b'\n_START_ARTICLE_\nKeskiajan musiikki\n_START_SECTION_\nKirkollinen musiikki\n_START_PARAGRAPH_\n400\xe2\x80\x931000-luvuilta on s\xc3\xa4ilynyt l\xc3\xa4hinn\xc3\xa4 kirkkomusiikkia. Varhaisen kristillisen musiikin juuret ulottuvat juutalaiseen musiikkiperinteeseen ja erityisesti psalmien laulamiseen. T\xc3\xa4t\xc3\xa4 tukevat tutkimuksissa l\xc3\xb6ydetyt melodiset yht\xc3\xa4l\xc3\xa4isyydet varhaisten kristillisten kirkkojen psalmilaulujen ja juutalaisten suullisen psalmilauluperinteen v\xc3\xa4lill\xc3\xa4._NEWLINE_Toisin kuin luhistuneen Rooman valtakunnan it\xc3\xa4osissa, jossa Bysantin valtakunta pysyi voimissaan viel\xc3\xa4 renessanssiin asti ja jossa siksi oli melko laaja yhten\xc3\xa4inen bysanttilaisen musiikin perinne, l\xc3\xa4ntiset osat joutuivat monien eri kansojen, muun muassa kelttien, anglien, frankkien ja langobardien valtaan. T\xc3\xa4m\xc3\xa4 johti pian erilaisten paikallisten kirkollisten perinteiden syntyyn, joilla jokaisella oli my\xc3\xb6s oma kirkkomusiikkityylins\xc3\xa4. Parhaiten n\xc3\xa4ist\xc3\xa4 lukuisista tyylisuunnista ja perinteist\xc3\xa4 tunnetaan ambrosialainen, vanha roomalainen ja gregoriaaninen kirkkomusiikki, joka on eniten vaikuttanut l\xc3\xa4nsimaisen musiikin kehitykseen.\n_START_SECTION_\nMuut l\xc3\xa4ntiset kirkkomusiikkiperinteet\n_START_PARAGRAPH_\nT\xc3\xa4rkein keskiajalla edelleen vaikuttaneista paikallisista jumalanpalvelusperinteist\xc3\xa4 oli heti Rooman j\xc3\xa4lkeen merkitt\xc3\xa4vimm\xc3\xa4ss\xc3\xa4 italialaisessa kaupungissa Milanossa syntynyt ambrosialainen kirkkomusiikki, joka on nimetty Milanon piispan, pyh\xc3\xa4n Ambrosiuksen mukaan. Ambrosialainen kirkkomusiikki ja riitti ovat s\xc3\xa4ilyneet Milanossa ja sen ymp\xc3\xa4rist\xc3\xb6ss\xc3\xa4 meid\xc3\xa4n p\xc3\xa4iviimme asti, vaikka sit\xc3\xa4 on pyritty vuosisatojen aikana kitkem\xc3\xa4\xc3\xa4n. _NEWLINE_Toinen keskeinen musiikkiperinne, joka s\xc3\xa4ilyi pitk\xc3\xa4\xc3\xa4n kirkon musiikin ja riituksen yhten\xc3\xa4ist\xc3\xa4mispyrkimyksist\xc3\xa4 huolimatta, oli vanha roomalainen kirkkomusiikki, joka on per\xc3\xa4isin 700-luvulta. Melodioiltaan se muistuttaa monin tavoin gregoriaanista kirkkomusiikkia, mutta on koristeellisempaa.\n_START_SECTION_\nPolyfonian kehitys\n_START_PARAGRAPH_\nOn todenn\xc3\xa4k\xc3\xb6ist\xc3\xa4, ett\xc3\xa4 Euroopassa esitettiin polyfonista musiikkia paljon aikaisemmin kuin siit\xc3\xa4 kertovat ensimm\xc3\xa4iset kirjalliset maininnat ovat s\xc3\xa4ilyneet. Yksinkertaisinta polyfonian muotoa, jatkuvan samana pysyv\xc3\xa4n pohjanuotin eli borduna\xc3\xa4\xc3\xa4nen p\xc3\xa4\xc3\xa4lle laulettua melodiaa, esiintyy useimmissa eurooppalaisissa kansanmusiikkiperinteiss\xc3\xa4 ja my\xc3\xb6s monissa aasialaisissa kulttuureissa, mik\xc3\xa4 