b'\n_START_ARTICLE_\nH\n_START_SECTION_\nHistoriaa\n_START_PARAGRAPH_\nH-kirjain on kehittynyt kreikan kirjaimesta eeta (\xce\x97). Sen seemil\xc3\xa4inen ja my\xc3\xb6s vanhin kreikkalainen muoto on ollut , josta my\xc3\xb6hemmin muodostui \xce\x97.\n_START_SECTION_\nH suomen kieless\xc3\xa4\n_START_PARAGRAPH_\nH on suomen kieless\xc3\xa4 konsonantti, joka \xc3\xa4\xc3\xa4ntyy glottaalifrikatiivina. \xc3\x84\xc3\xa4nne voi olla joko soinniton [h] tai soinnillinen [\xc9\xa6] riippuen sen sijainnista sanassa. Tavallisimmin h on melko h\xc3\xa4lyt\xc3\xb6n, puolivokaalimainen \xc3\xa4\xc3\xa4nne. h:lla on suomessa allofoneja, jollaisia ovat palataalinen [\xc3\xa7] ja velaarinen [x] variantti kuten sanoissa vihje [vi\xc3\xa7je] ja tuhka [tuxka]._NEWLINE_Kaksoiskonsonanttina hh on suomessa hyvin harvinainen. Poikkeuksia ovat sana hihhuli, muutamat lainasanat (kuten wahhabismi) ja er\xc3\xa4\xc3\xa4t onomatopoieettiset ilmaukset (hohhoijaa). Hh esiintyy my\xc3\xb6s joissakin murteissa kuten savon sanassa rahhoo.\n_START_SECTION_\nH muissa kieliss\xc3\xa4\n_START_PARAGRAPH_\nH \xc3\xa4\xc3\xa4ntyy h-\xc3\xa4\xc3\xa4nteen\xc3\xa4 suomen lis\xc3\xa4ksi mm. unkarissa ja puolassa._NEWLINE_Monissa kieliss\xc3\xa4 h-kirjain j\xc3\xa4\xc3\xa4 usein \xc3\xa4\xc3\xa4ntym\xc3\xa4tt\xc3\xa4. N\xc3\xa4in on esimerkiksi espanjassa ja portugalissa. Ranskan kieless\xc3\xa4 h ei tavallisesti \xc3\xa4\xc3\xa4nny lainkaan, mutta \xc3\xa4\xc3\xa4ntyy erityistapauksissa glottaaliklusiilina (jolloin sit\xc3\xa4 nimitett\xc3\xa4\xc3\xa4n harhaanjohtavasti aspiroiduksi h-kirjaimeksi)._NEWLINE_Saksan kieless\xc3\xa4 h \xc3\xa4\xc3\xa4ntyy sanan alussa kuten suomessa. Muutoin se ilmaisee vokaalin pidentymist\xc3\xa4 paitsi kirjainyhdistelmiss\xc3\xa4 sch ja ch. Esimerkiksi Sahne (suom. "kerma") \xc3\xa4\xc3\xa4ntyy /za:ne/._NEWLINE_H-kirjainta k\xc3\xa4ytet\xc3\xa4\xc3\xa4n monien kielten kirjainyhdistelmiss\xc3\xa4 kuvaamaan sellaisia konsonantti\xc3\xa4\xc3\xa4nteit\xc3\xa4, joille ei ole omaa merkki\xc3\xa4: esimerkiksi ch, sh, sch ja th.'