalla jazz-aineksia taidemusiikkiin. Oopperan libretossa esiintyy my\xc3\xb6s kiitojunia, poliisiautoja ja muita uuteen moderniin el\xc3\xa4m\xc3\xa4ntapaa kuuluvia aineksia. Siit\xc3\xa4 tuli valtavan suosittu ja se k\xc3\xa4\xc3\xa4nnettiin nopeasti 14 kielelle. Weillin varhaistuotannossa oli vaikutteita ekspressionisteilta, ja s\xc3\xa4velt\xc3\xa4j\xc3\xa4 sekoitti erilaisia s\xc3\xa4vellystyylej\xc3\xa4 toisiinsa vapaasti koko uransa ajan. Merkitt\xc3\xa4v\xc3\xa4 vaikutus Weilin musiikkiin oli my\xc3\xb6s yhteisty\xc3\xb6ll\xc3\xa4 n\xc3\xa4ytelm\xc3\xa4kirjailija Bertolt Brechtin kanssa. Heid\xc3\xa4n tunnetuin yhteisproduktionsa on John Gayn Kerj\xc3\xa4l\xc3\xa4isoopperaa mukaileva Kolmen pennin ooppera (Die Dreigroschenoper, 1928), joka kritisoi voimakkaasti Saksassa vallinnutta korruptiota. Zeitoper j\xc3\xa4i lyhytik\xc3\xa4iseksi ilmi\xc3\xb6ksi erityisesti siksi, ett\xc3\xa4 vuonna 1933 valtaan nousseet natsit suosivat perinteist\xc3\xa4 saksalaista oopperataidetta, erityisesti Wagneria, ja tukahduttivat modernistiset suuntaukset. Sek\xc3\xa4 K\xc5\x99enek ett\xc3\xa4 Weill, samoin kuin Sch\xc3\xb6nberg, muuttivat t\xc3\xa4m\xc3\xa4n seurauksena 1930-luvulla Yhdysvaltoihin.\n_START_SECTION_\nOoppera natsi-Saksassa\n_START_PARAGRAPH_\nKansallissosialistien noustua valtaan he perustivat pian valtakunnanmusiikkikamarin (saks. Reichsmusikkammer) valvomaan musiikkiel\xc3\xa4m\xc3\xa4\xc3\xa4. Sen johtoon Joseph Goebbels nimitti vuonna 1933 l\xc3\xa4hes 70-vuotiaan Richard Straussin. Strauss pakotettiin kuitenkin pian eroamaan, koska h\xc3\xa4n jatkoi yhteisty\xc3\xb6t\xc3\xa4 juutalaisen libretistin Stefan Zweigin kanssa. Natsit m\xc3\xa4\xc3\xa4ritteliv\xc3\xa4t Kolmannessa valtakunnassa sallitun musiikin tarkkaan: musiikki ei saanut olla dissonanttista, atonaalista, dodekafonista, "kaoottista", juutalaista, jazz-vaikutteista tai vasemmistolaista. T\xc3\xa4m\xc3\xa4n perusteella valtaosa modernistisesta ja modernista musiikista kiellettiin. Vallanpit\xc3\xa4j\xc3\xa4t keskittyiv\xc3\xa4t 1800-luvun suurten saksalaisten s\xc3\xa4velt\xc3\xa4jien kuten Beethovenin ja Anton Brucknerin teosten esitt\xc3\xa4miseen osoittaakseen Saksan kansan ylivertaisuutta muihin kansallisuuksiin n\xc3\xa4hden. Erityisesti vallanpit\xc3\xa4jien suosiossa oli Richard Wagner s\xc3\xa4velt\xc3\xa4j\xc3\xa4n antisemiittisten n\xc3\xa4kemyksien ja Ring-sarjan saksalaisen mytologian