viittaisi siihen, ett\xc3\xa4 se saattaa periyty\xc3\xa4 jo antiikin ajoista. Bysanttilaisessa kirkkomusiikissa kyseist\xc3\xa4 pohjanuottia nimitet\xc3\xa4\xc3\xa4n iisoniksi. Pohjanuottina k\xc3\xa4ytet\xc3\xa4\xc3\xa4n usein kirkkos\xc3\xa4vellajin peruss\xc3\xa4velt\xc3\xa4._NEWLINE_Toinen yksinkertainen polyfonian muoto, rinnakkainen organum, jossa toinen \xc3\xa4\xc3\xa4ni seuraa melodiaa tasaisen intervallin p\xc3\xa4\xc3\xa4ss\xc3\xa4, oli ilmeisesti my\xc3\xb6s jo vanha perinne, kun se ensimm\xc3\xa4ist\xc3\xa4 kertaa kuvattiin 800-luvulta per\xc3\xa4isin olevassa teoksessa Musica enchiriadis. Esitystapaa nimitettiin kyseisiss\xc3\xa4 k\xc3\xa4sikirjoituksissa nimell\xc3\xa4 organum. Alkuper\xc3\xa4isen melodian eli p\xc3\xa4\xc3\xa4-\xc3\xa4\xc3\xa4nen rinnalla kulki organum-\xc3\xa4\xc3\xa4ni yleens\xc3\xa4 siten, ett\xc3\xa4 \xc3\xa4\xc3\xa4nien et\xc3\xa4isyys toisistaan pysyi samana, tavallisesti kvinttin\xc3\xa4. Molemmat \xc3\xa4\xc3\xa4net saatettiin my\xc3\xb6s kerrata oktaavia korkeammalta tai matalammalta rikkaamman soinnin aikaansaamiseksi. Tavaksi muodostui nimitt\xc3\xa4\xc3\xa4 varsinaista p\xc3\xa4\xc3\xa4melodiaan kuljettavaa \xc3\xa4\xc3\xa4nt\xc3\xa4 tenoriksi (latinan sanasta tenere, kannatella)._NEWLINE_Musica enchiriadisin kuvaama organum ei ollut varsinaisesti s\xc3\xa4vellystekniikka vaan tapa koristella laulettua musiikkia lis\xc3\xa4\xc3\xa4m\xc3\xa4ll\xc3\xa4 spontaanisti \xc3\xa4\xc3\xa4ni\xc3\xa4 esityksen aikana. Guido Arezzolainen esitti teoksessaan Micrologus (noin vuodelta 1025) jo monimutkaisemman polyfonisen teorian, joka mahdollisti erilaiset vaihtoehdot toiselle \xc3\xa4\xc3\xa4nelle, jonka kuoron kanssa laulava solisti saattoi esitt\xc3\xa4\xc3\xa4 improvisatorisesti. Organum-\xc3\xa4\xc3\xa4ni saatettiin my\xc3\xb6s s\xc3\xa4velt\xc3\xa4\xc3\xa4 valmiiksi ja kirjoittaa nuotteihin melodian kanssa. Ensimm\xc3\xa4iset l\xc3\xb6ydetyt nuottik\xc3\xa4sikirjoitukset, jotka sis\xc3\xa4lt\xc3\xa4v\xc3\xa4t my\xc3\xb6s organumin nuotitettuna, ovat 1000-luvun alkupuolelta. N\xc3\xa4in polyfonia oli kehittynyt esitystekniikasta s\xc3\xa4vellystekniikaksi._NEWLINE_1100-luvun lopun k\xc3\xa4sikirjoituksissa alkoi ilmet\xc3\xa4 uusi organumin tyylisuunta, vapaa organum, jossa organum-\xc3\xa4\xc3\xa4ni on muuttunut vapaammaksi ja itsen\xc3\xa4isemm\xc3\xa4ksi tenori\xc3\xa4\xc3\xa4neen verrattuna. Vapaassa organumissa organum-\xc3\xa4\xc3\xa4ni sijaitsee yleens\xc3\xa4 tenorin yl\xc3\xa4puolella, ja tenori- ja organum-\xc3\xa4\xc3\xa4net saattavat joskus my\xc3\xb6s ohittaa toisensa. Kuten vanhassa organumtyyliss\xc3\xa4, \xc3\xa4\xc3\xa4nien v\xc3\xa4liset intervallit olivat kuitenkin aina keskiajalla puhtaina intervalleina pidettyj\xc3\xa4 kvartteja, kvinttej\xc3\xa4 tai oktaaveja. Vapaassa organumissa organumin esittiv\xc3\xa4t p\xc3\xa4\xc3\xa4asiassa solistit, jotka saattoivat improvisoida sen kuoron laulamaa tenoria vastaan.