b'\n_START_ARTICLE_\nGeologian historia\n_START_SECTION_\nBrittil\xc3\xa4iset uranuurtajat\n_START_PARAGRAPH_\nHutton esitti ajatuksensa vuonna 1795 ilmestyneess\xc3\xa4 teoksessa Theory of the Earth. Se oli vaikeatajuinen ja laaja teos. Laajempaan tietoon ajatus levisi, kun Huttonin el\xc3\xa4m\xc3\xa4kerran kirjoittaja, Edinburghin yliopiston matematiikan professori John Playfair, julkaisi 1802 teoksen Illustrations of the Huttonian Theory of the Earth. Teos sai Britanniassa innostuneen vastaanoton ja asiaa edist\xc3\xa4m\xc3\xa4\xc3\xa4n syntyi monisataj\xc3\xa4seninen Geologinen seura. Geologiasta tuli muotitiede, joka ei aluksi pyrkinyt taloudelliseen hy\xc3\xb6tyyn. Oppineiden miesten harrastukseksi tuli k\xc3\xa4vely maaseudulla "kivi\xc3\xa4 rikkoen"._NEWLINE_Yksi innostuneista asianharrastajista oli lontoolainen l\xc3\xa4\xc3\xa4ketieteen tohtori James Parkinson. H\xc3\xa4n kirjoitti 1804 alan perusteoksen Organic Remains of a Former World. Skotlantilainen tutkija Charles Lyell taas vakiinnutti uniformitarianismin, jonka mukaan luonnonlait ovat my\xc3\xb6s menneisyydess\xc3\xa4 olleet samat kuin nykyisinkin, joten geologiset havainnot voidaan selitt\xc3\xa4\xc3\xa4 vain tunnettujen luonnonlakien avulla.\n_START_SECTION_\nGeologiset kaudet nimet\xc3\xa4\xc3\xa4n\n_START_PARAGRAPH_\nLyell esitti vuonna julkaisemassaan Principles of Geology -kirjassa geologian kausiksi eli epookeiksi (uudemmasta vanhempaan) holoseeni, pleistoseeni, plioseeni, mioseeni, oligoseeni ja eoseeni. N\xc3\xa4m\xc3\xa4 kaudet erotettiin toisistaan aluksi sen perusteella, kuinka suuri osa mink\xc3\xa4kin kauden kerrostumissa V\xc3\xa4limerell\xc3\xa4 esiintyvist\xc3\xa4 fossiloituneista kotiloista oli nykyisen kaltaisia, kuinka suuri osa taas sukupuuttoon kuolleita lajeja.  Nimitykset olivat kovin ylimalkaisia. Niit\xc3\xa4 kritisoitiin voimakkaasti eri perustein, mutta Lyellin esitt\xc3\xa4m\xc3\xa4t nimet ovat edelleen k\xc3\xa4yt\xc3\xb6ss\xc3\xa4, tosin melko uusien geologisten kerrosten nimin\xc3\xa4. Laajemman ajanjakson kattavat maailmankaudet: prekambrinen, paleotsooinen, mesotsooinen ja kenotsooinen kausi. Nimityksist\xc3\xa4 tuli kuitenkin sekavia sen vuoksi, ett\xc3\xa4 Pohjois-Amerikassa ja Euroopassa k\xc3\xa4ytet\xc3\xa4\xc3\xa4n kausista eri nimi\xc3\xa4 ja erilaisia ajoituksia._NEWLINE_Geologeilla ei aluksi ollut k\xc3\xa4ytett\xc3\xa4viss\xc3\xa4\xc3\xa4n ty\xc3\xb6kaluja ajan m\xc3\xa4\xc3\xa4ritykseen. L\xc3\xb6yd\xc3\xb6t osattiin asettaa kesken\xc3\xa4\xc3\xa4n oikeaan j\xc3\xa4rjestykseen, mutta i\xc3\xa4nm\xc3\xa4\xc3\xa4ritys oli arvailua. On silti v\xc3\xa4\xc3\xa4r\xc3\xa4 k\xc3\xa4sitys, ett\xc3\xa4 vasta Lyellin kirja olisi todistanut maan olevan vanhempi kuin Raamatusta vodaan laskea. Geologit tiesiv\xc3\xa4t, ett\xc3\xa4 Maa on ikivanha, mutta he eiv\xc3\xa4t tienneet, kuinka vanha. Asiaa oli yritetty selvitt\xc3\xa4\xc3\xa4 esimerkiksi valtamerien suolapitoisuuden v\xc3\xa4hitt\xc3\xa4isest\xc3\xa4 lis\xc3\xa4\xc3\xa4ntymisest\xc3\xa4, mutta sit\xc3\xa4k\xc3\xa4\xc3\xa4n ei pystytty laskemaan. Lordi Kelvin pyrki selvitt\xc3\xa4m\xc3\xa4\xc3\xa4n asian Auringon energiam\xc3\xa4\xc3\xa4r\xc3\xa4n avulla, mutta ilman ydinfysiikan tuntemusta laskelmat meniv\xc3\xa4t v\xc3\xa4\xc3\xa4rin. Maapallon ik\xc3\xa4 pysyi arvoituksena viel\xc3\xa4 pitk\xc3\xa4\xc3\xa4n.\n_START_SECTION_\nMannerlaattojen liikkuminen\n_START_PARAGRAPH_\nViel\xc3\xa4 vuonna 1955 geologi Charles Hapgood leimasi lapsellisiksi ajatukset, ett\xc3\xa4 mantereiden "n\xc3\xa4enn\xc3\xa4inen yhteensopivuus" johtuisi mill\xc3\xa4\xc3\xa4n tavalla niiden yhteisest\xc3\xa4 menneisyydest\xc3\xa4. Kuitenkin jo vuonna 1908 amat\xc3\xb6\xc3\xb6rigeologi Frank Bursey Taylor oli esitt\xc3\xa4nyt, ett\xc3\xa4 mantereet ovat aikoinaan liikkuneet erilleen, ja vuorijonot ovat syntyneet niiden t\xc3\xb6rm\xc3\xa4yksiss\xc3\xa4. Saksalainen meteorologi Alfred Wegener oli tuolloin innostunut ajatuksesta, mutta muutoin asia ei her\xc3\xa4tt\xc3\xa4nyt juuri huomiota, varsinkaan kun Wegener ei ollut geologi. Vasta vuonna 1944 englantilainen geologi Arthur Holmes tarttui ajatukseen ja hahmotteli teorian mannerten liikkumisesta. Periaate hyv\xc3\xa4ksyttiin yleisesti vasta 1950-luvulla, kun meritutkimuksissa l\xc3\xb6ydettiin Atlantin keskisel\xc3\xa4nne.'