vuoksi. Adolf Hitler oli suuri Wagnerin ihailija ja pyrki yhdist\xc3\xa4m\xc3\xa4\xc3\xa4n t\xc3\xa4m\xc3\xa4n musiikin kehitt\xc3\xa4m\xc3\xa4\xc3\xa4ns\xc3\xa4 Saksan kansan sankarilliseen historiaan. Hitler oli my\xc3\xb6s Bayreuthin oopperafestivaaleja johtaneen Winifred Wagnerin, s\xc3\xa4velt\xc3\xa4j\xc3\xa4n pojan Siegfriedin lesken, henkil\xc3\xb6kohtainen yst\xc3\xa4v\xc3\xa4 ja oopperafestivaaleista tuli merkitt\xc3\xa4v\xc3\xa4 kansallinen tapahtuma ja se sai valtiolta rahallista tukea. Wagnerin musiikki liitettiin my\xc3\xb6s Kolmannen valtakunnan kohtaloihin: kun uutinen Stalingradin antautumisesta oli kantautunut Berliiniin, radiossa soitettiin toistuvasti useiden p\xc3\xa4ivien ajan Siegfriedin hautajaismarssia Jumalten tuhosta._NEWLINE_Ainoa natsi-Saksassa s\xc3\xa4velt\xc3\xa4nyt s\xc3\xa4velt\xc3\xa4j\xc3\xa4, joka on noussut kansainv\xc3\xa4liseen maineeseen on Carl Orff, jonka n\xc3\xa4ytt\xc3\xa4m\xc3\xb6kantaatti Carmina Burana on erityisen tunnettu. Orff s\xc3\xa4velsi my\xc3\xb6s lukuisia muita n\xc3\xa4ytt\xc3\xa4m\xc3\xb6teoksia, jotka kuitenkaan eiv\xc3\xa4t ole tulleet laajasti esitetyiksi Saksan ulkopuolella. My\xc3\xb6s Werner Egk s\xc3\xa4velsi lukuisia teoksia, joista musiikillisesti hyvin perinteinen Die Zaubergeige (\xe2\x80\x9dTaikaviulu\xe2\x80\x9d, 1935) oli kansallissosialistisen Saksan suosituimpia oopperoita.\n_START_SECTION_\nLes Six\n_START_PARAGRAPH_\nRanskalaisen musiikin keskeinen vaikuttaja 1920-luvulla oli uusklassista tyylisuuntaa edustanut Les Six -ryhm\xc3\xa4, jonka muodostivat Georges Auric, Louis Durey, Arthur Honegger, Darius Milhaud, Francis Poulenc ja Germaine Tailleferre. Heid\xc3\xa4n tavoitteenaan oli saksalaisen romantiikan j\xc3\xa4lkien poistaminen Ranskan musiikista, impressionismin herkkyyden ter\xc3\xa4v\xc3\xb6itt\xc3\xa4minen ja uusien klassististen ihanteiden omaksuminen. Ryhm\xc3\xa4 k\xc3\xa4ytti oopperoissaan paljon Jean Cocteaun librettoja._NEWLINE_Arthur Honeggerin oratoriossa Le roi David (\xe2\x80\x9dKuningas David\xe2\x80\x9d, 1921) sek\xc3\xa4 oopperoissa Judith (1926), ja Antigone (1927) kuuluvat s\xc3\xa4velt\xc3\xa4j\xc3\xa4n musiikin tyypilliset piirteet: musiikin dynaamisuus, rohkeat orkesteriv\xc3\xa4rit ja kirpe\xc3\xa4t harmoniat. Le roi Davidissa s\xc3\xa4velt\xc3\xa4j\xc3\xa4 yhdisti perinteiseen kuorolauluun piirteit\xc3\xa4 gregoriaanisesta laulusta, barokkipolyfoniasta ja