\n_START_SECTION_\nMaallinen musiikki\n_START_PARAGRAPH_\nGregoriaaninen ja muut kirkkomusiikin muodot olivat kirkon perinnett\xc3\xa4, jota harjoitettiin kirkon ja erityisesti luostarilaitoksen piiriss\xc3\xa4. Luku- ja varsinkin nuottienlukutaito olivat hyvin harvinaisia kirkon ulkopuolella, joten maallista musiikkia ei juuri kirjoitettu muistiin, eik\xc3\xa4 sit\xc3\xa4 siksi ole paljon s\xc3\xa4ilynyt.\n_START_SECTION_\nSankarirunot\n_START_PARAGRAPH_\nS\xc3\xa4ilyneist\xc3\xa4 teoksista voidaan p\xc3\xa4\xc3\xa4tell\xc3\xa4, ett\xc3\xa4 toisin kuin keskiajan kirkollisessa musiikissa, jonka tekstit olivat poikkeuksetta latinankielisi\xc3\xa4, maallisessa musiikissa k\xc3\xa4ytettiin kansankieli\xc3\xa4, kuten ranskaa, saksaa tai italiaa. Kansankielisest\xc3\xa4 lyriikasta on parhaiten s\xc3\xa4ilynyt eepoksia eli pitki\xc3\xa4 sankarirunoja. Ranskassa t\xc3\xa4t\xc3\xa4 tyylilajia kutsuttiin nimell\xc3\xa4 chanson de geste, ja tunnetuin s\xc3\xa4ilynyt esimerkki niist\xc3\xa4 on Rolandin laulu, joka kertoo Kaarle Suuren taistelusta maureja vastaan Espanjassa. Muita tunnettuja eepoksia ovat muun muassa englantilainen Beowulf ja saksalainen Nibelungein laulu.\n_START_SECTION_\nTrubaduurit ja truveerit\n_START_PARAGRAPH_\nSuurin osa keskiajalta s\xc3\xa4ilyneist\xc3\xa4 kansankielisist\xc3\xa4 lauluista on lyyrist\xc3\xa4 perinnett\xc3\xa4, joka syntyi hoveissa ja ylimysten tukemana. T\xc3\xa4m\xc3\xa4 suuntaus alkoi 1100-luvulla etel\xc3\xa4ranskalaisten trubaduurien, joiden kieli oli oksitaani, ja vanhaksi ranskaksi esiintyneiden pohjoisranskalaisten truveerien tuotannossa._NEWLINE_Trubaduurit ja truveerit olivat s\xc3\xa4velt\xc3\xa4j\xc3\xa4-runoilijoita, joiden teoksia koottiin chansonniersiksi, laulukirjoiksi, kutsuttuihin k\xc3\xa4sikirjoituksiin. Nykyaikaan saakka on s\xc3\xa4ilynyt noin 2600 trubaduurirunoa, joista noin joka kymmenennen melodia tunnetaan, ja 2100 truveerirunoa, joista tunnetaan melodia noin kahdessa tapauksessa kolmesta. Trubaduuri- ja truveerirunous sai paljon vaikutteita arabialaisesta runoudesta, joka kulkeutui Etel\xc3\xa4-Ranskaan maurien valloittaman Espanjan kautta. On jopa esitetty, ett\xc3\xa4 sanan trubaduuri juuret olisivat arabian kielen sanassa tarab, joka tarkoittaa ilon siirt\xc3\xa4mist\xc3\xa4._NEWLINE_Trubaduurien ja truveerien laulut k\xc3\xa4sitteliv\xc3\xa4t monia aiheita kuten politiikkaa, moraalisia kysymyksi\xc3\xa4 ja kirjallisuutta, mutta selv\xc3\xa4n\xc3\xa4 enemmist\xc3\xb6n\xc3\xa4 olivat rakkausaiheet. Laulut ovat yleens\xc3\xa4 kertos\xc3\xa4keellisi\xc3\xa4, ja tanssimusiikissa