b'\n_START_ARTICLE_\nPelikaanit\n_START_SECTION_\nTaksonomia\n_START_PARAGRAPH_\nVarhaisimmat fossiiliaineistossa s\xc3\xa4ilyneet pelikaanien j\xc3\xa4\xc3\xa4nteet ovat oligoseenilta, noin 30\xe2\x80\x9340 miljoonaa vuotta sitten. Kymmeni\xc3\xa4 j\xc3\xa4\xc3\xa4nteit\xc3\xa4 on l\xc3\xb6ydetty, joista suurin osa on anatomisten yht\xc3\xa4l\xc3\xa4isyyksien perusteella sijoitettu sukuun Pelecanus. Se viittaa siihen ett\xc3\xa4 pelikaanit ovat muuttuneet hyvin v\xc3\xa4h\xc3\xa4n aikojen saatossa, vaikkakin lajien levinneisyys on voinut vagihdella paljon. Kiharapelikaani (P. crispus) oli luultavsti levinnyt suurimpaan osaa Eurooppaa neoliittisell\xc3\xa4 kaudella, sis\xc3\xa4lt\xc3\xa4en Iso Britannian, Alankomaat, Tanskan ja Saksan. Viimeisin sukupuuttoon kuollut pelikaanilaji on uudenseelanninpelikaani. Se oli suurempi kuin mik\xc3\xa4\xc3\xa4n nykyisist\xc3\xa4 pelikaaneista, painaen jopa yli 15 kilogrammaa. Uudenseelanninpelikaani pesi l\xc3\xa4hinn\xc3\xa4 sis\xc3\xa4maan yl\xc3\xa4nk\xc3\xb6j\xc3\xa4rvill\xc3\xa4. Laji kuoli sukupuuttoon alle tuhat vuotta sitten, kun maorit saapuivat Uuteen-Seelantiin.'