jazzista. Milhaud\xe2\x80\x99n lukuisista oopperoista parhaimpina on pidetty kamarioopperaa Les malheurs d\'Orph\xc3\xa9e (\xe2\x80\x9dOrpheuksen onnettomuudet\xe2\x80\x9d, 1926), Aiskhyloksen trilogiaan perustuvaa monimutkaista ja moniosaista mittavaa teosta Oresteia (1913\xe2\x80\x9322), jonka viimeinen osa esitettiin radiossa vasta vuonna 1949 sek\xc3\xa4 suurimuotoista grand op\xc3\xa9raa  Bolivar (1936). Francis Poulencin surrealistinen Les mamelles de Tir\xc3\xa9sias (\xe2\x80\x9dTiresiaan rinnat\xe2\x80\x9d, 1947) perustuu Guillaume Apollinairen n\xc3\xa4ytelm\xc3\xa4\xc3\xa4n. Se koostuu enimm\xc3\xa4kseen sarjasta soololauluja, joita yhdistet\xc3\xa4\xc3\xa4n toisiinsa v\xc3\xa4lill\xc3\xa4 puhutulla dialogilla ja toisinaan resitatiivilla. Harmonioiltaan ooppera on perinteisen tonaalinen. Dialogues des Carm\xc3\xa9lites (\xe2\x80\x9dKarmeliittanunnien keskusteluja\xe2\x80\x9d, 1957) sijoittuu Ranskan vallankumouksen ymp\xc3\xa4rille. Oopperassa k\xc3\xa4ytet\xc3\xa4\xc3\xa4n modaalisia harmonioita, jotka ovat saaneet vaikutteita Musorgskilta ja Stravinkylta. Poulencin viimeiseksi oopperaksi j\xc3\xa4i La Voix humaine (\xe2\x80\x9dIhmis\xc3\xa4\xc3\xa4ni\xe2\x80\x9d, 1959). Ooppera kertoo tarinan naisesta, joka puhelinkeskustelun aikana ymm\xc3\xa4rt\xc3\xa4\xc3\xa4 menett\xc3\xa4neens\xc3\xa4 rakastettunsa. Miehen vastausten aikana vallitsee hiljaisuus.\n_START_SECTION_\nNeuvostoliitto\n_START_PARAGRAPH_\nVen\xc3\xa4j\xc3\xa4n sis\xc3\xa4llisodan j\xc3\xa4lkeen vasta perustetussa Neuvostoliitossa vallitsi suhteellisen liberaali yhteiskuntailmapiiri aina Josif Stalinin lopulliseen valtaannousuun 1930-luvun alussa asti. Musiikkiel\xc3\xa4m\xc3\xa4ss\xc3\xa4 vallitsi kaksi p\xc3\xa4\xc3\xa4suuntausta, joita edustavat yhdistykset, Uuden musiikin yhdistys ASM ja Ven\xc3\xa4l\xc3\xa4isten proletariaattimuusikoiden yhdistys RAPM molemmat perustettiin vuonna 1923. Edellinen pyrki edist\xc3\xa4m\xc3\xa4\xc3\xa4n modernismia ja otti vaikutteita muun muassa Stravinskylta, Paul Hindemithilt\xc3\xa4 ja Sch\xc3\xb6nbergilt\xc3\xa4, kun taas j\xc3\xa4lkimm\xc3\xa4inen piti modernismia elitistisen\xc3\xa4 ja pyrki edist\xc3\xa4m\xc3\xa4\xc3\xa4n perinteist\xc3\xa4 tonaalista musiikkia. Koko 1920-luku oli neuvostomusiikissa rohkean kokeilun aikaa, vaikka teoksien joukosta ei varsinaisia mestariteoksia l\xc3\xb6ydyk\xc3\xa4\xc3\xa4n. Perinteisi\xc3\xa4 romanttisia oopperoita