kertos\xc3\xa4keen esittiv\xc3\xa4t usein tanssijat. Melodia toistui samanlaisena jokaiselle runons\xc3\xa4keelle ja siin\xc3\xa4 on tavallisesti yksi nuotti sanan tavua kohti. Maallisen musiikin s\xc3\xa4velt\xc3\xa4j\xc3\xa4t eiv\xc3\xa4t usein olleet saaneet teoreettista musiikkikoulutusta, mink\xc3\xa4 vuoksi musiikki ei aina sovi mihink\xc3\xa4\xc3\xa4n keskiajalla k\xc3\xa4ytetyist\xc3\xa4 kirkkos\xc3\xa4vellajeista. Monet kuitenkin noudattavat kirkkos\xc3\xa4vellajeja; yleisimmin k\xc3\xa4ytettyj\xc3\xa4 kirkkos\xc3\xa4vellajeja olivat doorinen ja miksolyydinen.\n_START_SECTION_\nMy\xc3\xb6h\xc3\xa4iskeskiajan maallinen musiikki\n_START_PARAGRAPH_\nRanskassa ryhdyttiin Ars Novan vaikutuksesta s\xc3\xa4velt\xc3\xa4m\xc3\xa4\xc3\xa4n my\xc3\xb6s maallista musiikkia polyfonisesti. Kehittyi uusi chanson-tyyli, jossa teksti\xc3\xa4 ja melodiaa kuljetettiin tenorin sijaan ylimm\xc3\xa4ss\xc3\xa4 \xc3\xa4\xc3\xa4ness\xc3\xa4 eli cantuksessa ja jota tuki hitaammassa tempossa liikkuva, usein tekstit\xc3\xb6n tenori\xc3\xa4\xc3\xa4ni. N\xc3\xa4iden kahden \xc3\xa4\xc3\xa4nen ymp\xc3\xa4rille saatettiin lis\xc3\xa4t\xc3\xa4 my\xc3\xb6s yksi tai kaksi muuta tekstit\xc3\xb6nt\xc3\xa4 \xc3\xa4\xc3\xa4nt\xc3\xa4: kontratenori samalle \xc3\xa4\xc3\xa4nialueelle kuin tenori tai harvemmin nopealiikkeinen triplum yl\xc3\xa4-\xc3\xa4\xc3\xa4niin. Nykyisen tutkimuksen valossa on todenn\xc3\xa4k\xc3\xb6ist\xc3\xa4, ett\xc3\xa4 esimerkiksi Guillaume de Machautin s\xc3\xa4vellyksiss\xc3\xa4 kaikki \xc3\xa4\xc3\xa4net oli tarkoitettu esitett\xc3\xa4v\xc3\xa4ksi laulaen, vaikka monissa nykyisiss\xc3\xa4 esityksiss\xc3\xa4 k\xc3\xa4ytet\xc3\xa4\xc3\xa4nkin soittimia tekstitt\xc3\xb6mien \xc3\xa4\xc3\xa4nien esitt\xc3\xa4miseen. Keskeiset teoslajit olivat virelai, ballade ja rondeau, jotka erosivat keskeisimmin tekstien aihealueiden osalta. Balladet olivat tekstilt\xc3\xa4\xc3\xa4n vakavimpia ja k\xc3\xa4sitteliv\xc3\xa4t pohtivia tai historiallisia aiheita, rondeaut olivat rakkauslauluja ja virelait rinnastivat luonnon kuvaukset rakkauden tunteeseen._NEWLINE_Italiassa ranskalaisen Ars Nova -tyylin vastine oli trecento (tai mille trecento eli 1300-luku) -tyylisuunta. Italialaiset madrigaalit erosivat aikakauden ranskalaisesta musiikista siten, ett\xc3\xa4 niiss\xc3\xa4 cantus ja tenor-\xc3\xa4\xc3\xa4net olivat itsen\xc3\xa4isempi\xc3\xa4 ja usein toistivat toistensa teemoja. Tyylisuunnan merkitt\xc3\xa4vimp\xc3\xa4n\xc3\xa4 s\xc3\xa4velt\xc3\xa4j\xc3\xa4n\xc3\xa4 pidet\xc3\xa4\xc3\xa4n Francesco Landinia (noin 1325\xe2\x80\x931397), lapsena sokeutunutta munkkia, joka toimi San Lorenzon luostarin urkurina ja my\xc3\xb6hemmin kappalaisena samassa kirkossa. Landini oli erityisen kuuluisa taitavana kannettavan urun soittajana. Vaikka Landini toimi kirkon piiriss\xc3\xa4, h\xc3\xa4nen s\xc3\xa4vellyksist\xc3\xa4\xc3\xa4n on s\xc3\xa4ilynyt p\xc3\xa4\xc3\xa4asiassa maallista musiikkia: ballatoja ja madrigaaleja.