esitettiin uusilla libretoilla: esimerkiksi Tosca esitettiin Leningradissa vuonna 1924 nimell\xc3\xa4 Borba za Kommunu (\xd0\x91\xd0\xbe\xd1\x80\xd1\x8c\xd0\xb1\xd0\xb0 \xd0\xb7\xd0\xb0 \xd0\xba\xd0\xbe\xd0\xbc\xd0\xbc\xd1\x83\xd0\xbd\xd1\x83 eli Taistelu kommuunin puolesta) ja Giacomo Meyerbeerin Hugenotit sai uudeksi nimekseen Dekabristy (Dekabristit)._NEWLINE_1920-luvun loppupuolella ilmapiiri alkoi muuttua ja modernia estetiikkaa vastaan alettiin hy\xc3\xb6k\xc3\xa4t\xc3\xa4 puolueen lehdist\xc3\xb6ss\xc3\xa4. Dmitri \xc5\xa0ostakovit\xc5\xa1in satiirinen ooppera \xd0\x9d\xd0\xbe\xd1\x81 (Nos, Nen\xc3\xa4 1930) poistettiin ohjelmistosta vain 16 esityksen j\xc3\xa4lkeen eik\xc3\xa4 sit\xc3\xa4 n\xc3\xa4hty maassa ennen vuotta 1974. Puolueen vuonna 1932 julkaisema virallinen taidepolitiikka muutti tilanteen lopullisesti. Taiteen katsottiin muuttuneen liian elitistiseksi ja s\xc3\xa4velt\xc3\xa4jilt\xc3\xa4 odotettiin helpommin l\xc3\xa4hestytt\xc3\xa4vi\xc3\xa4 sosialistisen realismin mukaisia teoksia. Kilpailevat musiikkiyhdistykset lakkautettiin ja niiden tilalle perustettiin uusi Neuvostoliiton s\xc3\xa4velt\xc3\xa4j\xc3\xa4liitto. \xc5\xa0ostakovit\xc5\xa1in \xd0\x9b\xd0\xb5\xd0\xb4\xd0\xb8 \xd0\x9c\xd0\xb0\xd0\xba\xd0\xb1\xd0\xb5\xd1\x82 \xd0\x9c\xd1\x86\xd0\xb5\xd0\xbd\xd1\x81\xd0\xba\xd0\xbe\xd0\xb3\xd0\xbe \xd1\x83\xd0\xb5\xd0\xb7\xd0\xb4\xd0\xb0 (Ledi Makbet Mtsenskogo uezda, Mtsenskin kihlakunnan lady Macbeth, 1936) sai ensi-illassa innostuneen vastaanoton, mutta teilattiin t\xc3\xa4ysin kaksi vuotta my\xc3\xb6hemmin otsikolla "Sekasotkua musiikin asemesta" Pravdassa ilmestyneell\xc3\xa4 arvostelulla ja s\xc3\xa4velt\xc3\xa4j\xc3\xa4 oli ilmeisen l\xc3\xa4hell\xc3\xa4 menett\xc3\xa4\xc3\xa4 henkens\xc3\xa4. Kommunistisen puolueen ihanteiden mukaiseksi mestariteokseksi nostettiin Ivan Dzer\xc5\xbeinskin \xd0\xa2\xd0\xb8\xd1\x85\xd0\xb8\xd0\xb9 \xd0\xb4\xd0\xbe\xd0\xbd (Tihi Don, Hiljaa virtaa Don, 1935), joka perustui Mihail \xc5\xa0olohovin samannimiseen romaaniin. Teos oli musiikilliselta kielelt\xc3\xa4\xc3\xa4n eritt\xc3\xa4in vanhoillinen ja sis\xc3\xa4lsi paljon kansanmusiikin omaisia aineksia. Ooppera sai my\xc3\xb6s lukuisia j\xc3\xa4ljittelij\xc3\xb6it\xc3\xa4. Pravdan arvostelu, joka tyrm\xc3\xa4si Mtsenskin kihlakunnan lady Macbethin verrattiin sit\xc3\xa4 nimenomaisesti Hiljaa virtaa Donin melodisuuteen ja kuoro-osuuksiin._NEWLINE_Sergei Prokofjev asui ulkomailla vuodesta 1918 aina vuoteen 1935 asti, miss\xc3\xa4 valmistui h\xc3\xa4nen ensimm\xc3\xa4iset oopperansakin: Maddalena (1911) ja Igrok (Pelurit, 1919). \xd0\x9b\xd1\x8e\xd0\xb1\xd0\xbe\xd0\xb2\xd1\x8c \xd0\xba \xd1\x82\xd1\x80\xd1\x91\xd0\xbc \xd0\xb0\xd0\xbf\xd0\xb5\xd0\xbb\xd1\x8c\xd1\x81\xd0\xb8\xd0\xbd\xd0\xb0\xd0\xbc (Ljubov k trjom apelsinam, Rakkaus kolmeen appelsiiniin, 1921), joka sai ensi-iltansa Chicagossa, on monipolvinen satu nuoresta prinssist\xc3\xa4, jonka noita saa rakastumaan kolmeen appelsiiniin. Palattuaan takaisin Neuvostoliittoon vuonna 1935 Prokofjevkin joutui pian virallisen kommunistisen kulttuuripolitiikan ikeen alle. Neuvostoliitossa h\xc3\xa4n s\xc3\xa4velsi Ukrainaan, Ven\xc3\xa4j\xc3\xa4n vallankumouksen p\xc3\xa4\xc3\xa4t\xc3\xb6svaiheisiin sijoittuvan \xd0\xa1\xd0\xb5\xd0\xbc\xd1\x91\xd0\xbd \xd0\x9a\xd0\xbe\xd1\x82\xd0\xba\xd0\xbe (Semjon Kotko, 1940) -oopperan, jossa h\xc3\xa4n k\xc3\xa4ytti kansanmusiikkiaiheita ja pyrki melodisuuteen. Tulos ei kuitenkaan kelvannut puolueelle ja teos j\xc3\xa4i syrj\xc3\xa4\xc3\xa4n melkein kahdeksi vuosikymmeneksi. Sodan aikana Prokofjev s\xc3\xa4velsi kaksi oopperaa Obrut\xc5\xa1enije v monastyre (Kihlaus luostarissa, 1946) ja \xd0\x92\xd0\xbe\xd0\xb9\xd0\xbd\xd0\xb0 \xd0\xb8 \xd0\xbc\xd0\xb8\xd1\x80 (Voina i mir, Sota ja rauha, 1946), jotka otettiin hyvin vastaan.\n_START_SECTION_\nNeuvosto-ooppera sodan j\xc3\xa4lkeen\n_START_PARAGRAPH_\nKulttuuriel\xc3\xa4m\xc3\xa4n tiukka kontrolli jatkui Neuvostoliitossa aina sen hajoamiseen asti ja sit\xc3\xa4 toteutti erityisesti S\xc3\xa4velt\xc3\xa4j\xc3\xa4liiton johdossa pitk\xc3\xa4\xc3\xa4n toiminut Tihon Hrennikov. Teosten tyyli s\xc3\xa4ilyi puccininin ja verismin sekoituksena, johon liitettiin neuvostohenkist\xc3\xa4 retoriikkaa. Koko aikakauden ainoana merkitt\xc3\xa4v\xc3\xa4n\xc3\xa4 teoksena voidaan pit\xc3\xa4\xc3\xa4 Juri \xc5\xa0aporinin oopperaa Dekabristy (\xe2\x80\x9dDekabristit\xe2\x80\x9d, 1957). Tilanne alkoi ratkaisevasti muuttua vasta 1990-luvun alussa Neuvostoliiton hajotessa. Alfred Schnittken \xc5\xbdizn s idiotom (El\xc3\xa4m\xc3\xa4 idiootin kanssa, 1992), joka sai ensi-iltansa Amsterdamissa, on satiirinen esitys el\xc3\xa4m\xc3\xa4st\xc3\xa4 Neuvostoliitossa. Schnittken seuraavat oopperat, renessanssis\xc3\xa4velt\xc3\xa4j\xc3\xa4 Carlo Gesualdosta kertova Gesualdo (1995) ja Historia von D. Johann Fausten saivat my\xc3\xb6s ensi-iltansa ulkomailla.