\n_START_SECTION_\nArs Subtilior\n_START_PARAGRAPH_\n1300-luvun loppupuolella s\xc3\xa4velt\xc3\xa4j\xc3\xa4t alkoivat kehitt\xc3\xa4\xc3\xa4 Ars nova -tyyli\xc3\xa4 pidemm\xc3\xa4lle. Avignonissa maanpaossa ollut paavin hovi toimi my\xc3\xb6s maallisen musiikin merkitt\xc3\xa4vimp\xc3\xa4n\xc3\xa4 suojelijana, ja siell\xc3\xa4 sek\xc3\xa4 muissa Etel\xc3\xa4-Ranskan ja Pohjois-Italian hoveissa kehittyi Ars Subtilior, hienovaraisempi tyyli. T\xc3\xa4m\xc3\xa4 musiikki koostui p\xc3\xa4\xc3\xa4asiassa rakkausaiheisista polyfonisista balladeista, rondeauista ja chansoneista. Musiikki oli tarkoitettu aikansa aristokratialle, ja se k\xc3\xa4ytti kaikki aikansa melodiset, rytmiset, kontrapunktiset ja musiikin notaation mahdollisuudet. Teoksien nuotit tehtiin my\xc3\xb6s hyvin koristeellisiksi ja niiss\xc3\xa4 pyrittiin erikoisuuksiin kuten rakkauslaulun esitt\xc3\xa4miseen syd\xc3\xa4menmuotoisella nuotituksella. Monet tyylisuunnan teokset ovat rytmiikaltaan niin monimutkaisia, ettei vastaavia ei ole s\xc3\xa4velletty ennen kuin 1900-luvulla.\n_START_SECTION_\nKeskiajan soittimet\n_START_PARAGRAPH_\nVaikka varsinkin keskiaikainen kirkollinen musiikki oli p\xc3\xa4\xc3\xa4asiassa vokaalimusiikkia, s\xc3\xa4estettiin lauluja luultavasti monenlaisilla soittimilla. Vielle oli yleisin keskiajalla k\xc3\xa4ytetty jousisoitin ja nykyisen viulun edelt\xc3\xa4j\xc3\xa4. Viellet olivat muodoltaan ja kooltaan toisistaan poikkeavia, mutta yleens\xc3\xa4 niiss\xc3\xa4 oli viisi kielt\xc3\xa4, jotka oli viritetty kvartin tai kvintin p\xc3\xa4\xc3\xa4h\xc3\xa4n toisistaan._NEWLINE_Cembalon ja pianon esi-is\xc3\xa4 puolestaan oli psalttari, joka koostui puiseen kehikkoon kiinnitetyist\xc3\xa4 kielist\xc3\xa4 ja jota soitettiin kieli\xc3\xa4 n\xc3\xa4pp\xc3\xa4ilem\xc3\xa4ll\xc3\xa4. Yleinen puhallinsoitin oli muun muassa poikkihuilu, joka oli valmistettu puusta ja josta puuttuivat nykyisen poikkihuilun l\xc3\xa4p\xc3\xa4t. Keskiaikainen trumpetti oli suora, ja siit\xc3\xa4 puuttuivat venttiilit, joten sill\xc3\xa4 saattoi soittaa vain harmonisen sarjan._NEWLINE_1100-luvulta alkaen luostarien kirkoissa alkoivat yleisty\xc3\xa4 urut, ja 1300-luvulla niit\xc3\xa4 oli jo suurissa katedraaleissakin. Suurien kirkkourkujen lis\xc3\xa4ksi k\xc3\xa4ytettiin pieni\xc3\xa4 portatum-urkuja (lat. portatum kannettu) ja hiukan suurempia positum-urkuja (lat. positum paikalleen pantu), jotka olivat siirrett\xc3\xa4vi\xc3\xa4, mutta jotka asetettiin p\xc3\xb6yd\xc3\xa4lle soittamista varten ja joihin tarvittiin apulainen pumppaaman ilmaa urkujen l\xc3\xa4pi.'