\n_START_SECTION_\nModernismi\n_START_PARAGRAPH_\nTaidemusiikki koki suuren murroksen toisen maailmansodan j\xc3\xa4lkeen. Maailmansodan aikana varttunut uusi s\xc3\xa4velt\xc3\xa4j\xc3\xa4sukupolvi halusi kehitt\xc3\xa4\xc3\xa4 taidemusiikille aivan uudenlaista estetiikkaa. Keskeiseksi musiikin tyylisuunnaksi nousi sarjallisuus, jonka esikuvana olivat Sch\xc3\xb6nberg sek\xc3\xa4 etenkin Webernin rakenteellisesti hiottu dodekafonia. Nuottien s\xc3\xa4velkorkeuksien lis\xc3\xa4ksi nyt my\xc3\xb6s muutkin musiikin parametrit kuten rytmi ja dynamiikka asetettiin sarjoihin. Monet sarjallisuutta k\xc3\xa4ytt\xc3\xa4neet s\xc3\xa4velt\xc3\xa4j\xc3\xa4t eiv\xc3\xa4t s\xc3\xa4velt\xc3\xa4neet lainkaan oopperoita ja jotkut keskeiset vaikuttajat suhtautuivat musiikinlajiin jopa vihamielisesti. Pierre Boulez, er\xc3\xa4s merkitt\xc3\xa4vimmist\xc3\xa4 sarjallisista s\xc3\xa4velt\xc3\xa4jist\xc3\xa4, huudahti jopa: \xe2\x80\x9dpolttakaa oopperatalot!\xe2\x80\x9d _NEWLINE_Sarjallisuutta musiikissaan k\xc3\xa4ytt\xc3\xa4neist\xc3\xa4 s\xc3\xa4velt\xc3\xa4jist\xc3\xa4 merkitt\xc3\xa4vimpi\xc3\xa4 oopperas\xc3\xa4velt\xc3\xa4ji\xc3\xa4 ovat olleet Hans Werner Henze, Karlheinz Stockhausen ja Olivier Messiaen. Hans Werner Henze on yksi tuotteliaimpia sodanj\xc3\xa4lkeisen ajan oopperas\xc3\xa4velt\xc3\xa4ji\xc3\xa4. H\xc3\xa4n on perehtyi 12-s\xc3\xa4veltekniikkaan, mutta k\xc3\xa4ytt\xc3\xa4\xc3\xa4 teoksissaan my\xc3\xb6s lainauksia ja parodioita muun muassa jazzmusiikista. Hyv\xc3\xa4n vastaanoton saaneiden varhaiskauden oopperoidensa kuten K\xc3\xb6nig Hirchin (1956) ja The Bassarids (1966) Henze ryhtyi tekem\xc3\xa4\xc3\xa4n poliittista musiikkiteatteria. 1970-luvun loppupuolella Henze palasi oopperan pariin ja The English Cat (1983) on saanut vaikutteita niin Bergin Lulusta kuin Monteverdin Il ritorno d\'Ulisse in patriasta. Karlheinz Stockhausen ryhtyi noin 50-vuotiaana s\xc3\xa4velt\xc3\xa4m\xc3\xa4\xc3\xa4n valtavaa seitsenosaista oopperasarjaa Licht (\xe2\x80\x9dValo\xe2\x80\x9d, 1977\xe2\x80\x932002), jonka osilla on viikonp\xc3\xa4ivien nimet ja jonka valmistuminen kesti 25 vuotta. Licht on s\xc3\xa4velletty kolmen melodian pohjalta, joista jokainen liittyy yhteen oopperan p\xc3\xa4\xc3\xa4henkil\xc3\xb6ist\xc3\xa4. Teoksessa ilmenee monitasoista rakenteen yhtenevyytt\xc3\xa4: jokainen melodian nuotti vastaa kokonaisten kohtausten tonaalisia keski\xc3\xb6it\xc3\xa4 ja pituuksia. Tutkija Henry Baconin mukaan teoksen voidaan ajatella viev\xc3\xa4n totaalisen sarjallisuuden periaate loogiseen p\xc3\xa4\xc3\xa4tepisteeseen. Teoksen kokonaispituus on yli 29 tuntia. Messiaenin ainoa oopperateos, viiden tunnin mittainen Franciscus Assisilainen (Saint Fran\xc3\xa7ois d\'Assise, 1983) kertoo 1100-luvulla el\xc3\xa4neen pyhimyksen el\xc3\xa4m\xc3\xa4ntarinan. S\xc3\xa4velt\xc3\xa4j\xc3\xa4 itse kutsui teostaan oopperan sijaan \xe2\x80\x9dspektaakkeliksi\xe2\x80\x9d. Muiden teoksiensa tapaan Messiaen k\xc3\xa4ytt\xc3\xa4\xc3\xa4 oopperassa linnunlaulun kaltaisia musiikillisia motiiveja.\n_START_SECTION_\nMinimalismi\n_START_PARAGRAPH_\n1900-luvun loppupuolella ero uuden musiikin ja laajojen massojen maku oli kasvanut niin suureksi, ett\xc3\xa4 oopperanjohtaja David Freemanin mukaan "jopa Lontoon kokoisessa kaupungissa saattoi tuntea kaikki uuden musiikin konserteissa k\xc3\xa4vij\xc3\xa4t". Useat s\xc3\xa4velt\xc3\xa4j\xc3\xa4t ryhtyiv\xc3\xa4t kehitt\xc3\xa4m\xc3\xa4\xc3\xa4n uutta musiikillista ilmaisua, joka mahdollistaisi t\xc3\xa4ysipainoisen taiteellisen ilmaisun samalla kuitenkin ollen laaja-alaisesti helposti omaksuttavissa. Tuloksena syntyneen minimalismin tunnetuimpia oopperas\xc3\xa4velt\xc3\xa4ji\xc3\xa4 ovat Philip Glass ja John Adams._NEWLINE_Glassin p\xc3\xa4\xc3\xa4teoksina usein pidetyt oopperat Einstein on the Beach (1976), Satyagraha (1980) ja Akhnaten (1983) pyrkiv\xc3\xa4t minimoimaan kielen osuuden. Einstein on the Beachissa k\xc3\xa4ytet\xc3\xa4\xc3\xa4n tekstin\xc3\xa4 p\xc3\xa4\xc3\xa4asiassa vain nuottien solfanimi\xc3\xa4, ja musiikki koostuu loputtomiin toistetuista kuvioista. Mohandas Gandhista kertovassa Satyagrahassa k\xc3\xa4ytet\xc3\xa4\xc3\xa4n tekstiss\xc3\xa4 sanskritia ja Akhnatenissa muinaisakkadia. John Adamsin vuonna 1987 valmistunut Nixon Kiinassa (Nixon in China) on poikkeuksellinen tiukasti nykyaikaan ja maailmanpolitiikkaan liittyv\xc3\xa4n aiheensa vuoksi, jota se k\xc3\xa4sittelee barokkioopperan kaltaisella muodollisuudella. Adamsia pidet\xc3\xa4\xc3\xa4n erityisen taitavana kauniiden, helposti laulettavien vokaalilinjojen s\xc3\xa4velt\xc3\xa4j\xc3\xa4n\xc3\xa4. S\xc3\xa4velt\xc3\xa4j\xc3\xa4n seuraava ooppera Klinghofferin kuolema (The Death of Klinghoffer, 1991) kertoo tapahtumista palestiinalaisterroristien vuonna 1985 kaappaamalla Achille Lauro-laivalla.'